Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

[PERSON], який діє в інтересах[PERSON], [PERSON], [PERSON], звернувсяз позовом до [PERSON], Бориславської державної нотаріальної контори про скасування державної реєстрації права приватної власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями, визнання права власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 02.09.2009 року державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори, [PERSON] подарував, а [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] прийняли в спільну часткову власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Земельна ділянка для обслуговування даного житлового будинку та господарських будівель і споруд до нього площею 0,06 га залишилася у власності [PERSON] Після смерті [PERSON], на підставі заяви від 27.03.2015 року про прийняття спадщини за законом, [PERSON] прийняв 9/16 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON], [PERSON], [PERSON], своїми заявами від 27.03.2015 року відмовилися від прийняття спадщини за законом після смерті батька - [PERSON], маючи на увазі, що в склад спадкового майна входить 9/16 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON], прийняв у спадок окрім 9/16 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS], майно, право власності на яке було зареєстроване за батьком - [PERSON] у вигляді земельної ділянки площею 0,06 га для будівництва і обслуговування житлового будинку [ADDRESS] та господарських будівель і споруд до нього. Вважають, що відповідач, скориставшись заявами [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 27.03.2015р. про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті батька, окрім 9/16 ідеальних частин житлового будинку по вул. Гонти в м. Бориславі, прийняв ще й у спадок майно, право власності на яке було зареєстровано за батьком - [PERSON] у вигляді земельної ділянки площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] та господарських будівель і споруд до нього, законними власниками якого є позивачі. Як на підставу своїх вимог посилаються на ст.120 ЗК України, ч.1 ст.377 ЦК України, Постанову Пленуму ВС України №7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», правові позиції викладені у постановах ВС України від 11.02.2015р. у справі №6-2цс15, від 12.10.2016р у справі №559/2079/15-ц, від 12.10.2015р. у справі №6-2225цс16. В подальшому представником позивачів [PERSON] було подано уточнену позовну заяву від 17.10.2017р., в якій він уточнив позовні вимоги та просив суд крім позовних вимог, викладених у первинній позовній заяві, додатково стягнути з відповідача судові витрати у справі, що складаються зі спаленого судового збору та витрат на правову допомогу. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їхній представник в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, подав заяву про застосування строку позовної давності, в якій вказує, що ймовірне порушення прав позивачів відбулось 02.09.2009 року під час укладення договору дарування житлового будинку, де були відсутні положення щодо земельної ділянки на якій розташований даний житловий будинок. Бориславська державна нотаріальна контора в особі її представника до суду не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, з приводу задоволення заявлених вимог покладається на думку суду. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити виходячи із таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору дарування житлового будинку від 02.09.2009 р. дарувальник [PERSON] подарував, а обдаровані прийняли в дар, в спільну часткову власність: [PERSON] - 23/100, [PERSON] - 27/100, [PERSON] - 26/100, [PERSON] - 24/100 ідеальні частини житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Одночасно сторони за цим договором домовились, що у володіння та користування обдарованим переходять приміщення, позначені відповідними цифрами на схемі. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія ЛВ № 2017 на підставі рішення Бориславської міської ради народних депутатів від 17.06.1999 р. № 297 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,06 га, яка розташована на території [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO], свідоцтво про смерть Серія [NUMBER], видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції у Львівській області від 29.09.2014р. Згідно заяви [PERSON], [PERSON] від 27.03.2017р., які наявні в матеріалах спадкової справи, вони відмовились від прийняття спадщини за законом. Згідно заяви [PERSON], [PERSON] від 27.03.2017р., які наявні в матеріалах спадкової справи, вони відмовились від прийняття спадщини за заповітом. Згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Матолич-Обрізко Г.С. 03.09.2009р. [PERSON] заповів своїм синам [PERSON] та [PERSON] належні йому на праві приватної власності 7/16 житлового будинку [ADDRESS], в рівних частках кожному. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2015р. [PERSON] є власником 9/16 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS]. З оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи №3211 на будинок [ADDRESS]; листа Бориславської міської ради від 19.12.2017р. №3-21/3329; листа Міськрайонного управління у Дрогобицькому районі та м. Дрогобичі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 14.12.2017р. №8-13-0.17-1368/121-17 вбачається, що за вказаним будинком не була закріплена земельна ділянка. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори Панкевичем Р.І., спадкоємцем майна [PERSON], яке складається з земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території [ADDRESS], призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, є [PERSON]. [PERSON], допитаний як свідок, в судовому засіданні повідомив, що не відмовлявся від свого права на земельну ділянку яка розташована на території [ADDRESS]; про те, що [PERSON] є власником всіє даної земельної ділянки дізнався з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [PERSON], допитана як свідок, в судовому засіданні повідомила, що відповідач є її рідним братом; від права на земельну ділянку на [ADDRESS] не відмовлялась; дізналась, що земля перешла до брата у травні 2017р. Так, за змістом ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Також, відповідно до вимог ст.120 ЗК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору дарування житлового будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах,встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Як вбачається із п.18 Постанови Пленуму ВС України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК ( 2768-14 ) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК ( 435-15 ), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI ( 1702-17 ). Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на житловий будинок, будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на житловий будинок, будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується і випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстровано одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-2цс15, від 12.10.2016 року у справі №559/2079/15-ц, від 12.10.2015 року у справі №6-2225цс16). За нормою ст.87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною 1 ст.88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Відповідно до ч.4 ст.88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Отже, [PERSON], [PERSON], [PERSON] згідно закону мають право на визнання за ними права власності на ідеальні частки земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території [ADDRESS], призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, оскільки вони, є власниками ідеальних часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS], згідно договору дарування житлового будинку від 02.09.2009р., який зареєстрований 18.09.2009р. КП «Дрогобицьке МБТІ та ЕО», реєстраційний №28155527. В той самий час, частка відповідача [PERSON] у праві власності на земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території [ADDRESS], призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, також повинна бути пропорційною до його частки у праві власності на житловий будинок [ADDRESS]. Наявність у власності [PERSON] всієї земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території [ADDRESS], призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, порушує права інших співвласників житлового будинку за вказаною адресою, а саме права позивачів на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що знаходиться під житловим будинком, співвласниками якого вони є. Суд не бере до уваги заяву відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, виходячи з такого. Відповідно до ст.256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач у своїй заяві зазначає, що ймовірне порушення прав позивачів мало місце 02.09.2009р. під час укладення договору дарування житлового будинку, проте предметом позову не є вказаний договір дарування житлового будинку, а є свідоцтво про право на спадщину за законом №83 від 10.03.2017р., про яке позивачі дізналися 29.05.2017р. з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №88258133, а отже й про порушене їхнє право на земельну ділянку вони дізналися з даної інформаційної довідки, тобто в межах строків позовної давності. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. На підтвердження витрат на професійну допомогу позивачами надано договори про представництво інтересів та надання правової допомоги від 20.07.2017р. з додатками №1 до них від 20.07.2017р., акти виконаних робіт від 17.10.2017р. та банківські квитанції від 17.10.2017р. про оплату кожним з позивачів 2500,00 грн. на рахунок адвоката [PERSON] Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір та витрати на професійну допомогу.

Outcome: approved