Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловою площею у будинку №274 «В» по вул. Є. Коновальця у м. Івано-Франківську. Позов мотивовано тим, що в будинку №274 «В» по вул. Є. Коновальця зареєстровані Відповідачі, які в даному будинку не проживають, оскільки проживають в [INFO]. Участі по утриманні житлового будинку не беруть Позивач змушений самостійно оплачувати комунальні послуги за житло. Позивач в судове засідання не з»явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON] до суду повторно не зявилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, шляхом поміщення повідомлення в засобах масової інформації. Письмового відношення Відповідачів до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подано, зважаючи на заяву Позивача, в якій вона не заперечувала проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.Згідно Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 15.09.1997 року [PERSON] та [PERSON] належало у рівних по ? частинах житлового будинку загальною площею 59,5 кв.м. із господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Є. Коновальця, 247 «В». На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом 1-ої Івано-Франківської державної нотаріальної контори [PERSON] 07.10.2002р. за реєстровим №1-997, Позивач прийняла у спадщину від свого померлого чоловіка спадкове майно, а саме ? частини вказаного житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.10.2002 року єдиним власником житлового будинку із господарськими спорудами та будівлями по вул. Є. Коновальця, 247 «В» являється Позивач. ( а.с.5). Відповідно до копії будинкової книги у вказаному будинку зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. ( а.с.6-11). Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 30.11.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. ( а.с.19). Відповідач [PERSON] з 2012 року практично перестав проживати із Позивачем у будинку по вул. Коновальця, 247 «В» та у вересні 2014 року забрав свої речі та виїхав за межі України. Як випливає з матеріалів позовної заяви реєстрація Відповідачів у вказаній квартирі, яка являється власністю [PERSON] порушує її права як власника будинку, оскільки Відповідачі будучи зареєстрованими в даному будинку, відмовляються виселетись в добровільному порядку. 24.07.2013 року [PERSON] зареєстрував місце проживання, без будь-якої згоди свого друга [PERSON], який ніколи не проживав у вказаному будинку та своїх речей не зберігає. З матеріалів позовної заяви випливає, що Відповідачі є сторонніми особами для Позивача, не проживають у спірному житловому будинку вже практично 2 роки, не зберігають в ньому своїх особистих речей, не утримують будинок не сплачують комунальні послуги. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловою площею у будинку №274 «В» по вул. Є. Коновальця у м. Івано-Франківську. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що Відповідачі більше двох років не проживають у вказаному будинку. Позивач змушена оплачувати комунальні послуги за Відповідачів, не може реалізувати права власника об»єкта нерухомості. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Як зазначено Позивачем в позовній заяві, житловий будинок по вул. Є. Коновальця 247 «В» належить їй на праві власності. Відповідачі не проживають у вказаній квартирі протягом тривалого часу, не несуть витрати по утриманню житла, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 391 ЦК України , ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60,88 ЦПК України, ст.. 150 ЖК України ,

Outcome: approved