Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 06 травня 2020 року звернулися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до АТ комерційний банк «ПриватБанк» і голови правління АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] про захист трудових прав як викривачів корупції, зобов`язання вчинити певні дії, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони, [PERSON] та [PERSON] є співробітниками АТ КБ «Приватбанк» та членами виборного органу Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «Приватбанк», вони стверджують, що вже більше 6 місяців, як голова Правління АТ КБ «Приватбанк» [PERSON], член Правління АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] та інші керівники АТ КБ «Приватбанк» здійснюють психологічний тиск на позивачів, всіляко намагаючись їх звільнити. Передумовою цих дій є те, що [PERSON] та [PERSON] викрили вищезазначених посадових осіб АТ КБ «Приватбанк» в корупційних діяннях, що підтверджується наступним. 09 грудня 2019 року [PERSON] було відправлено на адресу Національного агентства з питань запобігання корупції повідомлення про вчинення корупційного правопорушення голови Правління АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] . Він зробив вказане вище повідомлення до НАЗК, в якому повідомив, що з відкритого джерела - публікації Народного депутата [PERSON] на його сторінці соціальної мережі Facebook йому стало відомо, що службовою перевіркою, проведеною Головним спеціалістом з питань внутрішньої безпеки Головного офісу АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] встановлено, що керівник проекту по внутрішнім та зовнішнім комунікаціям АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] , та посадові особи ТОВ «Пинет», ТОВ «Альфаком», ТОВ «2407», діючи за попередньою змовою між собою, принаймні з квітня 2019 року по цей час укладали договори між АТ КБ «Приватбанк» на надання рекламних послуг, в яких навмисно завищували ціну цих робіт та в яких вказували роботи, які, заздалегідь для них, не мали виконуватися, після чого розподіляли між собою гроші, безпідставно отримані за невиконану, або виконану за завищеними цінами роботу, сума яких складає не менш, ніж 700 000 грн., що є особливо великим розміром, отже - заволоділи чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем, тобто вчинили злочин, передбачений ст. 191 ч. 4 КК України, тобто корупційний злочин. Таким чином, як стверджує позивач, [PERSON] є викривачем корупції, що передбачено ст. 53-3 Закону України «Про запобігання корупції». Так як [PERSON] є безпосереднім начальником [PERSON] , то всі злочинні дії вони здійснюють спільно, а тому покривають один одного. Саме тому [PERSON] захищаючи свого спільника хоче помститися [PERSON] , шляхом незаконного притягнення до дисциплінарної відповідальності - накладення догани, з подальшим звільненням його з займаної посади. 09 грудня 2019 року [PERSON] було відправлено на адресу Національного агентства з питань запобігання корупції повідомлення про вчинення корупційного правопорушення членом Правління АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] . Він зробив вказане вище повідомлення до НАЗК, в якому повідомив, що член Правління АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] надав своїм підлеглим [PERSON] та [PERSON] розпорядження вилучити 44 автомобілі, вартістю не менш, ніж 5 млн. грн., що знаходяться на відповідальному зберіганні у співробітників АТ КБ «Приватбанк», з місця їх зберігання та перемістити їх в невідоме вищенаведеним законним зберігачам місце. Більше 60% автомобілів, про які йшлося вище, повинні бути продані з публічних торгів через органи державної виконавчої служби, а кошти, виручені з продажу, потрібні для закриття проблемних кредитів та покращення фінансової ситуації в АТ КБ «Приватбанк», інші автомобілі зберігаються або як вилучене заставне чи лізингове майно. Таким чином, як стверджує позивач, [PERSON] є викривачем корупції, що передбачено ст. 53-3 Закону України «Про запобігання корупції». Тепер [PERSON] хоче помститися [PERSON] , шляхом незаконного притягнення до дисциплінарної відповідальності - накладення догани, з подальшим звільненням його з займаної посади. Вищевказані дії [PERSON] підтверджуються його листами без реєстраційного номеру від 06 квітня 2020 року, які отримані [PERSON] та [PERSON] 10 квітня 2020 року, в яких він необгрунтовано звинувачує їх, як співробітників банку, у порушенні трудової дисципліни та погрожує накладенням дисциплінарного стягнення. І [PERSON] і [PERSON] надали пояснення на вищезазначені листи, в яких детально обґрунтували виконання їхніх трудових завдань та повідомили про перешкоди виконанні цих завдань, які чинить інший член правління АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] .. У позивачів, як вони вважають, є підстави вважати, що ніякі пояснення не задовольнять а ні [PERSON] , а ні [PERSON] від бажання та прагнення оголошення догани [PERSON] та [PERSON] , тому що головною ціллю [PERSON] та [PERSON] є саме звільнення позивачів. Ці дії є нічим іншим, як порушенням з боку [PERSON] та [PERSON] , як голови Правління, вимог ст. 53-4 Закону України «Про запобігання корупції», яка забороняє притягнення викривача до дисциплінарної відповідальності або погрози таким заходом впливу. В червні 2019 року керівник напрямку «Credit collection» [PERSON] звернувся до Генеральної Прокуратури України із заявою про факти незаконної передачі головою Правління АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] та членом Правління [PERSON] прав банку на стягнення заборгованості третім особам на загальну суму 759 000 000, чим завдали Банку шкоду у розмірі більш ніж 10 млн. грн. Ці відомості були внесені до ЄРДР та стали предметом кримінального провадження № 42019000000001405 за ознаками вчинення вказаними вище особами злочину, передбаченого ч. 2 ст. 363 КК України, тобто зловживання службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки. Одночасно з цими подіями, в червні 2019 року була створена Первинна профспілкова організація співробітників Головного офісу Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» м. Дніпро (назву якої згодом було змінено на Первинну профспілкову організацію співробітників Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»), виборний орган (комітет) якої очолив [PERSON] . З самого початку свого існування ця профспілка розпочала антикорупційну діяльність, оскільки на даний час в АТ КБ «Приватбанк» профспілкова діяльність нерозривно пов`язана з антикорупційною через тотальну корумпованість керівництва банку. Після цього профспілка в особі її комітету неодноразово повідомляла про корупційні дії вищенаведених осіб як правоохоронним органам, так і Наглядовій Раді АТ КБ «Приватбанк», яка не відреагувала на це належним чином. Остання обставина змусила профспілку звернутися до Генеральної Прокуратури України з заявою про службову недбалість Голови Наглядової Ради АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] , тобто про вчинений нею злочин, передбачений ч. 1 ст. 367 КК України. Наслідком цих дій стала спроба [PERSON] незаконного притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] та [PERSON] . Стало очевидним, на думку позивачів, що керівництво АТ КБ «Приватбанк» стало на шлях незаконних переслідувань за антикорупційну діяльність усіх членів Комітету, а не виключено - й інших членів нашої профспілки, загальна чисельність якої наразі складає 500 осіб. Зараз ці накази про оголошення догани оскаржуються в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська та Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська. Позивачів також зазначають, що 16 квітня 2020 року [PERSON] запросив Голову Комітету Профспілки [PERSON] зустрітися з ним з метою мирного врегулювання конфлікту, що виник між Правлінням та Наглядовою Радою АТ КБ «Приватбанк», з одного боку, та профспілкою - з іншого. Під час цієї зустрічі [PERSON] від імені Правління та Наглядової Ради особисто запропонував [PERSON] відступні, щоб він не чинив опору в незаконних діях [PERSON] , а після його відмови - запропонували нову зустріч, щоб продовжити переговори. Під час вже наступної зустрічі, яка відбулась 27 квітня 2020 року, [PERSON] наказав [PERSON] підписати від імені профспілки численні документи про відмову від вимог про звільнення Голови Правління АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] за порушення ним трудового та профспілкового законодавства, відмову від судових позовів та скарг Профспілки, вчинених на захист її прав та законних інтересів. Вказані документи ніхто не підписав, так як в них зазначено про безпідставність, нібито, вимог профспілки, що, на думку позивачів, як відомо Правлінню та Наглядовій Раді, не відповідає дійсності. Отже, як стверджують позивачі, з вищенаведеного прослідковується змова [PERSON] та [PERSON] щодо незаконного усунення членів Профспілки та інших «неугодних» співробітників АТ КБ «Приватбанк». Саме тому на сьогоднішній день існує яскраво виражена небезпека щодо оголошення догани позивачам зі сторони [PERSON] , [PERSON] чи інших керівників АТ КБ «Приватбанк», для подальшого їх звільнення з метою уникнення винними особами законної відповідальності. Згідно ч. 1 ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції» викривачі, їх близькі особи перебувають під захистом держави. На підставі ч. І ст. 53-4 Закону України «Про запобігання корупції»: викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону. Враховуючи викладене, вважали за можливе заборонити [PERSON] , [PERSON] чи іншим керівникам АТ КБ «Приватбанк» притягати до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани [PERSON] та [PERSON] , тому просили, задовольнивши позов. Сторона відповідачів АТ КБ «ПриавтБанк» і голови правління АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому їх представник вказав, що позовні вимоги не визнав, вважають твердження позивачів про злочинні або корупційні діяння безпідставні і не доведені, ніяких переслідувань їх з боку сторони відповідачів немає. З урахуванням викладеного, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачі правом на надання відповіді на відзив скористалися. Враховуючи категорію спору (спір, що витікає з трудових правовідносин), наданий відповідачем письмовий відзив на позов, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) відповідно до положень ч. 1 ст. 274 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, третьої особи, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачам слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). [PERSON] та [PERSON] є співробітниками АТ КБ «Приватбанк» та членами виборного органу Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про запобігання корупції», громадські об`єднання, їх члени або уповноважені представники, а також окремі громадяни в діяльності щодо запобігання корупції мають право повідомляти про виявлені факти вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, реальний, потенційний конфлікт інтересів спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції, Національному агентству, керівництву чи іншим представникам органу, підприємства, установи чи організації, в яких були вчинені ці правопорушення або у працівників яких наявний конфлікт інтересів, а також громадськості. При розгляді справи встановлено наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Встановлено, що в обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначають про те, що: позивачі є викривачами корупції в розумінні ст. 53-3 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки 09 грудня 2020 року повідомили НАЗК про вчинення корупційних правопорушень [PERSON] та [PERSON] ; [PERSON] нібито хоче помститися позивачам та притягнути їх до дисциплінарної відповідальності; позивачі мають підстави вважати, що ніякі пояснення не задовільнять а ні [PERSON] , а ні [PERSON] від бажання та прагнення оголошення їм догани; ці дії, на думку позивачів, є нічим іншим, як порушенням з боку [PERSON] та [PERSON] вимог ст. 53-4 Закону України «Про запобігання корупції»; з вищенаведеного прослідковується змова [PERSON] та [PERSON] щодо незаконного усунення членів Профспілки та інших «неугодних» співробітників АТ КБ «ПриватБанк»; саме тому на сьогоднішній день існує яскраво виражена небезпека щодо оголошення догани позивачам зі сторони [PERSON] , [PERSON] чи інших керівників АТ КБ «ПриватБанк». Сторона відповідача (банк) з твердженнями позивачів не погоджується, вважає їх безпідставними, необгрунтованими та такими, що суперечать нормам діючого законодавства з огляду на наступне. Тлумачення пунктів 4 і 5 ч. З ст. 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Отже, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Ознайомившись з правовими підставами позовної заяви суд прийшов до висновку, що вони є необгрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. Більше того, позивачем в порушення вимог п. 4 ч. З ст. 175 ЦПК України не зазначену змісту вимог до відповідача - Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»: щодо відсутності підстав для застосування Закону України «Про запобігання корупції» - в тексті позовної заяви позивачі зазначають, що 09 грудня 2019 року ними були направлені в НАЗК повідомлення про вчинення корупційних правопорушень [PERSON] та [PERSON] , 06 квітня 2020 року [PERSON] надіслав на адресу позивачів листи, в яких звертав увагу на невиконання позивачами вимог трудової дисципліни. На думку позивачів, факт звернення [PERSON] з даними листами свідчить про намагання останнього помститися позивачам за їх активну антикорупційну діяльність. Крім того, позивачі вважають, що між [PERSON] та [PERSON] існує змова, яка полягає у прагненні звільнити всіх «неугодних» співробітників Банку. Однак, з такими твердженнями позивача не можна погодитись, з огляду на наступне: позиція позивачів грунтується виключно на припущеннях, жодного доказу на підтвердження вищенаведених фактів позивачами не надано; листи [PERSON] від 06 квітня 2020 року були надіслані позивачам в межах своїх повноважень правомірно та за наявності обґрунтованих підстав, а саме, у зв`язку з виявленням фактів систематичного порушення позивачами вимог трудової дисципліни; [PERSON] обіймає посаду керівника фінансового моніторингу банку і згідно зі Статутом банку не наділений повноваженнями щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників банку; листи Лебединця від 06 квітня 2020 року не пов`язані з фактом звернення позивачів до Національного агентства з питань запобігання корупції. Згідно зі ст. 1 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-УП «Про запобігання корупції» викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання. Частини 1-2 статті 53-4 Закону про корупцію передбачають, що особи, які надають допомогу в запобіганні і протидії корупції, перебувають під захистом держави. Викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону. До негативних заходів також належать формально правомірні рішення і дії керівника або роботодавця, які носять вибірковий характер, зокрема, не застосовуються до інших працівників у подібних ситуаціях та/або не застосовувалися до працівника у подібних ситуаціях раніше. 06 квітня 2020 року [PERSON] звернувся до позивачів з листами, в яких звернув увагу на порушення останніми вимог трудової дисципліни та попросив надати відповідні пояснення. Очевидно, що листи [PERSON] жодним чином не пов`язані із статусом викривачів, оскільки були винесені через п`ять місяців після звернення позивачів до НАЗК та не передбачають застосування до позивачів заходів впливу. Листи від 06 квітня 2020 року є заходами контрою за діяльністю працівників та за виконання ними своїх посадових обов`язків. В свою чергу, контроль за трудовою дисципліною є стандартним інструментом, запровадженим банку з метою визначення результативності та ефективності працівників у процесі досягненні стратегічних цілей банку та на базі якого ґрунтується система управління мотивацією працівників. Натомість у доводах позивачів містяться лише нічим не підтверджені звинувачення адміністрації банку у тому, що листи [PERSON] є не типовою для банку системою контролю ефективності і винагороди персоналу, а переслідуванням викривачів корупції, всупереч ст. 53-4 Закону про корупцію. Водночас, посилання позивачів на вищезазначені положення Закону є хибними, оскільки листи від 06 квітня 2020 року не є дисциплінарним стягненням, не відноситься до заходів впливу та не носить вибіркового характеру. В Постанові Верховного Суду у постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 815/2074/18 висловив таку позицію: «з моменту набуття особою статусу викривача, останній здобуває певний імунітет, суть якого розкрито в частині третій статті 53 Закону України «Про запобігання корупції». Так, відповідно до положень зазначеної норми особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою. Водночас такий імунітет не є абсолютним та має певні межі. В першу чергу, повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. Наступною обставиною, що свідчить про наявність у викривача імунітету, є те, що ним повинно бути повідомлено про порушення саме Закону України «Про запобігання корупції», а не іншого закону і саме тих вимог, які ним визначені, у тому числі встановлені ним заборони і обмеження. Ще одним обов`язковим елементом, за наявності якого особа отримує імунітет викривача, є застосування до нього, негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним. Під негативним заходом впливу може розумітись також і позбавлення або обмеження певного права викривача в порівнянні з іншими працівниками. Наприклад, відмова йому в наданні відпустки в іншому місяці, ніж це передбачено графіком відпусток, в той час як іншим працівникам в такому праві відмовлено не було. Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено. Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дасть змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв 'язку між виданням спірних наказів із діяльністю позивача, як викривача.» Виходячи з тексту позовної заяви не вбачається, в чому саме полягає причинно-наслідковий зв`язок між фактом звернення позивачів до НАЗК від 09 грудня 2019 року та листами [PERSON] . З позовної заяви не зрозуміло, яким чином заява [PERSON] , подана ним в червні 2019 до Генеральної прокуратури України щодо нібито протиправних дій [PERSON] , пов`язазна із винесенням листів від 06 квітня 2020 року щодо [PERSON] та [PERSON] . Крім того, в позові відсутні обґрунтування тверджень позивачів стосовно того: на яких підставах позивачі вважають, що їх пояснення не задовільнять [PERSON] , [PERSON] від бажання та прагнення оголошення їм догани; які дії [PERSON] , [PERSON] свідчать про порушенням ними вимог ст. 53-4 Закону України «Про запобігання корупції»; з яких обставин прослідковується змова [PERSON] та [PERSON] щодо незаконного усунення членів Профспілки та інших «неугодних» співробітників АТ КБ «ПриватБанк»; в чому полягає «яскраво виражена небезпека» щодо оголошення догани позивачам зі сторони [PERSON] , [PERSON] чи інших керівників АТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, посилання позивачів на факти недотримання гарантій захисту позивачів як викривачів корупції в розумінні Закону України «Про запобігання корупції» є надуманими та такими, що не підтверджені жодними доказами. Статтею 13 ЦПК України надано детальне роз`яснення принципу диспозитивності. А саме визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів судом можливе у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також у випадках витребування таких доказів. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. До таких прав, зокрема, входять право подавати свої пояснення, доводи і міркування, право подавати докази. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 82 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав звільнення від доказування. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 174 ЦПК України). Частиною 2 статті 83 ЦПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Отже, обов`язок доведення позовних вимог покладається на самих позивачів, а докази на підтвердження цього повинні бути подані ними разом з позовною заявою. Натомість позивачем у свої позовній заяві здійснено посилання на ряд обставин, які не підтверджені жодними доказами, та які не мають значення для предмету спору. Так, позивачі стверджуються, що вже більше 6 місяців на них чиниться психологічних тиск. Такий строк вони відраховують з моменту повідомлення ними про можливе корупційне правопорушення, а саме 09 грудня 2019 року. Однак не надають жодних доказів та обґрунтування в чому саме полягає психологічний тиск. Позивачі стверджують, що їх намагаються звільнити, однак як доказ надають лише вимоги безпосереднього керівництва щодо належного виконання ними своїх трудових обов`язків та вказівок керівника, які вони не виконують. Позивачі посилаються на зустрічі, які відбулись 16 та 27 квітня 2020 року на яких нібито [PERSON] було запропоновано підписати [PERSON] документи про відмову від вимог на 102-х аркушах. Однак, єдиним доказом на підтвердження цього є лист від імені голови комітету Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в якому зазначено про це та який не містить жодних доказів, які б підтверджували про дійсність обставин викладених у ньому. Водночас, позивачами замовчується та не повідомляється суду, що 22 листопада 2019 року ними вже було здійснено повідомлення про можливе корупційне правопорушення, в якій вони посилалися на ті самі обставини, що й у своїх заявах від 09 грудня 2019 року. Такі дії позивачів щодо не надання документів та замовчування фактів є ознакою безпідставності та необґрунтованості поданого позову. Виходячи зі змісту позовної заяви позивачі просять заборонити на майбутнє [PERSON] , [PERSON] чи іншим керівникам АТ КБ «Приватбанк» притягати до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани [PERSON] та [PERSON] з посиланням на ст. 53-4 Закону України «Про запобігання корупції». Частиною 4 статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу, що застосування § 1 ст. 6 Конвенції для захисту у цивільних правовідносинах, залежить від наявності «спору», спір має стосуватися «прав та обов`язків», які хоча б суперечливо мають визнаватися національним законодавством; ці «права та обов`язки» мають бути «цивільними» згідно з Конвенцією (James and others v. United Kingdom (Джеймс та інші проти Сполученого Королівства), §81). Спір повинен бути справжнього і серйозного характеру (Sporrong and Lonnroth v. Sweden (Спорронґ і Льоннрот проти Швеції), §81). Наприклад, саме такі умови щодо справжності та серйозності унеможливили розгляд цивільного спору проти органів управління в`язницею з підстав лише однієї наявності ВІЛ- інфікованих засуджених у в`язниці (Skorobogatykh v. Russia, заява №37966/02, рішення (процесуальне) від 08 червня 2006 року). Також, згідно практики ЄСПЛ результат слухань (рішення по справі) повинні бути безпосередньо вирішальними та мати істотне значення для права, яке є їх підставою (Ульянов проти України, заява № 16472/04, рішення (процесуальне) від 05 жовтня 2010 року). Та, як наслідок наявність слабкого зв`язку або примарних можливих наслідків не є достатніми підставами для застосування §1 ст. 6 Конвенції (Boulois v. Luxembourg (Велика палата), § 90, заява № 37575/04, рішення від 03 квітня 2012 року). Наприклад, Суд дійшов висновку, що розгляд спору щодо правомірності подовження операційної ліцензії атомної електростанції не підпадав під дію § 1 ст. 6 Конвенції, оскільки зв`язок між рішенням про подовження та правом на захист життя, фізичної цілісності (недоторканності) та права власності є «занадто тонким та примарним», а заявники не надали підтверджень того, що вони особисто були піддані небезпеці, яка була не тільки чітко вираженої але й невідворотною (Balmer-Schafroth and Others v. Switzerland, § 40, заява № 67\\1996\\575\\876, рішення від 26 серпня 1997 року; Athanassoglou and Others v. Switzerland [Велика палата], §§ 46-55, заява № 27644/95, рішення від 06 квітня 2000 року; Sdruzeni Jihoceske Matky v. the Czech Republic, заява № 19101/03, рішення (процесуальне) від 10 липня 2006 року). Більше того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. З позовної заяви та вимог, які позивачі просять задовольнити, можна дійти висновку, що така позовна заява по суті є намаганням уникнути відповідальності за недбале виконання своїх трудових обов`язків та жодним чином не стосується статусу позивачів, як викривачів корупції. Щодо відкритих кримінальних справ. Позивачі усі свої твердження про наявну загрозу застосування до них дисциплінарних стягнень пояснюють відкритими кримінальними провадженнями, як за заявами позивачів, так і за заявами [PERSON] . Але такі твердження ґрунтуються на припущеннях та не можуть братись судом до уваги з огляду на наступне. [PERSON] стверджує, як доконаний факт, що [PERSON] вчинив корупційне правопорушення, оскільки з відкритого джерела соціальної мережі Facebook, йому стало відомо про службову перевірку, а саме: «отже - заволоділи чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем, тобто вчинили злочин, передбачений ст. 191 ч. 4 КК України, тобто корупційний злочин». Саме таке формулювання, у минулому часі, є твердженням про вже з`ясований та підтверджений доказами факт вчинення злочину, за який, відповідно винні особи понесли відповідальність. Однак таке не відповідає дійсності, а повідомлення зроблене [PERSON] підлягає перевірці на достовірність, чи дійсно такі обставини мали місце та чи дійсно вони носять характер злочину за який передбачено відповідальність ч. 4 ст. 191 КК України. Натомість до моменту перевірки та встановлення фактів, будь-яка особа вважається невинуватою. Саме такі положення містяться у ст. 62 Конституції України: «Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.» Отже, усі твердження позивачів про начебто встановлені дійсні факти корупційних правопорушень - є недоведеними, такими, що ґрунтуються на припущеннях та не можуть братись судом до уваги. Подана позовна заява не визначає змісту позовних вимог відносно кожного з відповідачів. Так, відповідно до п. 4 ч. З ст. 175 ЦПК України в позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. У позовній заяві не зазначено жодних вимог до відповідача - Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», а натомість заявлено вимоги до члена Правління [PERSON] , який не зазначений в якості відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЦПК України участь у справі кількох позивачів (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки. Позивачами обрано неналежний спосіб судового захисту, оскільки а ні норми ЦПК, а ні положення Закону України «Про запобігання корупції» не передбачають такого способу судового захисту як заборона здійснювати функції органам управління господарського товариства, а тим більше - на майбутнє. Крім того, такий спосіб судового захисту є втручанням у внутрішню господарську діяльність товариства. Статус викривача корупції не може бути предметом розгляду у цивільній справі, такий статус може бути надано певній особі (яка відповідає вимогам ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції») слідчим в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні, або посадовою особою, уповноваженої на складання протоколу про адміністративне правопорушенню оскільки за корупційні дії, передбачена, як кримінальна, так і адміністративна відповідальність. Норми Закону України «Про запобігання корупції» не передбачають можливості визнання недійсними або скасування нормативних актів підприємств, прийнятих роботодавцем щодо особи, яка повідомила про корупційне правопорушення. Положеннями ч. І ст. 19 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. При цьому варто зазначити, що з урахуванням норм ст. 64 Господарського кодексу України прийняття рішення наглядовою радою та правлінням банку є реалізацією права банку самостійно здійснювати господарську діяльність та визначати засади його внутрішньої організації. Якщо позивачі переконані, що органи управління банку реалізують свої повноваження неналежним чином, то він не позбавлений можливості звернутись до суду в межах господарської юрисдикції. Саме до такого висновку прийшов Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська, в ухвалі про закриття провадження по справі № 201/12952/19 за аналогічним позовом [PERSON] . Викладене підтверджує, що позовна заява не відповідає вимогам, визначеним ст. 175, 177 ЦПК України. Відповідно до ст. 259 ЦПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, долученими до позовної заяви, не підтверджується належність речі, якій було завдано шкоду позивачеві; не підтверджується наявність складу правопорушення, необхідного для деліктної відповідальності, а також не підтверджується завдання діями відповідача моральної шкоди позивачеві, у зв`язку з чим в задоволенні позовної заяви про стягнення шкоди має бути відмовлено в повному обсязі. За положеннями ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3. ст. 13 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 12 ЦПК України передбачає принцип змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.. ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Враховуючи викладене, а також відсутність порушень прав позивачів з вини відповідачів, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - у разі відмови в позові - на позивача. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Тобто, позивачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідачів. Однак, жодних доказiв позивачами до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно позивачів (крім зазначених в позові) відносно порушення трудових прав, предмета спору, а позивачі не довели незаконність дій відповідачів. Твердження позивачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивачів на своїх позовних вимогах, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджено. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлені. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] і [PERSON] в задоволенні позову до АТ КБ «ПриватБанк» і голови правління АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], третя особа Первинна профспілкова організація співробітників АТ КБ «ПриватБанк» про захист трудових прав як викривачів корупції, зобов`язання вчинити певні дії відмовити. Таким чином, викладені позивачами обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції відповідачів сторона позивача суду не надала, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed