Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив визнати за [PERSON] право на володіння, користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], та право на проживання за вищевказаною адресою, де [PERSON] мешкає з 2004 року по даний час, що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що в 2002 році батьки позивача [PERSON] та [PERSON], перебуваючи у шлюбі, придбали квартиру [ADDRESS]. В 2004 році, позивач разом з батьками, після створення всіх побутових умов для помешкання, вселились до цієї квартири, яка була їх постійним та єдиним місцем проживання. Зважаючи на те, що на момент заселення до квартири позивач був неповнолітнім, тому йому особисто не було відомо про вчинення з боку його батька дій, пов'язаних з відчуженням квартири, тривалими судовими спорами щодо оспорювання договорів купівлі-продажу квартири, а також ухвалення судом рішення про виселення його батьків з квартири. Починаючи з 2004 року по теперішній час позивач постійно проживає в цій квартирі, сплачує за житлово-комунальні послуги, тому, на думку позивача, він має право володіти та користуватись квартирою [ADDRESS], оскільки вселився до квартири на законних підставах, як член сім'ї колишнього власника квартири. В той же час відповідач, як новий власник квартири, не звертався до позивача з вимогою звільнити квартиру, вирішуючи в судовому порядку питання про виселення батьків позивача з цієї квартири, не залучив до участі у справі самого позивача, будучи обізнаним про те, що позивач постійно проживає в цій квартирі. Позивач вважає, що має право на проживання в цій квартирі, оскільки володіє та користується квартирою на законних підставах, як член сім'ї колишнього власника квартири, квартира є єдиним місцем проживання позивача, однак 17 червня 2014 року представник відповідача в усному порядку вимагав від позивача негайно звільнити квартиру, що стало підставою для звернення позивача з цим позовом до суду. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи. (а.с.66-71) Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив в позові відмовити, пояснив, що дійсно в 2004 році [PERSON], третя особа, разом з членами сім'ї дружиною [PERSON] та сином [PERSON], позивач по справі, вселились до квартири [ADDRESS], яка на той час належала третій особі на праві власності. На даний час власником цієї квартири є [PERSON], відповідач по справі, який після набуття права власності на квартиру, звертався до суду з вимогою виселити [PERSON] та його колишню дружину [PERSON], на даний час третя особа добровільно звільнила спірну квартиру, однак [PERSON] разом з сином [PERSON], не маючи будь-яких законних підстав, продовжують проживати в цій квартирі. [PERSON] вважає, що позивач, як член сім'ї колишнього власника квартири, після відчуження квартири іншій особі втратив право користування спірною квартирою, незаконно проживає та користується квартирою, при цьому наголосив, що позивач зареєстрований за іншою адресою, має інше житло, тому посилання позивача на відсутність іншого житла є недостовірними. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача [PERSON], третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що 28 серпня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири, за умовами договору, Продавець ([PERSON]) зобов'язувався передати у власність Покупця ([PERSON]), а Покупець зобов'язувався прийняти нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], та сплатити за неї обговорену цим Договором грошову суму. (а.с.36-37) Право приватної власності за [PERSON] на вищезазначену квартиру зареєстровано Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 01 вересня 2009 року, записано в реєстрову книгу №373-253, зареєстрований за № 43647. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2011 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи №2-682/2011, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Олексюк Геннадій Олександрович, Личина Олена Володимирівна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та повернення переданого майна - задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 11 серпня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюком Геннадієм Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за №2002, недійсним. Визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 28 серпня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною Оленою Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за №2002, недійсним. Стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] солідарно на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700,00 грн. та 120 витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього1820,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права власності - відмовлено. (а.с.20-25) На підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2011 року, апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2011 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] скасовано і ухвалене в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2011 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності - скасовано і ухвалене в цій частині нове рішення наступного змісту: Позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності задовольнити. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] придбану ним за договором від 28.08.2009 року укладений зі [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В., зареєстрований у реєстрі за №4535 та зареєстрованому 01.09.2009 року у БТІ в реєстровій книзі 373-253 за реєстровим №43647. В іншій частині рішення суду залишити без змін. (а.с.26-30) Таким чином, [PERSON] набув права власності на квартиру [ADDRESS] і це його право не оспорюється позивачем [PERSON] в межах даного спору. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386,391 Цивільного кодексу України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира(ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, в 2004 році позивач [PERSON], [INFO], разом з батьками [PERSON] та [PERSON] вселився до квартири [ADDRESS], яка на той час належала [PERSON], батьку позивача, на праві приватної власності. Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку(квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, таким чином виникнення права членів сім'ї власника будинку(квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Згідно ст.158 Житлового кодексу України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. За вимог ст.169 Житлового кодексу України у разі припинення договору найму житлового приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язанні звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2012 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи №2604/18256/12, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, примусове виселення з квартири та стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Зобов'язано [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні права власності. Виселити [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS]. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено. Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Разом з тим, передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Положення ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 Житлового кодексу України, ст. 311 Цивільного кодексу України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Таким чином, відсутні підстави для застосування до склавшихся правовідносин положень ст. 64 Житлового кодексу України, оскільки правове положення членів сім'ї власника будинку визначене ст. 156 Житлового кодексу України та на них не поширюється дія ст. 64 Житлового кодексу України, тому члени сім'ї власника будинку не можуть користуватися тими ж правами, які надаються членам сім'ї наймача. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем [PERSON] права володіння та користування жилим приміщенням, а саме - квартирою [ADDRESS], є не обґрунтованими, оскільки, виходячи з правового статусу житла, яке належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON], з моменту переходу права власності на спірну квартиру до нового власника, позивач [PERSON], як член сім'ї колишнього власника квартири [PERSON], третя особа у справі, втратив право користування спірним житловим приміщенням, тому відновлення прав позивача шляхом визнання за ним права користування житловим приміщенням суперечить нормам чинного законодавства, яке регулює відносини, що виникли між сторонами спору. В той же час, саме власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, доведення правомірності володіння майном є окремим предметом доказування, тому вимоги позивача в частині визнання за ним права володіння спірним житловим приміщенням носять формальний характер та ґрунтуються на припущеннях, а відповідно до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. Зважаючи на викладене, судом встановлено, що позивач [PERSON] не є власником (співвласником) квартири [ADDRESS], або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбаченої законом або договором, в той же час такий спосіб захисту житлових прав як визнання права на проживання не передбачений чинним законодавством не ґрунтується на нормах чинного законодавства, яке регулює відносини, які склались між сторонами спору, з урахуванням правового статусу житла. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права користування жилим приміщенням та права на проживання, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed