Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі «Відповідач», «ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про визнання порушення Відповідачем прав Позивача, встановлених та охоронюваних Законом України «Про звернення громадян» та Законом України «Про інформацію»; зобовязання Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» надати повну та обґрунтовану відповідь на звернення [PERSON] від 29 січня 2015 року із встановленням конкретного терміну її надання; стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь [PERSON] 10000,00 грн. відшкодування за завдану моральну шкоду. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, як зазначив представник Позивача в судовому засіданні, всупереч вимогам чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про звернення громадян», ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не було надано відповіді [PERSON] на його звернення від 29 січня 2015 року, в якому він просив надати відповідну інформацію щодо його кредитних правовідносин на підставі укладеного між Позивачем та Відповідачем кредитного договору. Ігнорування Відповідачем вимог Конституції України та Закону України «Про звернення громадян», повязане з ненаданням відповіді на його звернення, як вказав представник Позивача, призвело до виникнення у нього душевних страждань, які виразилися у занепокоєнні, нервозності, проблемами із здоровям, що свідчить про завдання йому моральної шкоди, розмір якої Позивач оцінює у 10 000,00 грн. Представник Відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, як зазначила представник Відповідача, на адресу банку дійсно 02 лютого 2015 року надійшло звернення [PERSON], на яке працівниками банку було підготовлено дві відповіді, які направлено на адресу заявника у встановлений Законом України «Про звернення громадян» строк, а саме 23 лютого 2015 року та 26 лютого 2016 року. Крім того, представник Відповідача покликалася на необґрунтованість позовної вимоги про стягнення на користь Позивача моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., оскільки, на її думку, Позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди діями ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», як і не доведено розміру такого відшкодування. Заслухавши пояснення представника Позивача, представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, [PERSON] встановлено наступне. 25 червня 2012 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір № 007-017058/12-00938-вкл-к про відкриття відновлювальної лінії у формі овердрафту (надалі також «Кредитний договір»). Принципи регулювання відносин банку з клієнтом визначено статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Так, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку (частини 1-2 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» закріплено права клієнта на інформацію. Клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію (частини 1-3 статті 7 Закону України «Про інформацію»). Відповідно до статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. 29 січня 2015 року [PERSON] звернувся до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із запитом про отримання інформації, в якому просив надати інформацію стосовно його кредитних відносин з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та, зокрема, стосовно окремих умов Договору № 007-017058/12-00938-вкл-к про відкриття відновлювальної лінії у формі овердрафту (а.с. 4-5). Як підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 7601833029460 (№0405026645760), вищевказаний запит отримано Відповідачем 02 лютого 2015 року, про що свідчить особистий підпис відповідного працівника банку у відповідній графі даного рекомендованого повідомлення (а.с. 6). Як зазначив представник Позивача в судовому засіданні, у встановлений Законом України «Про звернення громадян» строк [PERSON] не було отримано відповіді банку на його запит від 29 січня 2015 року. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на ненадання Відповідачем відповіді на його звернення, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання порушення Відповідачем його прав, зобовязання банку надати відповідь на його запит та стягнення на його користь з Відповідача моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. Відповідно до частин 1, 3-4 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Терміни розгляду звернень громадян визначено статтею 20 Закону України «Про звернення громадян». Так, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обгрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку. Як зазначив представник Позивача в судовому засіданні, у встановлений Законом України «Про звернення громадян» строк [PERSON] не було отримано відповіді банку на його звернення від 29 січня 2015 року. Представник Відповідача в судовому засіданні покликалася на те, що на звернення [PERSON] від 29 січня 2015 року працівниками банку було підготовлено дві відповіді, які направлено на адресу заявника у встановлений Законом України «Про звернення громадян» строк, а саме 23 лютого 2015 року та 26 лютого 2016 року. На підтвердження вищезазначених обставин представником Відповідача було надано суду копії листів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 23 лютого 2015 року та 26 лютого 2016 року. Так, листом № 236/02 від 23 лютого 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомило [PERSON] про те, що 25 червня 2012 року між ним та банком було заключено Договір № 007-017058/12-00938-вкл-к про відкриття відновлювальної лінії у формі овердрафту; повідомлено про факт та дату виникнення заборгованості за даним кредитним договором, яку запропоновано погасити у бідь-який зручний для нього час у робочі години банку (а.с. 48). Листом № 22.5/121 від 26 лютого 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомило [PERSON] про те, що між ним та банком був укладений Договір № 007-017058/12-00938-вкл-к; розяснено пріоритетність співробітництва банку із клієнтами; розяснено норми цивільного законодавства щодо виконання зобовязань, а з усіх питань рекомендовано звернутися до найближчого відділення банку або за відповідним номером телефону (а.с. 49). На підтвердження факту надсилання вищевказаних листів на адресу [PERSON] представником Відповідача надано суду копії Виписки з журналу 2015 р. вихідної кореспонденції від 28 жовтня 2015 року відділу претензійно-позовної роботи (а.с. 46), зі змісту якої вбачається, що лист ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» № 22.5/121 від 26 лютого 2015 року (короткий зміст «відповідь на звернення клієнта [PERSON] від 29.01.2015 р.») направлявся на адресу [PERSON] 28 жовтня 2015 року. В контексті вищевикладеного Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ініціалами Позивача є «[PERSON]П.», тоді коли згідно вищевказаної виписки відповідь направлялася на адресу [PERSON] Згідно Виписки з журналу 2015 р. вихідної кореспонденції від 28 жовтня 2015 року (а.с. 47) лист ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» № 236/02 від 23 лютого 2015 року направлявся на адресу [PERSON] 28 жовтня 2015 року. Крім того, представником Відповідача надано суду копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 0420520333168 (№ 7601834521473) (а.с. 64), зі змісту якого вбачається факт отримання [PERSON] від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кореспонденції 03 липня 2015 року. В той же час, Суд звертає увагу на те, що вищевказане повідомлення не може вважатися належним доказом вручення Позивачу саме відповіді на його звернення від 29 січня 2015 року (наданої у формі листа банку від 23 лютого 2015 року або 26 лютого 2015 року), оскільки, по-перше, зі змісту даного рекомендованого повідомлення не вбачається, який саме документ направлявся та був отриманий [PERSON], а, по-друге, за вказаним рекомендованим повідомленням Позивач отримав відповідну кореспонденцію 03 липня 2015 року, тоді коли згідно наданих представником Відповідача доказів (виписок з журналу вихідної кореспонденції) відповіді на звернення Позивача направлялися на його адресу 28 жовтня 2015 року (тобто, пізніше у часі). Враховуючи вищезазначене, Суд приходить до висновку про те, що в даній цивільній справі Представником Відповідача не надано [PERSON] належних доказів на підтвердження факту надання Відповідачем відповіді на звернення Позивача від 29 січня 2015 року у встановлений статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» строк, а також належних доказів на підтвердження факту отримання Позивачем такої відповіді. Суд звертає увагу на те, що надані представником Відповідача виписки із журналу вихідної кореспонденції (а.с. а.с. 46, 47) не підтверджують факту отримання Позивачем відповідей на його звернення, оскільки лише підтверджують факт підготовки відправки поштової кореспонденції на адресу [PERSON] При цьому, поштових документів, які б підтверджували факт саме поштового відправлення (фіскальні чеки пошти, опис поштового вкладення з його конкретним конкретного описом) відповідей на звернення Позивача [PERSON] надано не було і такі докази в матеріалах справи відсутні. Виписки із журналів вихідної кореспонденції не є поштовими документами, оскільки ведуться на відповідному підприємстві з метою фіксування відповідного документообігу з іншими особами. Крім того, Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що порядок надання послуг поштового зв'язку, права та обов'язки операторів поштового зв'язку і користувачів послуг поштового зв'язку визначено Правилами надання послуг поштового зв'язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270. Відповідно до пункту 2 Правил розрахунковий документ це документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв'язку. Так, відповідно до вищевказаного Порядку, належними доказами на підтвердження факту отримання Позивачем відповідей на його звернення від Відповідача могли б слугувати рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, опис вкладення в поштовий конверт. Проте представником Відповідача таких доказів [PERSON] надано не було. Враховуючи все вищевикладене в сукупності, Суд звертає увагу на те, що в даній цивільній справі представником Відповідача не доведено належними засобами доказування факту отримання Позивачем відповідей Відповідача на звернення Позивача. Суд також звертає увагу на те, що надані представником Відповідача в ході судового розгляду даної цивільної справи листи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» № 236/02 від 23 лютого 2015 року та № 22.5/121 від 26 лютого 2015 року (а.с.а.с. 48, 49) за своїм змістом не можуть вважатися повними та обґрунтованими відповідями на звернення Позивача, оскільки у своєму запиті від 29 січня 2015 року [PERSON] просив надати йому конкретну інформацію стосовно конкретних умов (пунктів) Договору № 007-017058/12-00938-вкл-к про відкриття відновлювальної лінії у формі овердрафту, стороною якого він є; в той же час, в даних листах банк лише обмежився наданням загальної інформації стосовно факту та дати укладення кредитного договору, розясненням вимог цивільного законодавства щодо виконання зобовязань, а також повідомив про розмір наявної заборгованості у Позивача за даним договором. Таким чином, [PERSON] встановлено, що станом на час розгляду даної цивільної справи повної та обґрунтованої відповіді на запит [PERSON] від 29 січня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не надано, що є порушенням вимог Закону України «Про звернення громадян». Зважаючи на вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що дії Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» щодо ненадання у встановлений чинним законодавством строк повної та обґрунтованої відповіді на звернення [PERSON] від 29 січня 2015 року є неправомірними, а, відтак, знаходить правові підстави для зобовязання Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» надати повну та обґрунтовану відповідь на звернення [PERSON] від 29 січня 2015 року. Стосовно позовної вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В судовому засіданні представник Позивача покликався на те, що в результаті ненадання Відповідачем у встановлений законом строк повної та обґрунтованої відповіді на запит Позивача, [PERSON] було завдано моральної шкоди, яка проявилася в постійних душевних стражданнях, зумовлених невиконанням Відповідачем норм закону, внаслідок чого його переслідують постійні головні та серцеві болі, порушення сну. Крім того, внаслідок відповідної нервозності Позивача було госпіталізовано у звязку з раптовою хворобою крептогенний цероз печінки, на підтвердження чого [PERSON] надано відповідні медичні документи (а.с. 77-79). Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши доводи представника Позивача щодо завданої Позивачу моральної шкоди, форм її прояву, Суд дійшов висновку про те, що обставини, повязані з ненаданням Відповідачем у встановлений законом строк повної та обґрунтованої відповіді на запит [PERSON], вплинули на психологічний та духовний стан Позивача, змінили його звичний спосіб життя, вимагали додаткових зусиль для організації його часу та життя, призвели до проблем із здоровям. Крім того, правомірність вимог [PERSON] в даній цивільній справі (щодо реалізації свого права на отримання відповіді на звернення громадянина) та необхідність їх захисту виключно в судовому порядку з метою захисту чи відновлення порушеного права Суд сприймає як обставину, яка свідчить про існування ознак моральної шкоди, завданої Позивачу. Доказів, які б спростовували вищевикладені висновки [PERSON], представником Відповідача не надано, і такі докази в матеріалах справи відсутні. При цьому, оцінюючи доводи Позивача щодо розміру завданої йому моральної шкоди у 10 000,00 грн., Суд звертає увагу на те, що належних доказів на підтвердження саме такого розміру завданої моральної шкоди Позивачем не надано. Отже, враховуючи характер завданої Позивачу моральної шкоди, тривалість тих обставин, які призвели (сприяли) завданню такої шкоди, Суд вважає обґрунтованими вимоги Позивача щодо відшкодування розміру моральної шкоди у 1000,00 грн., оскільки вважає вказаний розмір адекватним способом відновлення порушеного права Позивача у спірних правовідносинах. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В той же час, як вбачається зі змісту наданої Позивачем при поданні позову квитації про сплату судового збору, ним за подання даної позовної заяви було оплачено судовий збір в розмірі 100,00 грн. При цьому, станом на час подання позову (03 серпня 2015 року) мінімальний розмір судового збору для фізичної особи становив 243,60 грн. Відтак, при поданні Позовної заяви Позивачем до Державного бюджету України було не доплачено суму судового збору у 143,60 грн. Згідно з частиною 2 статті 81 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Отже, недоплаченою є сума судового збору в розмірі 143,60 грн., яку слід стягнути з Позивача на користь Державного Бюджету України. При цьому, відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 170,00 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 23 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 55, 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 5, 7 Закону України «Про інформацію», ст. ст. 1, 15, 20 Закону України «Про звернення громадян», Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: partial