Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS], що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, пояснив, що 27 квітня 2015 року позивач зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS], яка набута у власність на підставі Договору довічного утримання від 27 квітня 2015 року, укладеного з [PERSON]. На момент укладання договору довічного утримання, в квартирі зареєстрований [PERSON], син колишнього власника житла, однак з грудня 2012 року відповідачі в квартирі не проживає, після одруження виїхав за межі міста Києва, стосунки з батьками не підтримує, за комунальні послуги не сплачує, як і не несе інших витрат на утримання цього житла. Після набуття права власності, позивач несе всі витрати на утримання житла самостійно та виконує свої зобов'язання по договору довічного утримання, однак факт реєстрації відповідач в цій квартирі змушує позивача нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг, тому за наявності обставин, які беззаперечно свідчать про відсутність відповідача за місцем його проживання та втрату інтересу до житла, що підтверджується наданими суду актами, які підтверджують відсутність відповідача протягом тривалого часу за місцем реєстрації, дають підстави визнати відповідача, як члена сім'ї колишнього власника квартири, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою, вказаною у позовній заяві, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Представник третьої особи - Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду спавши третя особа повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. На підставі ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. За нормою частини першої ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України) Судом встановлено, що 27 квітня 2015 року позивач зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS], яка набута у власність на підставі Договору довічного утримання від 27 квітня 2015 року, укладеного з [PERSON]. Відповідно даних, викладених у довідці Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №403 (форма №3) від 27 лютого 2015 року (вих. №545), в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] ( з 29 листопада 2012 року); [PERSON] ( з 29 листопада 2012 року); [PERSON] ( з 29 листопада 2012 року). (а.с.5) За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Виходячи з предмету позову, позивач пред'явив позов до [PERSON], члена сім'ї колишнього власника квартири, про визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS], посилаючись на положення ст.ст.71, 71 Житлового кодексу УРСР. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз'яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При вирішенні питання про наявність правових підстав для визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, суд, з урахування правового статусу житла, враховує, що власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації, при цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла (ст.346 ЦК України). З моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування квартирою, яка нерозривно пов'язана з власністю. Відповідно й припиняється право користування членів сім'ї попереднього власника, оскільки воно є похідним. Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки виходячи із суб'єктивного складу сторін та правового статусу житла, відносин, які склались між новим власником квартири та членом сім'ї колишнього власника квартири, регулюється положеннями цивільного законодавства, що дає підстави вважати, що обраний позивачем у цій справі спосіб захисту, в даному випадку з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі ст.ст.71, 72 Житлового кодексу УРСР, є неналежним, та свідчить про відсутність у позивача правових підстав захистити своє порушене право в такий спосіб. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed