Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

[PERSON] подала на розгляд суду позовну заяву до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали повністю із підстав наведених у позовній заяві. Із змісту позовних вимог [PERSON], вбачається, що вона проживає за адресою [INFO]. Позивач є власником житлового будинку та земельної ділянки за вказаною адресою. Це майно було передане їй від її покійної свекрухи [PERSON] померлої 08 травня 2006 року, яка була матірю її покійного першого чоловіка [PERSON] 12 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано відповідно до рішення Косівського районного суду від 18 серпня 2016 року. У будинку позивача за адресою с. Смодна, вул. Дорожна № 12 Косівського району зареєстровано троє осіб: позивач [PERSON], і відповідачі, колишній чоловік [PERSON] [PERSON] та його мати [PERSON]. Реєстрація відповідачів була проведена у 2011 році. Вважає відповідачів тимчасовими жителями та зазначає, що за час проживання в даному господарстві вони ніякого спільного майна не нажили, а також те, що відповідачі проживають не в основному будинку № 12 а у літній кухні яка призначена не для проживання, а для інших потреб. Позивач має намір зробити частковий ремонт, але їй у цьому перешкоджають відповідачі. Вважає відповідачів тимчасовими жителями в її господарстві, а не членами її сімї оскільки між нею та [PERSON] спільних дітей немає та родичами вони не являються. Просила визнати тимчасових жителів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування її житловим будинком та зняти відповідачів з реєстраційного обліку по місцю проживання від будинку та земельної ділянки позивача за адресою с. Смодна, вул. Дорожна № 12, Косівського району Івано-Франківської області. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали. Суду пояснили, що підстав для задоволення позову немає. Просили відмовити у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні вказали, що відповідачі ніяких обовязків по утриманню будинку не несуть, а навпаки псують майно яке належить позивачу. Заслухавши сторони, свідків та вивчивши матеріали справи суд вважає, що у позові слід відмовити із таких підстав. Суд встановив, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] були подружжям, вони зареєстрували шлюб 12 липня 2007 року у Виконавчому комітеті Смоднянської сільської ради Косівського району, який розірвано відповідно до рішення Косівського районного суду від 18 серпня 2016 року (а.с.13). Позивач [PERSON] є власником будинку за адресою с. Смодна, вул. Дорожна (пров. Дорожний), буд. 12 Косівського району Івано-Франківської області на підставі договору довічного утримання № 979 від 16 квітня 2003 року (а.с.9), що стверджується копією витягу № 11644172 від 25 серпня 2006 року і копією технічного паспорту на житловий будинок № 12 вул. Дорожна, Косівського району Івано-Франківської області від 07 лютого 2000 року (а.с.8, 10-12). Із довідки № 583 від 08 вересня 2016 року виданої Смоднянською сільською радою вбачається, що разом з [PERSON] в її господарстві зареєстровані та проживають її колишній чоловік [PERSON] і мати колишнього чоловіка [PERSON] (а.с.7). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [INFO] з 18 травня 2011 року, а відповідач [PERSON] з 06 червня 2011 року що стверджується копіями паспорту відповідачів (а.с.33-зворот, 35-зворот). Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.\~ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-57цс11 від 12 січня 2012 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2004 року під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Крім того, ні ЦК України, ні ЖК УРСР не містять такого поняття, як «позбавлення права користування житловим приміщенням», а також підстав для такого рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч. 8 ст. 9 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Враховуючи те, що ні ЦК України, ні ЖК УРСР не містять такого поняття, як «позбавлення права користування житловим приміщенням», а також підстав для такого рішення, а відповідачі [PERSON] і [PERSON] не є членами сімї позивача [PERSON] суд вважає за можливе застосувати аналогія закону до вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком ч. 2 ст. 405 ЦК України. Згідно з ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В силу абз. 1 ч. 1, ч.ч. 2-4\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу.\~Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проте, як свідчать матеріали справи, позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що відповідачі відсутні у будинку позивача понад один рік, тому всебічно і повно зясувавши обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, слід відмовити у звязку з недоведеністю позову. На підставі наведеного, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 319, 321, 405 ЦК України, ст. 9 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: dismissed