Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

[PERSON] пред`явив до суду позов шляхом подання позовної заяви до [PERSON] , яким просить стягнути з останнього суму грошових коштів у загальному розмірі 136 622,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 15 грудня 2018 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивачем було передано [PERSON] грошові кошти у розмірі 50 000,00 гривень строком до 10 грудня 2019 року. У випадку невиконання грошового зобов`язання в строк зобов`язаний був сплатити також пеню у розмірі 1 процента від зазначеної суми за кожний місяць прострочення. Після встановленого строку повернення грошових коштів, сума позики повернута не була. Претензія щодо повернення суми боргу, яка була направлена позивачем [PERSON] з метою досудового врегулювання спору, залишилась без задоволення, а позичені грошові кошти, по день звернення з позовом до суду, не повернуті. Також в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 17 січня 2019 року сторони уклали ще один договір позики, відповідно до якого позивачем було передано [PERSON] грошові кошти у розмірі 80 000,00 гривень строком до 10 грудня 2019 року. У випадку невиконання грошового зобов`язання в установлений строк зобов`язаний був сплатити також пеню у розмірі 1 процента від зазначеної суми за кожний місяць прострочення. Після встановленого строку повернення грошових коштів, сума позики повернута не була. Претензія щодо повернення суми боргу, яка була направлена позивачем [PERSON] з метою досудового врегулювання спору, залишилась без задоволення, а позичені грошові кошти, по день звернення з позовом до суду, не повернуті. Зазначає, що загальна сума заборгованості по обом позикам з врахуванням боргу, пені та 3% річних складає 136 622,00 грн. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 травня 2020 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Позивач в судове засідання також не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав позовні вимоги, у разі неявки відповідача не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання. Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. 15 грудня 2018 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 50 000,00 гривень строком до 10 грудня 2019 року, про що останньою була складена розписка. Також розпискою передбачено, що у випадку невиконання грошового зобов`язання в строк відповідач зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 1 процента від зазначеної суми за кожний місяць прострочення. Крім того судом встановлено, що 17 січня 2019 року між сторонами був укладений ще один договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 80 000,00 гривень строком до 10 грудня 2019 року, про що була складена розписка. Розпискою передбачено, що у випадку невиконання грошового зобов`язання в строк відповідач зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 1 процента від зазначеної суми за кожний місяць прострочення. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі боргових розписок від 15 грудня 2018 року та 17 січня 2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договороми позики від 15 грудня 2018 року та 17 січня 2019 року, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надала. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови [PERSON] прийняти виконання зобов`язання за договором позики. Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 15 грудня 2018 року та договором позики від 17 січня 2019 року, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання за зазначеними договорами позики у повному обсязі у розмірі 50 000,00 гривень та 80 000,00 гривень відповідно. При цьому, суд враховує наступне. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договором позики від 15 грудня 2018 року встановлений строк виконання зобов`язання - до 10 грудня 2019 року, а також встановлена відповідальність у вигляді пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі одного процента від суми боргу за кожний місяць прострочення. Договором позики від 17 січня 2019 року встановлений строк виконання зобов`язання - до 10 грудня 2019 року, а також встановлена відповідальність у вигляді пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі одного процента від суми боргу за кожний місяць прострочення. Нарахування пені, за змістом ст. 551 ЦК України, є одним із видом цивільно-правової відповідальності, тобто є договірною санкцією. Враховуючи викладене, суд вбачає достатні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені за договором позики від 15 грудня 2018 року у розмірі 2 000,00 гривень, а також для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені за договором позики від 17 січня 2019 року у розмірі 3 200,00 гривень, оскільки зазначеними договороми встановлена відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання у розмірі одного відсотка за кожний місяць прострочення. Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. В зв`язку з встановленим вище простроченням виконання відповідачем зобов`язань за договорами позики, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми за договором позики від 15 грудня 2018 року за період часу з 10 грудня 2019 року по 21 квітня 2020 року у розмірі 547,00 гривень, а також за договором позики від 17 січня 2019 року за період часу з 10 грудня 2019 року по 21 квітня 2020 року у розмірі 875,00 гривень. При цьому, суд виходить з положень ч. 1 ст.13 ЦПК України та розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Таким чином, судом встановлено, що загальна сума заборгованості за договором позики від 15 грудня 2018 року та за договором позики від 17 січня 2019 року, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням основної суми боргу, пені за несвоєчасне виконання зобов`язання та трьох процентів річних від простроченої суми становить 136 622,00 гривень. При цьому суд погоджується з наданим позивачем розрахунком суми трьох процентів річних від простроченої суми боргу та суми пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, будь-яких заперечень щодо наданого позивачем розрахунку відповідачем не надано. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 366,30 гривні. На підставі викладеного і

Outcome: approved