Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення витрат на лікування та поховання спадкодавця. Позивач зазначала, що [INFO] помер її рідний брат [PERSON] , [INFO] , спадщину після його смерті на підставі заповіту прийняв відповідач. За півроку до смерті з 03.05.2018 р. приблизно по 03.06.2018 р. спадкодавець перебував на стаціонарному лікуванні КНП «Новоград-Волинське міськрайонне ТМО». Оскільки він сім`ї не мав, не працював, заощаджень у нього не було, хворів, усі витрати на його лікування взяла на себе позивач, загальна сума витрат склала в розмірі 11650,15 грн. Також, за власний рахунок позивач здійснила поховання брата, витрати склали 4602,00 грн., та витратила на поминальний обід 70 людей - 4902,15 грн. Для перевезення брата з морга витратила 550 грн. на замовлення автомобіля, та 300 грн. для перевезення продуктів на поминальний обід. Посилаючись на викладене, просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати, понесені на лікування та поховання спадкодавця [PERSON] в розмірі 22004,3 грн., а також витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні позовній заяві, просила про задоволення позову в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, направив до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що 20 жовтня 2015 року він уклав та у відповідності до вимог чинного земельного законодавства зареєстрував договір оренди землі із спадкодавцем, покійним [PERSON] . Термін дії цього договору - 49 років. 20.10.2015 р. спадкодавець [PERSON] отримав орендну плату за весь період користування земельною ділянкою від відповідача в сумі 141120,00 гривень. 20 жовтня 2015 року спадкодавець [PERSON] в приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу в порядку ст. ст. 1233-1236 ЦК України склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповідав належну заповідачу земельну ділянку площею 4,7238 га, кадастровий номер 1820685800:04:000:1254 відповідачу. 06 травня 2019 року останній звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюка В.О. про прийняття спадщини на спадкове майно, що зазначене вище згідно заповіту. На даний час він прийняв спадщину на вищезазначену земельну ділянку, однак без оформлення належних правовстановлюючих документів. Відповідно до довідки виконавчого комітету Стриївської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області від 14.11.2019 р. №89, встановлено, що заповідач [PERSON] до своєї смерті без оформлення належних спадкових прав проживав у будинку його покійної матері - [PERSON] . Право власності на вищезазначений житловий будинок, частка в якому належала і нині покійному спадкодавцю [PERSON] , в порядку спадкування перейшла до позивача по даній справі. Також, на момент смерті спадкодавця [PERSON] , останній відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення» набув статус пенсіонера за віком і позивач по даній справі також у відповідності до вимог ст. 91 вищезазначеного Закону отримала пенсійні виплати та кошти на поховання від держави в розмірі двомісячної пенсії. Про вищезазначені грошові кошти, які отримав нині покійний [PERSON] , як від орендної плати так і у вигляді пенсійних виплат та виплат на поховання позивач знівелювала у даному позові. Відповідно до Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого включає комплекс заходів і обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, а також облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Поминальний обід і витрати на його проведення (в тому числі доставку продуктів) не входять у комплекс даних заходів щодо поховання померлого. А тому вимоги щодо заявленої суми відносно поминального обіду, доставки продуктів є безпідставними та протиправними. Враховуючи вищевикладене, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, дослідивши письмові матеріали справи і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Судом встановлено та підтверджено документально, що [INFO] помер рідний брат позивача - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 22 листопада 2018 року виконавчим комітетом Киянської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області (а.с.7). 16 травня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до компетентних органів з нотаріально посвідчено заявою про прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] (а.с.9). Також, 06 травня 2019 року відповідач [PERSON] звернувся із заявою до приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюка В.О. про прийняття спадщини на спадкове майно, що зазначене в заповіті [PERSON] , складеного 20 жовтня 2015 року в приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу, яким спадкодавець заповідав належну йому земельну ділянку площею 4,7238 га, кадастровий номер 1820685800:04:000:1254 відповідачу [PERSON] (а.с.10,11,62,64). 20 жовтня 2015 року між спадкодавцем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди землі, а саме: земельної ділянки площею 4,7238 га, кадастровий номер 1820685800:04:000:1254, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, термін дії якого 49 років. 20.10.2015 р. спадкодавець [PERSON] отримав орендну плату за весь період користування земельною ділянкою від відповідача в сумі 141120,00 грн. (а.с.63,76-81). Загальні витрати на лікування та поховання [PERSON] , згідно наданих позивачем документів, становлять 21791,14 грн. Суд не приймає до уваги квитанцію від 10.05.2018 р. (а.