Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), в якому просила розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 25 лютого 2015 року між нею та [PERSON]. 26.05.2016 року Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності та уповноваженого представника. Позовні вимоги Позивач підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. В обґрунтування підстав заявлених позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що у звязку з неналежним виконанням [PERSON] обовязків за Договором довічного утримання (догляду), укладеного 25 лютого 2015 року, Позивач бажає розірвати вказаний договір довічного утримання, посилаючись на те, що Відповідач не провідує її за місцем проживання, не забезпечує матеріально, як це передбачено договором, не забезпечує продуктами харчування, лікарськими засобами, не оплачує комунальні послуги за квартиру. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявилася, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали, зважаючи на заяву Позивача, в якій вона не заперечувала проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (статті 745 ЦК України). 25 лютого 2015року між [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON] (Набувач) було укладено Договір довічного утримання (догляду) (надалі також «Договір») ( а.с. 5,6), відповідно до якого [PERSON] передала, а Набувач прийняла у власність квартиру № 30 в місті Івано-Франківську по вул. Галицькій, буд. № 49. В обмін на отримане житло Набувач зобовязувалася надавати [PERSON] довічне утримання (пункт 5 Договору). Згідно з статтею 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем. Пунктом 5 Договору визначено обовязки Набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, набувач зобовязується забезпечити належні умови зберігання відчужуваного майна і нести відповідальність за його зберігання. Набувач зобовязується надати [PERSON] право довічного проживання в відчужуваній квартирі. Обовязки Набувача по наданню довічного утримання становлять: - забезпечення [PERSON] харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; - надання медичної допомоги шляхом кваліфікованих медичних працівників ( лікарів, медичних сестер тощо); - оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, повязаних проживанням у зазначеній квартирі [PERSON]; - вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення [PERSON] всіма засобами предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо; -надання будь-якої іншої допомоги. До обовязків Набувача, також входить виконання додаткових доручень [PERSON], необхідних для забезпечення останнього належним доглядом. Згідно з пунктом 5 Договору за згодою Сторін грошова оцінка матеріального забезпечення, яке сплачується [PERSON] Набувачем, складає 500 (пятсот) гривень 00 копійок на місяць. Дана сума повинна сплачуватися Набувачем не пізніше двадцятого числа кожного місяця за неступний місяць. Відповідно до пункту 14 Договору обовязок довічного утримання закінчується зі смертю [PERSON]. Підстави та порядок припинення договору довічного утримання (догляду) визначено статтею 755 ЦК України. Так, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Таким чином, Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство України підставою припинення договору довічного утримання (догляду) передбачає, зокрема, задоволення вимоги відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. У звязку з неналежним, як зазначає Позивач, виконанням [PERSON] обовязків набувача за Договором, [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом про розірвання Договору довічного утримання (догляду) від 25 лютого 2015 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Суд звертає увагу на наступне. Підставою заявлених позовних вимог Позивач в судовому засіданні зазначила факт неналежного виконання Відповідачем обовязків набувача за договором довічного утримання (догляду). Як вбачається із змісту позовної заяви, Відповідач неналежним чином виконує обовязки покладені на неї відповідно до Договором довічного утримання (догляду), укладеного 25 лютого 2015 року. Позивач бажає розірвати вказаний договір довічного утримання оскільки Відповідач не провідує її за місцем проживання, не забезпечує матеріально, як передбачено договором, не забезпечує продуктами харчування, лікарськими засобами, не оплачує комунальні послуги за квартиру та не виконує ряд інших обовязків вказаних в Договорі. Доказів, які б спростовували наведені в позовній заяві [PERSON] обставини невиконання Договору довічного утримання (догляду) від 25.02.2015р. за реєстровим №120 Відповідачем суду не надано, як і не надано доказів виконання обовязків за вказаним договором належним чином та у встановлені строки. При цьому, Суд звертає увагу на те, що норма статті 755 ЦК України не повязує можливість припинення договору довічного утримання (догляду) на вимогу відчужувача наявністю вини набувача у невиконанні обовязків за даним договором. Іншими словами, вина набувача у невиконанні обовязків за договором довічного утримання (догляду) не є підставою припинення договору довічного утримання (догляду) на вимогу відчужувача. Крім того, чинним цивільним законодавством не передбачено конкретного періоду часу, невиконання протягом якого набувачем обовязків за договором довічного утримання (догляду) є підставою для розірвання цього договору на вимогу відчужувача. Судом встановлено, що з дня укладення Договору [PERSON] не виконує обовязки за Договором довічного утримання (догляду), оскільки докази протилежного в матеріалах справи відсутні . Цивільний кодекс України не містить легального визначення понять «утримання» та «догляд». В той же час, за змістом положень Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» під утриманням можна розуміти повне забезпечення матеріальними та грошовими ресурсами особи для задоволення її життєво необхідних потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності. Головною ознакою утримання є забезпечення утриманця (відчужувача) грошовими коштами та (або) іншими матеріальними цінностями. Поняття «догляд» національним законодавством не визначено і означає, в широкому розумінні, нагляд за відчужувачем, станом його здоров'я, умовами побуту тощо. Догляд не обов'язково пов'язаний з наданням матеріальної допомоги і опосередковується своєрідною трудовою участю набувача в житті відчужувача, наданням відчужувачу послуг, обсяг яких передбачається договором. При цьому, межі поняття «догляд» охоплюють також морально-емоційні відносини між набувачем та відчужувачем. Зважаючи на вищевикладене, Судом встановлено, що характер відносин, які склалися між сторонами Договору довічного утримання (догляду) від 25 лютого 2015 року ([PERSON] та [PERSON]М.), унеможливлює подальше виконання умов договору довічного утримання. При цьому, у разі відмови в задоволенні вимоги про розірвання договору довічного утримання, його виконання буде мати примусовий характер (щодо Позивача), що суперечить загальним цивільно-правовим засадам, а, зокрема, свободі договору, як засаді цивільного законодавства. Таким чином, враховуючи вищевикладене, виходячи, в тому числі, з вимог принципів справедливості, добросовісності та розумності, як загальних засад цивільного законодавства, Суд приходить до висновку про те, що вимога [PERSON] про розірвання договору довічного утримання (догляду), укладеного 15 лютого 2015 року між нею та [PERSON], підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Враховуючи вищевикладене , Суд приходить до висновку про те, що належним способом захисту прав Позивача у спірних правовідносинах буде визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 744-756 ЦК України,

Outcome: approved