Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

[PERSON] звертаючись до Дніпровського районного суду м. Києва із зустрічним позовом до [PERSON] , просила визнати за [PERSON] право особистої власності на квартиру [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення із зустрічним позовом до суду, посилається на наступне, що 08 вересня 2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. 15 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики відповідно до якого [PERSON] було надано [PERSON] в позику кошти у розмірі 650 000,00 гривень. 22 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Також було встановлено, що протягом останніх двох років стосунки між подружжям погіршилися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Тому, хоч і квартира була придбана в той час коли між сторонами був зареєстрований шлюб, але дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з тим, що між нею та відповідачем вже були припинені сімейні стосунки. Позивач за зустрічним позовом в підготовче засідання не з`явилась, подала заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач за зустрічним позовом в підготовче засідання не з`явився. Подав заяву про слухання справи у його відсутність, зустрічні позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частку квартири, набутої одним з подружжя за час шлюбу та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Заочним рішенням Дніпровським районним судом м. Києва від 10 січня 2019 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частку квартири, набутої одним з подружжя за час шлюбу задоволено. Визнано за [PERSON] , як об`єкт спільного сумісного майна подружжя, право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . 23 серпня 2019 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 10 січня 2019 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 10 січня 2019 року задоволено. Розгляд справи призначено в загальне позовне провадження. 25 листопада 2019 року [PERSON] подала відзив на позовну заяву [PERSON] в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Протокольною ухвалою від 15 грудня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю було прийнято до розгляду разом з первісним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року заяву [PERSON] про відмову від позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частку квартири, набутої одним з подружжя за час шлюбу задоволено та закрито провадження за первісним позовом. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною 3 ст.200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2012 року, про що у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, складено відповідний запис № 1049. (а.с. 8). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). 15 травня 2016 року [PERSON] було складено розписку відповідно до якої остання отримала позику від [PERSON] у розмірі 650 000,00 гривень, які зобов`язалася повернути [PERSON] в термін не пізніше 15 травня 2018 року. (а.с. 94). Також, 15 травня 2016 року між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] було укладено договір позики (безвідсотковий). Згідно п. 1.1. позикодавець в порядку і на умовах, визначених Договором, надав позичальнику безвідсоткову позику у сумі 650 000,00 гривень для придбання квартири, а останній зобов`язався повернути позику у визначений Договором строк. (а.с. 95-96). 22 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 28,50 м.кв., житловою площею 15,00 кв.м. Відповідно до п. 3 Договору, продаж вчинено за 495 000,00 гривень. (а.с. 97-97 звор.). 22 вересня 2016 року, зареєстрована право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 28,50 м2, житловою площею 15,00 м2. (а.с.12-13) 20 липня 2018 року, рішенням Деснянського районного суду м. Києва, ухвалено шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 08 вересня 2012 року, актовий запис № 1049 у Відділі державно реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, розірвано. Згідно положень ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Нормами ст.ст. 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Статтею 4 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, зважаючи на принцип презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, позивач, яким в період шлюбу було придбано вищевказане майно, звернулася до суду з вимогою про визнання права його особистої власності на квартиру [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду України від 07.09.2016 року по справі 6-801цс16 визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Постановою Верховного Суду України від 21.11.2018 року по справі № 372/504/17 визначено, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Оскільки спірне майно було придбано під час шлюбу, а позивач, порушує питання про спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, яке було набуто ним під час перебування в шлюбі, суд дійшов висновку про те, що саме на позивача покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції. Досліджуючи надані позивачем докази та джерело набуття спірного майна, судом встановлено наступне: 15 травня 2016 року [PERSON] було складено розписку відповідно до якої остання отримала позику від [PERSON] у розмірі 650 000,00 гривень, які зобов`язалася повернути [PERSON] в термін не пізніше 15 травня 2018 року. (а.с. 94). Також, 15 травня 2016 року між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] було укладено договір позики (безвідсотковий). Згідно п. 1.1. позикодавець в порядку і на умовах, визначених Договором, надав позичальнику безвідсоткову позику у сумі 650 000,00 гривень для придбання квартири, а останній зобов`язався повернути позику у визначений Договором строк. (а.с. 95-96). 22 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 28,50 м.кв., житловою площею 15,00 кв.м. Відповідно до п. 3 Договору, продаж вчинено за 495 000,00 гривень. (а.с. 97-97 звор.). 22 вересня 2016 року, зареєстрована право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 28,50 м2, житловою площею 15,00 м2. (а.с.12-13). Отже, оскільки спірне майно хоч і було придбане в період перебування у шлюбі з відповідачем, але придбане воно було за рахунок коштів отриманих у позику [PERSON] від [PERSON] , правові підстави для того щоб вважати його спільною сумісною власністю сторін спору відсутні. Натомість, вбачаються достатні правові підстави для визнання спірного майна особистою приватною власністю позивача шляхом застосування норм ст.ст.57, 58 СК України і захисту в такий спосіб невизнаного права позивача. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, характер заявлених вимог, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 28,50 м.кв., житловою площею 15,00 кв.м. хоча й були набуті позивачем під час шлюбу з відповідачем, проте джерелом їх набуття не були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя, а за кошти, які належали особисто позивачу, а відтак, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання спірного майна його особистою приватною власністю є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 4 950,00 грн., згідно з квитанції від 20.11.2019 року. З огляду на викладене та враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд дійшов до висновку, що позивачу необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду. Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 2 475,00 грн. судового збору.

Outcome: approved