с.29), оскільки квитанція про оплату є неналежної якості, із її тексту неможливо дійти висновку про придбання ліків за певною назвою, та відповідно не надано доказів на призначення таких ліків, вона є підтвердженням зняття грошових коштів з карткового рахунку та сума є нечитабельною, а також квитанцію від 10.05.2018 р. на суму 179,13 грн., так як із її тексту неможливо дійти висновку про придбання ліків за певною назвою, вона також є підтвердженням зняття грошових коштів з карткового рахунку і прикріплена до товарного чеку №78091 від 10.05.2018 р., який повторюється в матеріалах справи двічі (а.с.30). Відповідно до частини 1 статті 1232 ЦК України, спадкоємці повинні відшкодовувати розумні витрати, які зазнав один з них, або інша особа на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов`язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення. У відповідності до статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10 липня 2003 року, під похованням померлого слід розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про поховання та похоронну справу», організація діяльності в галузі поховання померлих здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, іншими центральними органами виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами. За ст. 10 Закону України «Про поховання та похоронну справу», надання ритуальних послуг відповідно до необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 8 цього Кодексу, здійснюється ритуальними службами або за договором суб`єктами господарювання інших форм власності. Вартість таких послуг встановлюється в порядку і в межах, встановлених законодавством, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради. Надання ритуальних послуг, не передбачених зазначеним переліком, а також виготовлення предметів ритуальної належності здійснюється за цінами, встановленими за згодою сторін. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними змінами) роз`яснено, що витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості. Відповідно до ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Вимоги про стягнення витрат на лікування в розмірі 11413,99 грн. не підлягають стягненню, оскільки позивач [PERSON] не надала суду доказу, що витрачені на лікування кошти були саме її особистими коштами, позивач не надала суду жодного доказу щодо джерела надходження витрачених коштів, з чого можна дійти висновку, що вищевказані кошти могли належати саме померлому. Як вбачається з постанови Верховного суду Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі №554/1793/15-ц, позивач повинен надати суду докази того, що витрачені на лікування кошти померлого були саме його особистими коштами. Щодо стягнення витрат на поховання, суд зазначає наступне. Згідно положень ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству; намогильні споруди - пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих; предмети ритуальної належності - вироби, що є атрибутами поховання та облаштування могили (колумбарної ніші); ритуальні послуги - послуги, пов`язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести лише ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу, облаштування місця поховання. Отже, витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов`язані спадкоємці у відповідності до ст. 1232 ЦК України, а відтак стягненню не підлягають, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення 4925,15 грн. витрат на проведення поминального обіду. Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Верховного Суду (Другої судової палати) у постанові від 19 березня 2018 року по справі № 554/1793/15-ц. Також, не підлягають стягненню витрати в розмірі 300 грн., понесені позивачем на доставку продуктів харчування для поминального обіду. Витрати на перевезення труни з гробом не підлягають задоволенню, оскільки не підтвердженні належними доказами. До власноручно написаної позивачем [PERSON] розписки про понесення витрат у розмірі 550 грн. за підписом її сусідів, суд ставиться критично. Щодо інших витрат, понесених позивачем на поховання спадкодавця, суду надано накладну №99 від 21.11.2018 р. за надання ритуальних послуг ПП [PERSON] та довідку №453 від 28.11.2018 р., видану виконкомом Киянської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області про те, що позивач [PERSON] дійсно за власний рахунок провела похорон свого брата [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.13,14). Таким чином, виходячи із визначення понять поховання та предметів ритуальної належності, ритуальні послуги отримані позивачем у ПП [PERSON] на суму 4602 грн. були використані з моменту смерті [PERSON] до поміщення труни з його тілом у могилу, відтак відповідно до наведених норм права вказані витрати, пов`язані з придбанням та використовуванням цих виробів є розумними щодо їх кількості та призначення, а відтак підлягають відшкодуванню особі, яка понесла такі витрати, тобто позивачу. Статтею 212 ЦПК України, визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши докази надані сторонами як на підтвердження так і на спростування заявлених вимог суд вважає, що в ході судового розгляду факт наявність у позивача власних коштів та необхідність витрати позивачем на поховання власних коштів не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial