Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

[PERSON] у жовтні 2019 року звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником нежитлових будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці з кадастровим номером [NUMBER] , площею 0,1 га, яка знаходиться у комунальній власності Вовчанської міської ради Харківської області (далі Рада). 10.04.2019 року вона подала до Ради заяву про продаж їй вказаної земельної ділянки, до якої були додані копії її паспорта, довідки РНОКПП, договору купівлі-продажу нежитлових будівель та вказала про свою згоду на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. У відповідь на зазначену заяву отримала лист від 04.06.2019 року з повідомленням про те, що для позитивного рішення її питання не набрало більшості депутатських голосів. 25.06.2019 року вона вдруге подала до Ради заяву із вказаного питання, однак згідно листа Ради від 15.07.2019 року її питання знов не набрало більшості депутатських голосів для позитивного рішення. Вважає, що жодного, з передбачених ч. 3 ст. 128 ЗК України рішень Радою прийнято не було, що свідчить про наявність з боку останньої протиправної бездіяльності. Просила визнати протиправною бездіяльність Ради щодо неприйняття рішення за її заявою від 10.04.2019 року про продаж земельної ділянки з кадастровим номером 6321610100:00:002:0670, площею 0,1 га, яка розташована в межах Ради за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Раду розглянути її заяву від 10.04.2019 року про продаж земельної ділянки з кадастровим номером 6321610100:00:002:0670, площею 0,1 га, яка розташована в межах Ради за адресою: [ADDRESS] з урахуванням приписів ст. 128 ЗК України; стягнути з Ради на її користь понесені судові витрати. Позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вказала, що з 10.04.2019 року позивач використовує земельну ділянку без належно оформлених документів, ухиляється від укладання договору оренди, сплати обов`язкових платежів, пов`язаних з землекористуванням. Позивач не надала до заяви щодо бажання викупу земельної ділянки документ, що посвідчує її право користування нею. Вказана заява була винесена на розгляд сесії Ради. Розгляд заяви було включено до порядку денного, натомість за результатами поіменного голосування 31.05.2019 року рішення не набрало більшості голосів. Депутати фактично утримались від голосування, а тому рішення прийнято не було. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. \~ \~ \~ \~Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено під час судового розгляду та не заперечується сторонами, [PERSON] є власником нежитлової будівлі, розташованої на земельній ділянці, розташованої по [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 27.08.2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 26055528 (а.с. 8-10). Згідно інформації Державного земельного кадастру та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за адресою: [ADDRESS] земельна ділянка площею 0,1 га з кадастровим номером 6321610100:00 [NUMBER] 0670 (а.с. 11-12). 10.04.2019 року [PERSON] звернулась до Ради із заявою про продаж їй земельної ділянки з кадастровим номером 6321610100:00: [NUMBER] 0670, надавши до неї копії паспорту, довідки про РНОКПП та договору купівлі-продажу від 27.08.2014 року (а.с. 13). Міський голова у листі від 04.06.2019 року повідомив, що на LІ сесії VІІ скликання Ради, яка відбулась 31.05.2018 року, позитивного рішення вказане у заяві питання не набрало більшості депутатських голосів (а.с. 14). 25.06.2019 року [PERSON] вдруге звернулась до Ради із заявою про продаж їй земельної ділянки з кадастровим номером 6321610100:00: [NUMBER] 0670 (а.с. 15). Міський голова у листі від 15.07.2019 року також повідомив, що на LІ сесії VІІ скликання Ради, яка відбулась 12.07.2019 року, позитивного рішення вказане у заяві питання не набрало більшості депутатських голосів (а.с. 16). Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 14 ЗК України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. За п. «б» ст. 80 ЗК України суб`єктом права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Згідно із ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. За змістом положень ч. 1 ст. 127 ЗК України органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок комунальної власності громадянам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 128 ЗК України громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від 21.05.1997 року (далі Закон № 280/97-ВР), рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. (ч. ч. 5, 6, 8 ст. 60 Закону № 280/97-ВР). Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Як вбачається з протоколу LІ сесії VІІ скликання Вовчанської міської ради Харківської області від 31.05.2019 року за № 51, на пленарному засіданні вирішувалось питання про надання згоди [PERSON] на викуп земельної ділянки, площею 0,1 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Рішення не прийнято. Таким чином, суд приходить до висновку, що Рада, в порушення вимог ч. ч. 2, 3 ст. 128 ЗК України, у місячний строк не прийняла жодного, з передбачених вказаною нормою матеріального закону, рішення. Суд вважає за необхідне вжити заходи відновлення порушеного Радою права позивача шляхом її зобов`язання розглянути порушене заявником питання, викладене у заяві від 10.04.2019 року з урахуванням приписів ст. 128 ЗК України. Посилання представника відповідача на використання [PERSON] земельної ділянки без належно оформлених документів, як на підставу для відсутності згоди для задоволення заяви про продаж земельної ділянки, суд вважає безпідставним, що не позбавляє Раду звернутись до суду за захистом своїх прав, із позовом про відшкодування збитків, як власника земельної ділянки. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність протиправної бездіяльності Ради та вважає за необхідне зобов`язати її розглянути заяву позивача про продаж їй земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] та прийняти рішення, з урахуванням приписів ст. 128 ЗК України. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. ст. 141, 142 ЦПК України. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] було сплачено судовий збір 1172 грн. 60 коп. (768 грн. 40 коп. + 404 грн. 20 коп.), який підлягає стягненню на її користь з Ради. Окрім цього, приписами ч. 1 ст. 26 ЗУ від 05.07.2012 року за № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - ЗУ від 05.07.2012 року за № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Між [PERSON] та адвокатом Василенко Т.В. 01.10.2019 року укладено договір про надання правничої (правової) допомоги. Цей договір про надання правових послуг по своїй формі і змісту відповідає також вимогам статті 27 ЗУ від 05.07.2012 року за № 5076-VI, а також в цілому діючому законодавству України. Згідно із ст. 30 ЗУ від 05.07.2012 року за № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як передбачено ст. 15 ЦПК України - учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України), та становлять одну із складових судових витрат (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. За змістом ст. 137 ЦПК України (1) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (2) За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. (3) Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (4) Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (5) У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (6) Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року за № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. 21.05.2020 року представник позивача надала акт № 1 від 21.05.2020 року, який містить розрахунок фактично наданих правових послуг, згідно якого вартість: - складання позовної заяви, формування комплектів документів для подачі позовної заяви в суд становить 2000 грн. 00 коп.; - складання апеляційної скарги на ухвалу суду та підготовка документів для подачі апеляційної скарги становить 2000 грн. 00 коп.; - складання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження становить 800 грн. 00 коп.; - участь в судовому засіданні в Харківському апеляційному суді 04.02.2020 року становить 1600 грн. 00 коп.; - виїзди для участі в судових засіданнях у Вовчанському районному суді 23.03.2020 року та 21.05.2020 року становить 4000 грн. 00 коп. [PERSON] сплатила адвокатові гроші кошти у сумі 10400 грн. 00 коп., що підтверджується квитанціями № 27 від 01.10.2019 року, № 33 від 26.11.2019 року, № 34 від 17.12.2019 року, № 3 від 04.02.2020 року, № 9 від 23.03.2020 року та № 12 від 21.05.2020 року на вказану суму. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку що стягненню підлягають документально підтверджені обґрунтовані витрати на професійну правничу допомогу. Разом з тим, суд враховує, що посилання на представництво інтересів [PERSON] в суді, в тому числі в судовому засіданні 23.03.2020 року, згідно акту № 1 від 21.05.2020 року, є безпідставним, оскільки згідно матеріалів справи, судове засідання 23.03.2020 року по вказаній цивільній справі було проведено за відсутності сторін. Представником відповідача у відповідності до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України не заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Таким чином, з урахуванням обставин справи, обсягу наданих адвокатом Василенко Т.В. правових послуг, критерію розумності їхнього розміру, з Ради на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8400 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved