Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»), в якому просила зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у доступі та користуванні квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що станом на даний час Позивачу, як власнику 1/2 частки квартири [ADDRESS] , Відповідачем [PERSON] та її чоловіком чиняться перешкоди у користуванні її власністю, оскільки обмежено доступ до даної квартири, що, на думку Позивача, порушує її законне право власності. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без їх участі, в якій він позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідачем [PERSON] на адресу суду подано заяву про розгляд справи без її участі, а також письмовий лист-прохання, в якому вона зазначила про самостійне залишення Позивачем квартири, а також просила призначити Позивачу добровільно-примусове психіатричне обстеження. Відзиву на позов, оформленого відповідно до вимог процесуального закону та у встановлений процесуальний строк до суду від Відповідача не надходило. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Свідоцтва про право власності на житло від 18 серпня 1995 року (а.с.6). Іншим співвласником на праві спільної сумісної власності даної квартири є її донька [PERSON] (Відповідач). Як випливає із пояснень Позивача у позовній заяві, у зв`язку із погіршенням особистих відносин та постійними конфліктами, Відповідач та її чоловік приблизно понад рік тому в часі обмежили доступ Позивача до квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки не впускають її для проживання в ній та погрожують фізичною розправою. Позивач змушена проживати за місцем своєї роботи - у навчальній кімнаті Морфологічного корпусу медичного університету з дозволу ректора університету. Так, посилаючись на факт чинення їй, як співвласнику квартири за адресою: [ADDRESS] , з боку Відповідача перешкод у користуванні своєю власністю, [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом. Відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України»). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Згідно з частинами 1-2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1,2 статті 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначено статтею 383 ЦК України. Так, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Статтею 150 Житлового Кодексу УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, звертаючись до суду з даним позовом, Позивач [PERSON] покликається на те, що вона не має доступу до належної їй на праві сумісної власності квартири у зв`язку з неправомірними діями Відповідача [PERSON] , яка чинить їй перешкоди у реалізації права власності. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Так, як встановлено Судом, [PERSON] є співвласником квартири (спільна сумісна власність) за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до копії будинкової книги на квартиру (а.с.7-8) та копії паспорта Позивача (а.с.5) місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою вказаної квартири: [ADDRESS] . Зі змісту позовної заяви вбачається, що у зв`язку з обмеженням доступу до цієї квартири з боку Відповідача, Позивач не може проживати в ній, як і не може реалізовувати правомочності співвласника. Належних доказів, які б спростовували зазначені обставини, Відповідачем Суду не надано. В матеріалах справи також містяться ряд відповідей правоохоронних органів (а.с. 10, 11), зі змісту яких вбачаються факти звернення [PERSON] до органів поліції з приводу вчинення фізичного та психологічного насилля щодо неї зі сторони її доньки та її чоловіка. Суд також звертає увагу на те, що в надісланому на адресу суду Листі-проханні від 20.01.2021 року [PERSON] самостійно визнає той факт, що вона не впускає [PERSON] до квартири, оскільки, як нею зазначено, боїться за здоров`я та життя своєї родини. За таких обставин, вимоги про усунення Позивачу перешкод у користуванні квартирою є підставними, а порушені права [PERSON] підлягають захисту шляхом зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у доступі та користуванні квартирою [ADDRESS] . Суд також звертає увагу на те, що зазначені Відповідачем [PERSON] у надісланому на адресу суду Листі-проханні від 20.01.2021 року вимоги щодо направлення [PERSON] на добровільно-примусове психіатричне обстеження (оскільки, лиш після цього вона зможе впустити Позивача до квартири) не є предметом розгляду в даній цивільній справі, і не може бути умовою отримання Позивачем захисту її порушеного права власності в судовому порядку в рамках даного провадження. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. 41,47 Конституції України, ст.ст. 311, 316, 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 9, 109, 116, 150 Житлового кодексу УРСР,

Outcome: approved