Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON]. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписала заяву б/н від 26 листопада 2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору надав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформований про умови кредитування у АТ КБ «ПриватБанк». Також, свідченням приєднання відповідача до договору, підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів. Позивач свої зобовязання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, тоді як відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобовязаннями, що призвело до утворення заборгованості станом на 28 грудня 2018 року в розмірі 38267,69 грн., з яких 22584,09 грн. нараховано відсотків за користування кредитом, 13385,14 грн. нараховано пені, а також штрафи в розмірі 500 грн. (фіксована частина), 1798,46 грн. (процентна складова). Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 38267,69 грн. та судовий збір по справі в сумі 1921,00 грн. У судове засідання представник позивача надала заяву, в якій просить суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сторінці Першотравенського міського суду Дніпропетровської області Офіційного веб-порталу «Судова влада України». Згідно ст.280 ЦПК у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Параграфом першим глави 71 ЦК України регулюються правовідносини позики. Статтею 1046 Кодексу передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як встановлено судом, відповідно до укладеного між банком та відповідачем [PERSON] 26 листопада 2010 року кредитного договору № б/н, за яким банк взяв на себе зобов'язання видати відповідачці кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжній картці, [PERSON] отримала кредитні кошти на загальну суму 10000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Як видно з наявного у справі кредитного договору, який підписаний відповідачем та складається з Заяви клієнта, Умов і правил надання банківських послуг, та Тарифів банку, а також з розрахунку заборгованості, банк свої зобов'язання виконав, встановивши [PERSON] кредитний ліміт на кредитній картці, про що свідчить рух коштів по рахунку. Водночас впродовж дії договору вбачається і погашення кредиту, зокрема востаннє 14 квітня 2018 року, що свідчить про виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором. Разом з цим, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» нараховано заборгованість, яка відображена у розрахунку та складається з наступного: 22584,09 грн. - відсотки за користування кредитом; 13385,14 грн. - пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн.- штраф (фіксована частина); 1798,46 грн. - штраф (процентна складова). Розглядаючи даний розрахунок на предмет обґрунтованості та відповідності умовам кредитного договору суд виходить з наступного. Відповідно до ст.534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» по тілу кредиту відсутня. У звязку з чим, неможливо встановити, з якої суми тіла кредиту нараховано заборгованість за відсотками та пенею, а також неможливо встановити розмір застосованого для нарахування такої заборгованості відсотку. 03 квітня 2019 року на адресу позивача АТ КБ «ПриватБанк» судом було направлено запит щодо надання обґрунтованого розрахунку по кожному виду заборгованості по кредитному договору №б/н від 26 листопада 2010 року, але на час розгляду справи позивачем відповіді на вищезазначений запит не надано. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Таким чином, копії будь-яких документів мають засвідчувати їх дійсність, оскільки мають бути виготовлені виключно з оригіналів цих документів. Копії, подані юридичною особою, мають відповідати порядку засвідчення копій документів, визначеному пунктами 5.23, 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55). Всупереч наведених вимог закону, надана позивачем виписка з рахунку не завірена у відповідності до вимог закону та не містить будь-яких реквізитів юридичної особи АТ КБ «ПриватБанк», які є необхідними для визнання цього документа належним і допустимим доказом по справі. Також, форма і зміст наданої виписки не відображає алгоритму нарахованої суми боргу і його складових на момент предявлення позову. Крім того, у виписці про рух кредитних коштів, наданій позивачем, відсутні відомості про номери рахунків та відомості про номер кредитної картки та строку її дії, тому на підставі наданих позивачем доказів не можливо ідентифікувати ні кредитну картку, ні картковий кредитний рахунок, по якому здійснювався рух кредитних коштів із кредитним договором №б/н від 26 листопада 2010 року, що унеможливлює встановлення судом дійсності обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх доводів. Жодних доказів про отримання відповідачем у 2010 році картки №б/н на підставі складеної нею анкети-заяви від 26 листопада 2010 року та що остання розпоряджалась відповідними коштами на умовах кредитного договору - позивачем не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що розрахунок заборгованості, доданий позивачем до позовної заяви, фактично містить лише певні показники, але не наданий алгоритм (формула), за яким можливо встановити, як з наведених показників утворився результат (відсотки; з яких сум розраховані пеня, комісія, штрафи тощо; за який період), а тому, наданий розрахунок не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, які закріплені у ст.ст. 77-79 ЦПК України, у звязку з чим судом відхиляється. Згідно рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. З наведених вище підстав наданий банком розрахунок заборгованості процентів за користування кредитом, процентної складової штрафів та загальної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, є необґрунтованим, а отже безпідставним. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивачем не доведено наявності заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 38267,69 грн., а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити, у звязку з недоведеністю обставин, які слугували підставою позовних вимог.

Outcome: dismissed