Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулась до суду з вказаним вище позовом в обґрунтування якого зазначила, що з 18.08.2018 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] (надалі - відповідач). З грудня 2019 року сторони фактично припинили спільне проживання як родина. Після чого позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, який . Позивач стверджує, що у лютому 2019 року під час перебування у шлюбі подружжям було набуте майно: автомобіль марки Daewoo модель Lanos реєстраційний № [NUMBER] , 2007 року випуску, вартістю 3000 доларів США. Позивач вважає, що вказаний автомобіль придбано за спільні кошти подружжя та з огляду на наведене просить визнати його спільною сумісною власністю подружжя. З урахуванням наведеного вище позивач просить залишити спірний автомобіль у власності відповідача, стягнувши з останнього на користь позивача грошову компенсацію за Ѕ вартості автомобілю у розмірі 41 325 грн.. При цьому клопотань про призначення експертизи з метою спростування заперечень сторони відповідача щодо обґрунтованості визначення реальної вартості автомобілю від сторони позивач не надходило. У відзиві представник відповідача [PERSON] , адвокат Токар О.М. заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі через необґрунтованість. Зокрема, в обґрунтування заперечень представником зазначено, що спірний автомобіль придбано відповідачем за 50 000 грн., 40 000 з яких були позичені у фізичних осіб: [PERSON] (20000 грн.) та [PERSON] (20000 грн.). Решту вартості автомобілю - 10 000 грн. було внесено за рахунок заощаджень подружжя, які були нагромаджені за час спільного проживання. Також, починаючи з квітня 2019 року, подружжя [PERSON] проживало у м. Києві, де винаймало житло, але не змогло здійснити погашення заборгованості, яка виникла за вказаний найм. 26.04.2019 року спірний автомобіль було продано матері відповідача [PERSON] за 39000 грн., які були використанні на погашення вказаної вище заборгованості та на власні потреби подружжя. В грудні 2019 року подружжя припинило спільне проживання та згідно судового рішення від 27.04.2021 року шлюб між подружжям було розірвано. Представник відповідача зазначає, що відповідач взяв на себе тягар з повернення позичених коштів та намагався повернути позивачу 10000 грн. спільних коштів, які були використанні на придбання автомобілю, але остання відмовилася від їх отримання. В судовому засіданні встановленні наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Катеринопільським РВ ДРАЦС 18.08.2018 року вбачається, що згідно актового запису від 18.08.2018 року за № 19 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб.(а.с.8) З відомостей, що містяться в ЄДРСР вбачається, що згідно рішення Катеринопільського районного суду від 27.04.2020 року, яке набрало законної сили 28.05.2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладений 18.08.2018 року згідно актового запису від 18.08.2018 року за № 19. З розписки [PERSON] від 11.02.2019 року вбачається, що останній отримав у [PERSON] позику для придбання автомобілю «Део Ланос» у сумі 20000 грн. строком до 01.01.2021 року. (а.с.32) З розписки [PERSON] від 17.02.2019 року вбачається, що останній отримав у [PERSON] позику для придбання автомобілю «Део Ланос» у сумі 20000 грн. строком до 01.01.2021 року. (а.с.33) З договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.02.2019 року № 5747/19/001480 вбачається, що згідно вказаного договору ТОВ «Консалтингова компанія «Аркон» продала, а [PERSON] придбав легковий автомобіль марки Daewoo модель Lanos, 2007 року випуску, за узгодженою сторонами ціною 49 000 грн..(а.с.30) З договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26.04.2019 року № 5747/19/001480 вбачається, що згідно вказаного договору [PERSON] продав, а [PERSON] придбала легковий автомобіль марки Daewoo модель Lanos, 2007 року випуску, за узгодженою сторонами ціною 39 000 грн..(а.с.31) Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] звертався до нього у 2019 році з приводу отримання позики на придбання автомобілю у розмірі 50 000 грн., але таких коштів у свідка не було тому позичив лише 20 000 грн.. Підтвердив факт укладення договору позики на суму 20000 грн.. між ним та [PERSON] в присутності дружини останнього. Також повідомив, що боргове зобов`язання залишається не виконаним до цього часу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт укладення договору позики на суму 20000 грн. між ним та [PERSON] в присутності дружини останнього, яку впізнав у судовому засіданні як позивача. Кошти позичалися з метою придбання легкового автомобілю [PERSON] . Також повідомив, що на даний час борг повернуто частково у сумі 5000 грн.. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що спірний автомобіль було придбано за 49 000 грн. з яких 40 000 грн. позичено: у [PERSON] -20 000 грн.; у [PERSON] - 20 000 грн.. Також на придбання авто було використано спільні кошти подружжя у сумі 10000 грн.. В квітні 2019 року придбала вказаний автомобіль у сина за 39 000 грн. Суд визнає, що вищенаведені показання свідків є достовірними, оскільки вони послідовні, докладні, не містять протиріч між собою та в цілому узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Сімейне законодавство передбачає два режими власності подружжя - особисту приватну власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільну сумісну власність подружжя. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи з тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, передбачена статтею 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. З урахування вказаної вище правової позиції суд визнає, що саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За правовою природою договір позики є одностороннім правочином, оскільки після його укладення всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З аналізу наведених вище положень процесуального законодавства вбачається обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову. Зокрема, у справах про поділ спільного майна подружжя суд повинен враховувати, щостатус спільної сумісної власності визначається не лише часом набуття майна, а також коштами, за рахунок яких таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, з досліджених судом доказів вбачається, що спірний автомобіль було придбано відповідачем під час шлюбу, але за особисті кошти, оскільки згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, саме останнім взяті на себе зобов`язання за укладеними ним договорами позики, за кошти від яких і придбано спірний автомобіль. При цьому вказані зобов`язання частково виконанні відповідачем та продовжують виконуються останнім, без покладення на позивача обов`язку за вказаними договорами. Також з досліджених доказів вбачається, що в рахунок оплати вартості спірного автомобілю внесено лише 10 000 грн. спільних коштів подружжя, які згідно ст.ст. 60, ст. 70 ч. 1 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу на засадах рівності часток, тобто по 5000 грн. кожному з подружжя. Таким чином, суд визнає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження відповідача про придбання майна під час шлюбу за особисті кошти та підтверджували існування обставин, передбачених ст.. 62 СК України, крім вказаної вище частки внесеної подружжям, розмір якої у майні, з урахування її поділу між подружжям, не є істотним. Крім того, суд визнає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наведену останнім вартість спірного автомобілю. Суд не бере до уваги надані сторонами витяги з мережі інтернет як приклади визначення вартості спірного автомобілю, оскільки для визначення такої вартості потрібні спеціальні знання, якими суд не володіє і відповідно, з урахуванням відсутності клопотання сторін про призначення експертизи з метою визначення реальної вартості майна, не може отримати самостійно. За таких обставин суд визнає, що наданий відповідачем договір купівлі-продажу транспортного засобу від 24.02.2019 року № 5747/19/001480 є належним та допустимим доказом на підставі якого судом і було визначено вартість спірного майна. Оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та наявність законних підстав для їх часткового задоволення, оскільки судом встановлено, що 1/10 вартості спірного автомобілю була внесена за рахунок спільних коштів подружжя, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та, які підлягають поділу на засадах рівності часток. При цьому, незважаючи на придбання спірного автомобілю під час шлюбу, суд відмовляє у визнанні його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України останній є особистою приватною власністю відповідача, оскільки 90% вартості спірного автомобілю, внесено відповідачем за рахунок коштів, які належали йому особисто. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, пропорційно розміру задоволених позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 100,90 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 600 грн. та з позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3960 грн.., оскільки вказані витрати є документально підтвердженими та реально понесеними позивачем та відповідачем, що підтверджується наданими суду доказами. На підставі наведеного,

Outcome: partial