Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

[PERSON] , яка діє також в інтересах своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: відділ з питань місця реєстрації фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що їй та її дітям належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відповідно по 1/3 частині. Окрім неї та дітей у квартирі зареєстрований колишній її чоловік - відповідач по справі [PERSON] . Проте у вказаній квартирі відповідач більше року не проживає, особисті його речі в ній відсутні. На її усні прохання знятися з реєстраційного обліку відповідач не реагує. Всі витрати з утримання житла та сплати комунальних послуг виконує лише вона. На підставі викладеного позивач просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право на користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивачка в судовому засіданні наполягала на задовооленні позову і подала заяву про те, що прохає суд не стягувати з відповаідача понесені нею судові витрати. Відповідач в судовому засіданні позов позивача визнав, та подав відзив на нього. При цьому вказав, що дісйно не проживає у вказаному житлі. Сам, добровільно залишив дане помешкання і йому ніхто не чинить перешкод у його проживанні за вказаною адресою. Особистих речей у даній квартирі, він не має. Живе, на даний час, за іншою адресою без реєстрації з липня 2021 року. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення позову не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 02 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Василенко Н.Т., зареєстрованого в реєстрі за №412, позивачем та її дітьми набуто у власність по 1/3 частини кожному, квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується копіями Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20.09.2021 року, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області, вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі з 03.07.2019 року Сторони по справі перебували з 18.09.2004 року у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.05.2013 року по справі №629/106/13-ц. Як зазначає позивач, відповідач хоча й зареєстрований у спірній квартирі, проте з 2020 року фактично не проживає в ній, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участь не приймає, його особистих речей в будинку немає. Наявність реєстрації у спірній квартирі відповідача створює для позивача перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження належним їй майном. Вважає, що наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч.2 ст.405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає позивачу розпорядитись своєю власністю. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316,317,319,321 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що відповідач не проживає за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, а тому втратив право на користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Згідно ст.ст.12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд не стягує в відповідача на користь позивача судові витрати, згідно до її заяви.

Outcome: approved