Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - «Заявник») звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території. Зазначила, що [INFO] помер батько заявника у місті Севастополь Автономної Республіки Крим. Заявником було написано звернення до Севастопольської міської лікарні №9 про надання інформації про обставини та причину смерті її батька - [PERSON] . 27.11.2020 року відповідно до листа №1894, наданого Севастопольською лікарнею №9, заявник отримала підтвердження про смерть її батька та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 08.12.2020 року, виданого відділом запису актів цивільного стану Балаклавського району м. Севастополь, актовий запис №170209920000101101002. Заявник звернулась до Білоцерківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) для державної реєстрації смерті батька заявника. 30.03.2021 року заявник отримала письмову відмову №1182/21.2-68/21 у проведенні державної реєстрації смерті її батька [PERSON] . Посилаючись на приписи ст.315-318, 430, 431 ЦПК України, заявник просила встановити факт смерті [PERSON] , яка настала [INFO] у місті Севастополь Автономної Республіки Крим, Україна. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Печиненко С.М. вимоги заяви підтримав, надав суду аналогічні пояснення, просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Білоцерківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області у засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду клопотання про розгляд справи без участі представника відділу (а.с.23). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що заявлені вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин. Заявник [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] від 22.11.2005 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, актовий запис №36, де в графі «батько» зазначено « [PERSON] » (а.с.7). Батько заявника - [PERSON] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] яка міститься в матеріалах справи (а.с.5). 10.02.2017 року заявник одружилась та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №157 (а.с.6). [INFO] у місті Севастополь Автономної Республіки Крим помер батько заявника - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08.12.2020 року [NUMBER] , виданого відділом запису актів цивільного стану Балаклавського району м. Севастополь, актовий запис №170209920000101101002 (а.с.11). 30.03.2021 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) заявнику було відмовлено у державній реєстрації смерті її батька, оскільки для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження (а.с.12). Таким чином, надані заявником докази у своїй сукупності підтверджують вказані ним обставини. Оригінали вищевказаних доказів були досліджені судом у засіданні, а копії долучено до матеріалів справи. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином, під час розгляду даної категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у відповідних справах, у тому числі - проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні приписів ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст.317 ЦПК України. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту, що мають юридичне значення. Відповідно до положень п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.7 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч. 4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що вказані норми матеріального та процесуального права України відповідають нормам міжнародного гуманітарного права у сфері захисту прав внутрішньо переміщених громадян. Заяву [PERSON] необхідно задовольнити, оскільки її вимоги обґрунтовані, не спростовані та підтверджені належним і допустимими доказами. Встановлення даного факту необхідно заявнику для оформлення спадщини після смерті її батька. На підставі викладеного та

Outcome: approved