Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що неповнолітня [PERSON] , яка доводиться донькою законному представнику [PERSON] , є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою, крім них двох, також зареєстровані дід позивача [PERSON] , тітка позивача (та рідна сестра законного представника позивача) [PERSON] і донька останньої [PERSON] . При цьому відповідачі більше десяти років за місцем своєї реєстрації не проживають, забрали свої речі та виїхали (з їх слів) у м. Київ, після чого не приїздять і не телефонують, хоча позивач та її законний представник жодних перешкод для мешкання відповідачів у цьому будинку на чинили. Водночас факт реєстрації відповідачів у будинку позивача перешкоджає останній у реалізації права власності останньої на вказаний житловий будинок, зокрема щодо оформлення субсидії на сплату житлово-комунальних послуг. У судове засідання позивач не з`явилася, її законний представник у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, пояснивши, що відповідачі у справі -тітка позивача (та рідна сестра законного представника позивача) [PERSON] і донька останньої [PERSON] більше десяти років не проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить її доньці [PERSON] та був подарований дідом останньої [PERSON] , який також доводиться батьком законному представнику позивача. Де наразі проживають відповідачі, стороні позивача невідомо, оскільки жодних стосунків вони не підтримують, відповідачі не приїздять і не телефонують. Водночас реєстрація відповідачів у будинку позивача унеможливлює для останньої оформлення субсидії на сплату житлово-комунальних послуг. Відповідачі у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило, відзиву на позов не подали. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] з донькою [PERSON] є її сусідами, які проживають за адресою: [ADDRESS] , де колись також проживали сестра [PERSON] - [PERSON] разом із донькою [PERSON] , проте останні двоє близько десяти років за цією адресою не проживають. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він з 2012 року проживає за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] з донькою [PERSON] проживають навпроти нього за адресою: [ADDRESS] . Щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON] , то він цих осіб не знає і за той час, коли він проживає за вказаною адресою, ніколи їх не бачив у будинку, де проживає позивач із матір`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачів, які належним чином повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ними не повідомлялися, відзиву на позову вони не подали, а законний представник позивача не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала на місці без виходу до нарадчої кімнати. Заслухавши законного представника позивача та свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 06.04.2018 неповнолітня [PERSON] , яка є донькою [PERSON] , набула право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку подарував їй дід [PERSON] (а.с. 9-11, 12, 14, 15-17, 18, 34, 35). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 2172 від 26.04.2021, виданої начальником Відділу адміністративних послуг - адміністратором управління «Центр надання адміністративних послуг» Кремінської міської ради, у будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрована власник [PERSON] , а також її мати [PERSON] та дід [PERSON] . Крім того, за вказаною адресою, зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які доводяться матері позивача [PERSON] сестрою та племінницею відповідно (а.с. 20). З акту про встановлення факту непроживання осіб в житловому приміщенні більше десяти років від 30.04.2021, складеного депутатом Кремінської міської ради Рудік О.В. та засвідченого підписами сусідів-свідків [PERSON] і [PERSON] вбачається, що у будинку за адресою: [ADDRESS] , відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають (а.с. 19). У судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за вказаною адресою близько десяти років. Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Також відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00). Як було встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] тривалий час, а саме близько десяти років не проживають у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , а отже достатні та триваючі зв`язки останніх із житловим будинком за зареєстрованим місцем проживання, права користування яким їх просить позбавити [PERSON] , в даному випадку очевидно відсутні. Суд враховує, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Водночас суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права неповнолітньої [PERSON] як власника житлового будинку захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на це суд дійшов висновку, що в даному випадку припинення права користування відповідачем вказаним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому залишаються зареєстрованими її рідна тітка [PERSON] та донька останньої [PERSON] , що перешкоджає позивачу у реалізації її права власності на цей будинок, зокрема оформленні субсидії на сплату житлово-комунальних послуг. Враховуючи встановлені обставини та зокрема той факт, що відповідачі не проживають за адресою своєї реєстрації понад рік, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами та показаннями свідків, і доказів поважності причин цього суду надано не було, суд дійшов висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у будинку позивача, а тому позов підлягає повному задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved