Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

[PERSON] через свого представника - адвоката Гавенка Б.І. звернувся з позовом в суд про визнання за ним та [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] як на майно подружжя, визнання за ним права власності на 1/2 частину цього будинку та визнання недійними договорів дарування від 09.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., зареєстрованого в реєстрі №171, укладеного відповідачкою [PERSON], за яким вона передала у власність відповідачу [PERSON] ? будинку [ADDRESS] та від 09.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., зареєстрованого в реєстрі №1169, укладеного відповідачкою [PERSON], за яким вона передала у власність відповідачці [PERSON] ? будинку [ADDRESS]. Свій позов мотивує тим, що з 1983 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і з того часу вони проживають разом за адресою: [ADDRESS]. 14.06.2001 року дружина успадкувала від своєї матері будинок за вказаною адресою. В період 2002-2010 рр. він на території подвір'я на [ADDRESS], на місці дерев'яної літньої кухні, яку успадкувала дружина, збудував цегляний житловий будинок загальною площею 42,3 кв.м, якому на даний час присвоєна адреса - [ADDRESS] «а». За таких обставин, вважає, що на підставі положень ст.62 СК України спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності їх подружжя. Проте, між ними виникають непорозуміння з приводу володіння та користування спільним майном, [PERSON] заперечує його право на спірне майно, заявляє, що вся власність належить особисто їй, погрожує, що вижене його на вулицю. Відтак, 09.03.2015 року [PERSON] без його згоди і відома подарувала по 1/2 частині спірного будинку на [ADDRESS] їх доньці [PERSON] та зятю [PERSON], що суперечить вимогам ст.369 ЦК України і порушує його майнові права. У судовому засіданні позивач і його представник - адвокат Гавенко Б.І. позов підтримали, покликаючись на мотиви викладені у позовній заяві. Додатково вказали на те, що позивач у період 2002-2007 років на території подвір'я по [ADDRESS] на місці дерев'яної літньої кухні, яку успадкувала його дружина, збудував цегляний житловий будинок загальною площею 42,3 м.кв. Також зазначили, до даних правовідносин слід застосувати положення ст.62 СК України, яка вказує, що у випадку якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також позивач вважає, що оскільки він є співвласником спірного будинку, то його дружина не мала права без його згоди укладати правочини з даним майном, а саме договори дарування від 09.03.2015р. засвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., зареєстрованого в реєстрі №171, укладеного відповідачкою [PERSON] , за яким вона передала у власність відповідачу [PERSON] ? будинку [ADDRESS] та від 09.03.2015р. засвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., зареєстрованого в реєстрі №1169, укладеного відповідачкою [PERSON], за яким вона передала у власність відповідачці [PERSON] ? будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Пигель Л.І. проти позову заперечили, зазначивши, що [PERSON] успадкувала від своєї матері [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. Позивач за час перебування у шлюбі часто перебував за кордоном на роботі. Частину зароблених коштів давав на потреби сім'ї, іншу частину віддавав своїй матері, рідним та тратив у свої задоволення, новий будинок який розташований на місці колишньої літньої кухні будувався за кошти їхньої дочки [PERSON] та зятя [PERSON] Просять в позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Буловчак В.І. проти позову заперечив та вказав, що позов не підлягає задоволенню оскільки спірне майно було набуте відповідачкою [PERSON] на підставі ст.57 СК України та не є спільним майном подружжя. Відтак саме відповідачка одноособово як власниця вправі розпоряджатись цим майном, в тому числі укладати договори дарування з [PERSON] та [PERSON] Просив в позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Стефанишин А.Я. проти позову заперечив та вказав, що спірна літня кухня не являється самостійним об'єктом цивільних правовідносин, а її реконструкція навіть за участі позивача не може свідчити про істотність збільшення вартості майна, яке належить на праві особистої приватної власності його дружині [PERSON], а тому остання мала право буз погодження з позивачем відчужити належне їй майно. Окрім того, під час реконструкції літньої кухні під будинок в період 2010-2014 рр. позивач не заперечував проти такого, жодних претензій не висловлював. Просить в позві відмовити. 3-тя особа, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т який належним чином був повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Однак на адресу суду направив письмове заперечення на позовну заяву, в якому вказував на безпідставність позовних вимог та просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі із відповідачкою [PERSON] з 11 березня 1983 року. та з часу одруження проживає за адресою [ADDRESS]. За цією ж адресою разом з ним постійно проживають відповідачі по справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Будинковолодіння, що розташоване за адресою м. Львів [ADDRESS], належало матері відповідачки [PERSON] та було успадковане нею. Як вбачається із свідоцтва на прийняття спадщини за законом, виданого 14 червня 2001 року державним нотаріусом другої Львівської державної нотаріальної контори Шевців О.Г., спадкове майно складалось з цегляного житлового будинку [ADDRESS] Будинок в цілому складається з трьох кімнат, житловою площею 52,4 кв.м. до будинку відносяться такі господарські будівлі: дерев'яний сарай «Б», дерев'яна вбиральня «Г», дерев'яна літня кухня «Д», ворота, огорожа, хвіртки №1-5, бетонні кільця колодязь «К» (а.с.14). Пункт 1 ч.1 ст.57 СК України визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Наказом департаменту містобудування Львівської міської ради від 26.09.2014 року №А-189 «Про затвердження гр. [PERSON] вимог до архітектурно-планувальної частини проекту реконструкції літньої кухні під літерою «Д» на [ADDRESS] під житловий будинок», розглянувши її звернення від 12.08.2014р. №3-І-2058/АП, ескізний проект «Реконструації нежитлової будівлі під житловий будинок на [ADDRESS] відповідачці [PERSON] було затверджено вимоги до архітектурно-планувальної частини проекту реконструкції літньої кухні та зобов'язано вчинити інші дії повзанні з даною реконструкцією. 14.11.2014 року інспекцією ДАБК затверджено декларацію про готовність об'єкта до експлуатації - реконструкцію літньої кухні по [ADDRESS] Розпорядженням Залізничної районної адміністрації від 19 лютого 2015 року №94 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії про розподіл будинковолодіння [ADDRESS] на два самостійних» [PERSON] надано дозвіл розділити будинковолодіння [ADDRESS], яке належить гр. [PERSON], на два самостійних з присвоєнням окремих поштових адрес та присвоїти житловому будинку під літ «А-1» загальною площею 42,3 кв.м., житловою - 16.0 кв.м. поштову адресу [ADDRESS].(а.с.21). Отже, на підставі згаданих документів, достовірність яких сторонами не заперечувалась, суд дійшов висновку, що спірний будинок за адресою: [ADDRESS] став житловим будинком в результаті проведення його реконструкції з літньої кухні і подальшого виділення у 2015 р. в окреме будинковолодіння з присвоєнням окремої поштової адреси. Суд також не бере до уваги пояснення позивача, що ним на місці літньої кухні було збудовано будинок, оскільки жодних допустимих доказів на підтвердження будівництва будинку позивачем надано не було. Сам же позивач неодноразово в судовому засіданні заявляв, що ним з 2001 року по 2007 рік проводилась перебудова літньої кухні. Аналогічно допитані в суді свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказали на те, що позивач [PERSON] у період до 2007 року здійснив переобладнання (реконструкцію) літньої кухні. Пленум Верховного суду України своїй постанові № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» в п.4 зазначає, що члени сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК обов'язок, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Тому, проводячи реконструкцію в 2001-2007 роках літньої кухні як допоміжного приміщення, і яка не являється самостійним об'єктом цивільних правовідносин, позивач не може претендувати на визнання за ним права власності на реконструйований ним об'єкт, оскільки зазначений спосіб набуття права власності на майно не передбачений законодавством. Суд також вважає необґрунтованим покликання позивача на ст.62 СК України, на підставі якої на його думку він набув право спільної сумісної власності на майно подружжя, оскільки згідно положень даної статті, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак предметом доказування в даному випадку є саме істотність збільшення вартості внаслідок спільних затрат або затрат одного з подружжя. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення можливо з'ясувати лише шляхом порівняння вартості спірного майна станом на час вирішення спору з вартістю, що існувала до його покращення, проте, позивачем не надано і в матеріалах справи відсутні, будь які підтвердження вартості спірного об'єкту до реконструкції і після такої. Позивач також просить суд визнати недійсними договори дарування від 09.03.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., зареєстрованого в реєстрі №171, укладеного відповідачкою [PERSON], за яким вона передала у власність відповідачу [PERSON] ? будинку [ADDRESS] та від 09.03.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., зареєстрованого в реєстрі №1169, укладеного відповідачкою [PERSON], за яким вона передала у власність відповідачці [PERSON] ? будинку [ADDRESS] Суд вважає такі вимоги безпідставними з мотивів наведених вище, а саме у зв'язку з тим, що спірний будинок, який був предметом оспорюваних договорів, не належав на праві спільної сумісної власності позивачу та його дружині [PERSON], а був виключно особистою приватною власністю відповідачки [PERSON] Статтею 20 ЦК України, визначено право вибору способу судового захисту свого порушеного права виключно позивачеві, який, як вбачається з позовної заяви, просить визнати спірні договори недійсними з підстав передбачених ст. 215 ЦК. Верховний суд України у постанові від 30.11.2016 року у справі № 6-2069цс16 висловив правову позицію згідно якої, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Даний правовий висновок, ставить під сумнів правильність обрання позивачем способу захисту порушеного права. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не довів належними і допустимими доказами, що спірний будинок належить йому на праві спільної сумісної власності і відповідно який, згідно положень ст. 57 СК України, був особистою приватною власністю відповідачки [PERSON], та не відноситься до спільного майна подружжя, а отже не підлягає поділу між позивачем і відповідачем [PERSON] Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обсфтавини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. За такого рішення, з урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, судовий збір у справі суд відносить на рахунок держави відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed