Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

[PERSON] (надалі-«Позивач 1»), [PERSON] ( надалі-«Позивач 2») звернулися до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківської міської ради, третя особа - Відділ Держземагенства у м. Івано-Франківську ( реорганізовано шляхом приєднання до Відділу Держгеокадастру у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області), в якому просять визнати за Позивачем 1 та Позивачем 2 право власності на земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,0414 га, яка розташована на території м. Івано-Франківська, садівниче товариство «Бистриця-Надвірнянська», ділянка [NUMBER], Івано-Франківської міської ради, яка належала померлому [PERSON] на праві власності , відповідно до Державного акту на право на земельну ділянку серія [NUMBER], кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]. Позов позивачі мотивували тим, що [INFO] помер [PERSON], чоловік Позивача 1 та батько Позивача 2. Після смерті спадкодавця в Першій Івано-Франківській державній нотаріальній конторі булла відкрита спадкова справа за №15/2016 на рухоме та нерухоме майно, а саме: земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,0414 га, яка розташована на території м. Івано-Франківська, садівниче товариство «Бистриця-Надвірнянська», ділянка [NUMBER], Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] та [ADDRESS]. Після смерті [PERSON], позивачі, як спадкоємці першої черги прийняли спадщину і вступили у володіння (управління) спадковим майном відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, проте, нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку було відмовлено, оскільки позивачами не представлено Державний акт на право власності на земельну ділянку. Крім того, позивачами зазначається , що Державний акт на право власності на земельну ділянку був зіпсутий. Відсутність оригіналу правовчтановлюючого документу унеможливлює видати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку Кадастровий номер: [NUMBER]. В судове засідання позивачі не з'явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Представник Відповідача та представник третьої особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені були належним чином. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Статтею 328 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною 1 статті 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (частина 2 статті 373 ЦК України). Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку для садового використання в садівничому товаристві «Бистриця-Надвірнянська» площею 0,0414 га, що знаходиться на території м. Івано-Франківська, кадастровий номер [NUMBER]. (надалі - також «земельна ділянка», «спірна земельна ділянка»), вищевказана земельна ділянка належала на праві власності [PERSON], [INFO] (а.с.14). Відповідно до Свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 15 червня 2015 року (а.с.11) [PERSON] помер [INFO]. Відповідно до частини 1 статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Частиною 1 статті 1268 визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 16 лютого 2016 року [PERSON] та [PERSON] до нотаріальної контори було подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку. Постановою державного нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори від 16 лютого 2016 року №456/02-31, відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом на земельну ділянку для садового використання площею 0,0414 га, що знаходиться на території м. Івано- Франківська в садівничому товаристві «Бистриця-Надвірнянська», кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Як випливає зі змісту даної постанови, підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом є відсутність правовстановлюючого документу, а саме Державний акт на землю, що підтверджує право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] та [PERSON], звернулися до суду з позовом про визнання права власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Частиною 1 статті 81 Земельного кодексу України (надалі - «ЗК України») визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 126 ЗК України). Як зазначено в пункті 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду Ураїни з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. В пункті 3.5. Листа Вищого спеціалізованого суду Ураїни з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено наступне: «cпори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут)». Враховуючи все вищевикладене в сукупності, дослідивши матеріали справи, Суд дійшов висновку про те, що право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку (копія якого міститься в матеріалах справи), а тому Суд вбачає підстави для визнання за позивачами, як за спадкоємцями за законом, відповідно до положень ст.1225 ЦК України, права власності на дану земельну ділянку на загальних підставах. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Оскільки є законні підстави для визнання за позивачами права власності на спадщину у порядку спадкування за законом, позов необхідно задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved