Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять стягнути з [PERSON], на свою користь, матеріальну шкоду по 1950 грн. 00 коп. та моральну шкоду по 10000 грн. 00 коп. кожному. У судовому засіданні, позивачі заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, зазначивши, що у їхньому постійному користуванні знаходяться земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по вул. Крилова в с. Набоків, а саме, у [PERSON] - земельна ділянка, площею 0,32 га, надана на підставі рішення Городищенської міської ради від 26.09.1996 року № 171, у [PERSON] - земельна ділянка, площею 0,20 га, надана на підставі рішення Городищенської міської ради від 06.03.1997 року № 65. Однак, відповідач [PERSON], без їхньої згоди, самовільно, вже кілька років підряд, ранньою весною засіває вказані земельні ділянки сільськогосподарськими культурами. З метою уникнення конфлікту, вони домовилися зі [PERSON], що після збору врожаю, він більше не займатиме їхні земельні ділянки, однак, останній порушив умови усної домовленості та провів осінню оранку на вказаних земельних ділянках. [PERSON] та [PERSON], в свою чергу, тимчасово засадили по лінії розмежування зазначених земельних ділянок саджанцями горіхів у кількості 26 саджанців, задля попередження засівання [PERSON] земельних ділянок. Однак останній, 21.03.2015 року, належним йому трактором, переорав земельні ділянки, знищивши про цьому саджанці. Позивачі стверджують, що в результаті незаконних дій [PERSON], їм завдано матеріальну шкоду, за знищені саджанці горіхів у сумі 3900 грн. 00 коп. (по 1950 грн. кожному) та моральну шкоду, в звязку з перенесеними душевними хвилюваннями та стражданнями, що призвели до погіршення стану здоров'я по 10 000 кожному. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], у судовому засіданні заперечували щодо задоволення заявлених вимог, посилаючись на те, що позивачі є неналежними землекористувачами, оскільки в них відсутні документи, що надають право користування вказаними земельними ділянками. Так, у позивача [PERSON] відсутній акт встановлення меж земельної ділянки, у звязку з чим, не можливо встановити місце виділеної земельної ділянки, а поняття масив Карпенка не має чіткого визначення. Що стосується позивача [PERSON], то згідно витягу з рішення міської ради, вирішено закріпити за останнім земельну ділянку, розміром 0,32 га, по пров. Крилова. В останнього, також відсутній і акт встановлення меж земельної ділянки. Вимоги про відшкодування майнової шкоди, представник відповідача вважає безпідставними, оскільки, накладна та квитанція про придбання саджанців горіхів на суму 3900 грн., виписані на імя [PERSON], а [PERSON] до даних документів жодного відношення не має. Тому підстави стягувати шкоду на користь [PERSON] взагалі відсутні. Крім цього, згідно витягу з Єдиного держреєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ТОВ «Парус-2014», яке нібито продало дані саджанці, взагалі не займається продажем даного товару. Також, позивачами не надано доказів спричинення їм моральної шкоди, оскільки повязати їх звернення за медичною допомогою та неправомірні дії відповідача не можливо. Представник третьої особи Городищенської міської ради, в судове засідання не зявився, подавши заяву про слухання справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечували. Вислухавши сторін, свідків, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини. Згідно архівного витягу архівного сектору Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області від 21.12.2015 року за № 219/04-02, рішенням Городищенської міської ради народних депутатів від 06.03.1997 року № 65, вирішено надати безкоштовно у приватну власність [PERSON], земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства, розміром 0,30 га по вул. Кошового, 58 та 0,20 га біля масиву Карпенка (а.с. 109). Відповідно архівного витягу архівного сектору Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області від 21.12.2015 року за № 220/04-02, рішенням Городищенської міської ради народних депутатів від 26.09.1996 року № 171, вирішено закріпити за [PERSON] земельну ділянку, розміром 0,32 га, по пров. Крилова (а.с. 110). Статтею 19 ЗК України (в редакції 1990 року зі змінами та доповненнями, який діяв на час виділення земельних ділянок позивачам), передбачено, що громадяни, заінтересовані в одержанні в користування земельної ділянки, звертаються з відповідними заявами до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання. Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає заяву у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель. Згідно ст. 22 ЗК України (1990 року), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. При цьому, ст. 23 ЗК України (1990 року) передбачала, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Статті 125, 126 ЗК України (в редакції 2001 року зі змінами та доповненнями), також визначають, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Завданням цивільного судочинства (ст. 1 ЦПК України) є, в тому числі, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Позивачі, в судовому засіданні, не довели, що їхні права, свободи чи інтереси порушено відповідачем, а також, що їм проводився виділ на місцевості земельних ділянок, відповідно до рішень міськради № 65 від 06.03.1997 року та № 171 від 26.09.1996 року та що вони є власниками цих земельних ділянок. З листа міського голови від 22.12.2015 року також убачається відсутність у Городищенській міській раді підтверджень щодо такого виділення земельних ділянок та встановлення межових знаків (а.с. 108). Із витягу з рішення Городищенської міської ради від 14.05.2015 року за № 46-20/VI також вбачається, що позивачеві [PERSON], лише на даний час, надали дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду по пров. Крилова, орієнтованою площею 0,38 га. (а.с. 111). Саме лише прийняття рішення органом місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок позивачам, без виділення їх в натурі (на місцевості), не може бути підставою для визнання позивачів належними землекористувачами та, в подальшому, порушення їх права користування земельними ділянками. Допитані судом свідки [PERSON] (заступник голови земельної комісії Городищенської міськради) та [PERSON] (секретар земельної комісії), також зазначили, що право власності на спірні земельні ділянки відсутнє як у позивачів, так і у відповідача, земля фактично належить Городищенській міській раді. Суд критично відноситься до показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що позивачам [PERSON] та [PERSON] наділялися земельні ділянки, вони їх обробляли, а потім, тимчасово, надали в користування відповідачеві [PERSON], оскільки покази цих свідків не підтверджують належне право власності чи користування земельними ділянками в позивачів. Крім цього, суд враховує, що накладна № 318 від 03.03.2015 року та квитанція до прибуткового касового ордера № 471 від 03.03.2015 року на придбання саджанців горіхів у кількості 26 шт. на суму 3900 грн. 00 коп. (а.с. 59, 60), що видані ТОВ «Парус-2014», також викликають обєктивні сумніви щодо їх достовірності. Так, позивачі не змогли достовірно пояснити суду де були придбані вказані саджанці, зазначаючи, що їх привіз знайомий із м. Києва. Однак, згідно витягу з Єдиного держреєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, місцезнаходження ТОВ «Парус-2014» - м. Запоріжжя. У видах діяльності товариства, відсутня торгівля продукцією садівництва. Крім цього, представник відповідача обєктивно звернула увагу суду й на той факт, що оскільки [PERSON] не придбавав саджанці на ТОВ «Парус-2014», то накладна та квитанція не можуть бути виписані на його імя. Позивачем же [PERSON] взагалі не надано суду будь-яких доказів придбання саджанців горіхів. Таким чином, підстави для стягнення з відповідача [PERSON], на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] матеріальної шкоди в сумі по 1950 грн. кожному відсутні. Також суд враховує, що статтями 23, 1167 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Так, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України, у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач. Однак, позивачі [PERSON] та [PERSON] не надали суду доказів того, що їх звернення до лікарів із скаргами на головний біль, біль у серці, кашель, нежить, є наслідком неправомірних дій відповідача [PERSON], у звязку з чим, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про стягнення моральної шкоди по 10 000 грн. кожному, до задоволення не підлягають. Враховуючи вище викладене, а також вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України, за якими, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Суд не приймає до уваги думку третьої особи Городищенської міської ради Черкаської області, щодо задоволення позовних вимог, оскільки їх позиція суперечить вимогам закону.

Outcome: dismissed