Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

[PERSON] у лютому 2016 року звернувся в суд із позовом до Державного закладу «Відділкова клінічна лікарня станції Тернопіль» Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця», Державної адміністрації залізничного транспорту України, третя особа Тернопільська міська рада про стягнення середнього заробітку за період затримки виконання судового рішення. Ураховуючи подану ним заяву про заміну відповідача та про збільшення позовних вимог, просить стягнути із публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у його користь середню заробітну плату за період з 17.07.2015 року по 08.05.2018 року, за час затримки виконання рішення суду в розмірі 232 714,24 грн., утримавши із неї податок на доходи фізичних осіб та інші обов»язкові платежі, допустивши негайне виконання судового рішення в частині у розмірі 6 611,25 грн. Правовою підставою для стягнення позивач вказав ст..236 КЗпП України. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року визнано незаконним та скасовано наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України №1105/ос від 23 липня 2014 року про звільнення з роботи [PERSON], поновлено його на посаді головного лікаря Державного закладу «Відділкова клінічна лікарня станції Тернопіль» ДТГО «Львівська залізниця» з 24 липня 2014 року. Дане судове рішення, в частині поновлення на роботі, допущено до негайного виконання. Однак, вважає, що публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», яке на думку позивача є правонаступником Державної адміністрації залізничного транспорту України зазначене судове рішення не виконано та не поновлено його на роботі. У судовому засіданні представник позивача позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримав, та просить стягнути із публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у користь позивача середню заробітну плату за час затримки виконання рішення суду в розмірі 232 714,24 грн., утримавши із неї податок на доходи фізичних осіб та інші обов»язкові платежі, допустивши негайне виконання судового рішення в частині у розмірі 6 611,25 грн. Також зазначив, що доводи представника відповідача - ПАТ «Українська залізниця» про те, що зазначене товариство не є правонаступником Державної адміністрації залізничного транспорту України не заслуговують на увагу, оскільки таке правонаступництво підтверджено Статутом ПАТ «Українська залізниця», Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, постановою КМ України №200 від 25 червня 2014 року «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», а також даними зазначеними у витязі із Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо ПАТ «Українська залізниця», постановами Верховного Суду у господарських справах, письмові заперечення на поданий відповідачем відзив, не подавав. Представник відповідача публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у судовому засіданні позовних вимог не визнав, вважає безпідставним покладення обов»язку на публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час невиконання судового рішення. У поданому відзиві на позов зазначив, що Державна адміністрація залізничного транспорту України, яку суд зобов»язував поновити позивача на роботі не виключене із Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Також зазначив, що Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 року визначено пріоритет у застосуванні його норм, а саме, що утворення товариства залізничного транспорту загального користування відбувається за рішенням Кабінету Міністрів України, який крім іншого виконує функцію загальних зборів товариства. Відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування від 23.02.2012 року та на виконання його вимог постановою КМ України від 05.06.2014 року №200 утворено ПАТ «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту «Укрзалізниця) підприємств залізничного транспорту, які реорганізовуються шляхом злиття згідно з додатком 1. Згідно із зазначеною постановою КМ України статутний капітал Товариства формується шляхом внесення до нього: майна Укрзалізниці та підприємств зазначених у додатку 1. Підпунктом 4 пункту 5 постанови КМ України від 25.06.2014 року №200 постановлено Міністерству інфраструктури до 31.12.2015 року вжити заходів для припинення Укрзалізниці та підприємств зазначених у додатку №1. Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №735 «Питання публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затверджено статут ПАТ «Українська залізниця». Згідно з п.п.1,2 Статуту ПАТ «Укрзалізниця» є юридичною особою утвореною відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 року, постанови КМ України №200; товариство є правонаступником усіх прав і обов»язків Укрзалізниці та підприємства залізничного транспорту. Товариство є юридичною особою з дня державної реєстрації. Державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця» здійснено 21 жовтня 2015 року. Відповідно до ч.4 ст.91 ЦК України, цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення. Реорганізація юридичної особи, як самостійний вид її припинення, передбачає проведення певної процедури та характеризується деякими особливостями. Зокрема юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов»язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення. Комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов»язків юридичної особи,що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов»язання, які оспорюють ся сторонами. При цьому моментом переходу прав і обов»язків до правонаступника юридичної особи слід вважати дату внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у порядку, передбаченому Законом України «Про держану реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», за яким припинення вважається вважається завершеним з дати державної реєстрації припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття (тобто виключення з Єдиного державного реєстру відомостей про реорганізовану юридичну особу). Тобто, до внесення до Єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи її цивільна правоздатність не припиняється. До правонаступника (у разі припинення шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення) переходять усі права та обов»язки припиненої юридичної особи лише з моменту внесення такого запису. Представник Державного закладу «Відділкова клінічна лікарня станції Тернопіль» Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця», а також третьої особи Тернопільська міська рада в судове засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлявся про місце та час розгляду справи, відповідач відзиву на позов та третя особа - письмових пояснень щодо позову не подавали. Щодо заяв та клопотань сторін, суд зазначає, що 26 березня 2018 року та 08 травня 2018 року представником позивача подані заяви про збільшення розміру позовних вимог, які судом прийнято та відповідно до останньої редакції якої, позивач просив стягнути із публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середню заробітну плату за час затримки виконання рішення суду в розмірі 232 714 грн. 24 коп., утримавши із неї податок на доходи фізичних осіб та інші обов»язкові платежі. Допустити негайне виконання судового рішення в частині 6611 грн. 25 коп. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 15 грудня 2017 року призначено підготовче судове засідання у справі на 12 лютого 2018 року. У зв»язку із неявкою відповідача підготовче судове засідання було відкладене судом на 19.03.2018 року та 05.04.2018 року. 14.05.2018 року у зв»язку за клопотанням представника відповідача, з метою надання строку на ознайомлення із поданими заявами позивача про збільшення позовних вимог та матеріалами справи, підготовче судове засідання відкладено на 04.06.2018 року. Ухвалою суду від 04 червня 2018 року підготовче провадження у даній цивільній справі було закрито, справу призначено до розгляду по суті. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року, яке ухвалено за результатами розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Державної адміністрації залізничного транспорту України, Міністерства інфраструктури України, третя особа - Державне територіально-галузеве об»єднання «Львівська залізниця» про встановлення факту перебування на посаді на умовах безстрокового трудового договору, скасуванню наказу про звільнення та поновлення на роботі визнано незаконним та скасовано наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України №1105/ос від 23 липня 2014 року про звільнення з роботи [PERSON]; поновлено [PERSON] на посаді головного лікаря Державного закладу «Відділкова лікарня станції Тернопіль» ДТГО «Львівська залізниця» з 24 липня 2014 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини щодо незаконності наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України №1105/ос від 23 липня 2014 року про звільнення з роботи [PERSON] встановлені зазначеним судовим рішення апеляційного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року, а тому є такими в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, що не доказуються при розгляді даної цивільної справи та є обов»язковими для суду при вирішенні даного судового спору. На даний час [PERSON] на посаді головного лікаря Державного закладу «Відділкова лікарня станції Тернопіль» ДТГО «Львівська залізниця» не поновлено, судове рішення не виконане. За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п»ята статті 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов»язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення у судовому засіданні. Обов»язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина 5 статті 124 Конституції України). Отже з огляду на принципи загальнообов»язковості виконання судових рішень за замістом статтей 14, 367 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення) судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов»язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтвердженим судовим рішенням. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновленні на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов»язків. Таким чином, аналіз зазначених правових норм дають підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов»язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов»язок полягає у тому, що у роботодавця обов»язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватись. Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У випадку невиконання цього обов»язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження», а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документу. 23 лютого 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного закладу «Відділкова клінічна лікарня станції Тернопіль» ДТГО «Львівська залізниця, Державної адміністрації залізничного транспорту України, про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та за період затримки виконання рішення суду. В подальшому, під час розгляду справи, представником позивача 30 06.2016 року подано клопотання про заміну відповідача правонаступником, відповідно до якого представник позивача просив в порядку ст..37 ЦПК України (у редакції на момент його заявлення) відповідача у справі - Державну адміністрацію залізничного транспорту України замінити його правонаступником - публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», яке судом було задоволено 30.06.2016 року. Заявляючи зазначене клопотання, представник позивача вказав, що ПАТ «Українська залізниця» на його думку є правонаступником усіх прав та обов»язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту, а згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ПАТ «Українська залізниця» внесено в Державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців 21.10.2015 року в якому міститься запис про державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця», з внесенням запису про дані юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа, до яких віднесено, в тому числі Державну адміністрацію залізничного транспорту України. Також, в подальшому, поданими заявами про збільшення позовних вимог 26 березня 2018 року та 08 травня 2018 року, до початку підготовчого судового засідання у справі, представник позивача збільшив свої позовні вимоги відповідно до яких, просив стягнути безпосередньо із публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середню заробітну плату за час затримки виконання рішення суду в розмірі 232 714 грн. 24 коп. за період з 17.07.2015 року по 08.05.2018 року, посилаючись на те, що відповідач зобов»язаний був у добровільному порядку виконати рішення суду щодо поновлення його на роботі, а оскільки цього не зробив, тому у відповідності до вимог ст..236 КЗпП України, зобов»язаний йому сплатити середній заробіток. Така ж позиція представника відповідача підтримана ним у судовому засіданні відповідно до якої він просить суд стягнути середній заробіток у користь позивача за час невиконання судового рішення саме із ПАТ «Українська залізниця», а не Державної адміністрації залізничного транспорту України, оскільки вважає, що остання припинила свою діяльність, правонаступником якої є ПАТ «Українська залізниця». Проте, суд не погоджується із такими доводами позивача, з огляду на наступне. На виконання Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» утворено ПАТ «Укрзалізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно додатку 1. До переліку наведеного додатку 1, включено й Державну адміністрацію залізничного транспорту. Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №735 затверджено Статут ПАТ «Укрзалізниця», пунктом 2 якого визначено, що товариство є правонаступником усіх прав та обов»язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до частини другої статті 104 ЦК України, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення. Порядок внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань визначений Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців». Відповідно до частини першої, другої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців», у редакції чинній на час здійснення державної реєстрації ПАТ «Укрзалізниця», державне реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб підприємців це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Реєстру. Порядок проведення державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців включає, зокрема, внесення відомостей про юридичну особу або фізичну особу - підприємця до Реєстру. Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб- підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Аналогічну норму наведено у частині першій статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців» у чинній редакції. Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця» здійснено 21 жовтня 2015 року. Запис про припинення Державної адміністрації залізничного транспорту у зазначеному реєстрі відсутній на момент розгляду справи судом. Зазначену правову позицію відображено у постанові Верховного Суду від 11 червня 2018 року у справі №759/1-0240/17ц. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Частиною 3 ст.13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таким чином, суд вважає, що ПАТ «Українська залізниця» є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки на момент переходу прав та обов»язків до правонаступника юридичної особи слід вважати дату внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення юридичної особи, а тому вимоги позивача щодо стягнення у його користь із ПАТ «Українська залізниця» середнього заробітку за час невиконання судового рішення, не підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed