Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

[PERSON] позивач по справі, звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], у якому просила постановити рішення суду, яким визнати спільною сумісною власністю 43/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, загальною площею 51,5 кв.м., у тому числі: житловою площею 35,2 кв.м., що знаходиться по вул. Юношева, 14-А в м. Новоград-Волинський Житомирської області; визнати за нею право власності на\~?\~частину від 43/100 частки, а саме: на 43/200 частки вище зазначеного домоволодіння. Свої вимоги мотивувала тим, що перебуваючи у шлюбі із [PERSON] з 12.09.1981 року по 30.10.2001 року, ними був 01.09.1989 року придбаний спірний будинок за спільні кошти. 05.03.2017 року її бувший чоловік помер, його спадкоємцями є відповідачі по справі, які звернулися із відповідними заявами до нотаріуса про її прийняття. Після чого їй стало відомо, що її права як співвласника будинку порушені, а тому вона звернулася до суду з метою їх відновлення. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали, які просили задоволеними. У свою ж чергу, відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлені вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, при цьому вказували на те, що позивач пропустила строк позовної давності, яку просили застосувати. Разом з тим, у судове засідання не зявилися відповідач [PERSON], яка у письмовій заяві до суду просила справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги визнала повністю, та третя особа приватний нотаріус [PERSON], яка у листі до суду також просила справу розглянути у її відсутності, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Доповівши заявлені вимоги, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінал договору купівлі-продажу спірного будинку, опитавши свідка [PERSON], суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 22 КпШС України, в редакції 1969 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За положеннями\~ст. 28 КпШС України\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] з 12.09.1981 року по 30.10.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Дана обставина відповідачем [PERSON] не оспорюється. У період шлюбу, 01.09.1989 року між [PERSON] та продавцем було укладено договір купівлі-продажу 43/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться по вул. Юношева, 14-А в м. Новоград-Волинський Житомирської області, житловою площею 60,4 кв.м. (а.с.30-31). Згідно технічного паспорту 43/100 частин спірного володіння, станом на 21.08.2002 року, складало 51,5 кв.м. загальної площі, у тому числі: 35,2 кв.м. житлової площі (а.с.8-9). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п.9 постанови «Про застосування судами деяких норм\~Кодексу про шлюб та сім'ю України» №16 від 12.06.1998 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей\~22,\~25,\~27-1 КпШС\~спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали разом та вели спільне господарство, проти чого не заперечувала відповідач [PERSON], дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу у рівних частках. Разом з тим, покази опитаної у судовому засіданні свідка [PERSON], яка пояснила суду, що спірна квартира була куплена за гроші батька [PERSON], суд до уваги не бере, оскільки вона є близькою родичкою рідною сестрою [PERSON], у звязку з чим зацікавлена у вирішенні справи. До того ж, даний свідок не була присутня при укладенні договору купівлі-продажу, при передачі коштів продавцю. Згідно з ч. 3\~ст. 29 КпШС України\~для захисту порушеного права відносно спільного майна подружжя встановлено трирічний строк позовної давності. Стаття 10 КпШС України\~встановлювала, що в тих випадках, коли для захисту порушеного права встановлено строк позовної давності, він обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно з ч. 2\~ст. 72 СК України\~до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Отже, і раніше чинним\~КпШС України, і нині чинним\~СК України\~початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Крім того, положеннями ст. 76 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що перебіг позовної давності може починатися з дня, коли особа дізналася про порушення свого права. Аналогічне положення закріплено і в ч. 1 ст. 261 ЦК України (у редакції, яка діє на час розгляду справи). Згідно роз'ясненням абз. 3 п. 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті\~106,\~107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті\~109,\~110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2\~ст. 72 СК). Судом встановлено, що за життя [PERSON] спору про поділ спільного майна подружжя з позивачем [PERSON] не існувало. Після розірвання шлюбу у них була домовленість, що будинок перейде у власність їх дочці [PERSON] відповідачу по справі. Позивач дізналася про порушення свого права після смерті колишнього чоловіка, коли його остання дружина відповідач [PERSON], звернулася до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після його смерті. На підтвердження цих обставин свідчить і те, що оригінал договору купівлі-продажу спірного будинку позивач і досі не має, останній знаходиться у відповідача [PERSON]. Позивач [PERSON] після смерті колишнього чоловіка зверталася до нотаріуса з вимогою про оформлення права власності на належну їй частині набутого в шлюбі майна, проте їй було відмовлено у вчиненні таких нотаріальних дій 26.10.2017 року (а.с.29). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений строк позовної давності, а тому його не застосовує. При цьому, визнає заявлені вимоги обґрунтованими та задовольняє їх, оскільки останні є такими, що ґрунтуються на вимог закону. Крім того, суд вирішує питання розподілу судових витрат.

Outcome: approved