Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просять визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову позивачі посилаються на те, що між ними, [PERSON] та [PERSON] , 18.02.2020 року, було укладено договір довічного утримання, що був посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Голубовою О.С. за р. № 2-136, за яким [PERSON] переходить у власність житловий будинок [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.02.2020 року № 200801362. У вказаному будинку, свого часу були прописані рідний брат позивача [PERSON] - [PERSON] та його дочка [PERSON] , що стверджується відмітками про реєстрацію в паспортах громадянина України самих відповідачів, відповідними записами в домовій книзі та довідкою виконкому Новомосковської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13.05.2020 року № 1150, але [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 1991 року, а [PERSON] , з моменту реєстрації, за даною адресою ніколи не проживала та не проживає, оскільки [PERSON] з 1991 року проживав разом зі своєю родиною в [ADDRESS] , а з 2018 року виїхали на роботу до Польщі. Але на цей час відповідачі залишаються зареєстрованими у вищевказаному будинку і добровільно зніматися з реєстрації відмовляються, оскільки будь-який зв`язок з ними втрачено, тому позивачі змушені звернутися до суду з зазначеним позовом. Ухвалою суду від 13 липня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 09 листопада 2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року уточнену позовну заяву прийнято до розгляду. Позивачі в судове засідання не з`явилися, надавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, в яких позов підтримали у повному обсязі та не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем їх реєстрації, а тому, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак, надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між позивачами, [PERSON] та [PERSON] , 18.02.2020 року, було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Голубовою О.С. за р. № 2-136, за яким [PERSON] переходить у власність житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 14-17), що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.02.2020 року № 200801362. В свою чергу, житловий будинок, який [PERSON] передає у власність [PERSON] , належить їй, на підставі свідоцтва про право власності, що було видане 11.05.2018 року Новомосковською державною нотаріальною конторою (а.с. 18). У вказаному будинку зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними записами в домовій книзі (а.с. 24-34) та довідкою виконкому Новомосковської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 1150 від 13.05.2020 рок (а.с. 35). Як вказують у своєму позові позивачі, на цей час відповідачі залишаються зареєстрованими у будинку [ADDRESS] і добровільно зніматися з реєстрації відмовляються. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ч. 1 ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Однак, ніякого договору найму житлового приміщення між позивачами та відповідачами не укладалося. Суду подано акт від 23.05.2020 року, складений головою квартального комітету № 25, в присутності жителів кварталу, у відповідності до якого, відповідачі зареєстровані, однак, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає з 1991 року, а [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, але ніколи не проживала в будинку [ADDRESS] . У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначають у своєму позові позивачі, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, оскільки внаслідок договору довічного утримання від 18.02.2020 року права власника спірного домоволодіння припинені, і відповідачі не мають угоди з новим власником спірного житла на проживання, тобто з [PERSON] , то відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням у вказаному будинку. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] , не проживаючи в даному житловому будинку, втратили право користування ним, а тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов [PERSON] , [PERSON] , визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved