Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , просив визнати недійсним Договір довічного утримання №463, укладений 21 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернявською Нелею Юріївною. 31 березня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чернявська Неллі Юріївна, про визнання договору довічного утримання недійсним, та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. За змістом положень ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. З дотриманням вимог статей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України, 21 травня 2021 року до суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] , висловлюючи свою позиції щодо предмету позову відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позов та долучених до нього доказів на спростовання позиції позивача щодо підстав позову. 08 червня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору довічного утримання, представник позивача посилається на наступне, що з 30 квітня 2015 року [PERSON] , батько позивача, відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. 25 серпня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення у цивільній справі №755/12590/15-ц, яким розірвано шлюб між подружжям. За життя батьку позивача належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , яка отримана у спадок, про що видано Свідоцтво про право на спадщину за законом посвідченого 11 квітня 2007 року Сьомою Київською нотаріальною конторою, реєстровий номер 2у-964. Після смерті батька, позивач як спадкоємець першої черги за законом подав заяву про прийняття спадщини, однак з`ясувалось, що 21 березня 2018 року батько позивач уклав з [PERSON] Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернявською Неллею Юріївною, зареєстрований в реєстрі за №463, за умовами договору батько передав у власність відповідача належну йому квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що батько не мав наміру укладати договір довічного утримання, оскільки будучи особою похилого віку не потребував сторонньої допомоги та догляду, отримував пристойну пенсію та мав інші доходи достатні для нормального існування, також завжди міг розраховувати на допомогу від своїх синів. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов, пояснили, що з 30 квітня 2015 року відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , без її згоди та відмова її чоловік звернувся до суду та отримав заочне рішення про розірвання шлюбу, однак вони продовжували проживати разом, як подружжя, вели спільне господарство. Ініціатором укладання договору довічного утримання був безпосередньо [PERSON] , який мав намір у такий спосіб передату відповідачу належну йому квартиру. 21 березня 2018 року між [PERSON] та відповідачем був укладений Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернявською Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за №463, відповідач виконувала свої зобов`язання за договором в повному обсязі, жодних претензій з боку іншої сторони договору щодо неналежного догляду та матеріального забезпечення не було. З 05 березня 2019 року [PERSON] та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, однак договір довічного утримання розірвано не було, вони продовжували проживати разом, відповідач сумлінно виконувала свої обов`язки як подружжя, доглядала чоловіка, забезпечувала всім необхідним, після смерті чоловіка за власний кошт організувала поховання. Відповідач вважає, що поданий до суду позов є надуманим, позивачем не наведено правових підстав для визнання недійсним договору довічного утримання, укладений його батьком, та не долучено жодних доказів, які мали підтвердити той факт, що відповідач неналежним чином виконувала зобов`язання за цим договором, не забезпечувала належного догляду за його батьком, всі доводи позивача ґрунтуються на припущеннях та мають за мету збільшити обсяг спадкового майна. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чернявська Неллі Юріївна, в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, правом подати письмові пояснення по суті предмету спору не скористались. Таким чином, вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі, та дійшов до наступних висновків. Виходячи з положень статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з частинами першою та другою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, з 30 квітня 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, в копії долучено до справи - а.с.53. 25 серпня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення у цивільній справі №755/12590/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до положень статті 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину. Відповідно до ст.744 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (Відчужувач) передає другій стороні (Набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 745 Цивільного кодексу України). 21 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір довічного утримання (далі по тексту - Договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернявською Нелею Юріївною, зареєстрований в реєстрі за №463. Відповідно до предмету договору, Відчужувач ( [PERSON] ) передає у власність набувача ( [PERSON] ) квартиру [ADDRESS] , взамін чого Набувач зобов`язується забезпечувати Відчужувача утриманням та доглядом довічно. Квартира належить Відчужувачу на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 11 квітня 2007 року Сьомою Київською нотаріальною конторою, реєстровий номер 2у-964. (п.2 Договору) Відповідно до частини першої статі 749 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок набувача за договором довічного утримання та передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечити відчужувача. Договір довічного утримання служить однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності. Відчужувач має право вимагати, а набувач зобов`язаний виконувати вимоги, що полягають у здійсненні всіх необхідних дій по матеріальному забезпеченню відчужувача. Виконання полягає в наданні всіх видів матеріального забезпечення у повній відповідності зі змістом договору. Договір довічного утримання може бути розірваний на вимогу відчужувача, якщо набувач не виконує прийняті на себе зобов`язання. Наведена норма закону ставить наявність підстави для розірвання договору в залежність від невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків. Виконанням обов`язку є вчинення дій, передбачених законом чи договором. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 Цивільного кодексу України). З 05 березня 2019 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, в копії долучено до справи - а.с.60. [INFO] [PERSON] помер, про що видано свідоцтво про смерть, в копії долучено до справи - а.с.8. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, спадкоємцями першої черги за законом є син спадкодавця - [PERSON] , та дружина - [PERSON] . За змістом положень статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 Цивільного кодексу України). Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 Цивільного кодексу України). У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12) викладено правовий висновок про те, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 Цивільного кодексу України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 Цивільного кодексу України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 Цивільного кодексу України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Звертаючись до суду з вимогами щодо визнання недійсним Договору довічного утримання №463, укладений 21 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернявською Нелею Юріївною, позивач посилається, як правову підставу недійсності правочину, на положення статей 744,745 Цивільного кодексу України (поняття договору та форма договору). Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 Цивільного процесуального кодексу України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Договір довічного утримання є правочином, тому його чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 Цивільного кодексу України). Так, в ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вільне волевиявлення учасника правочину (ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України) є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином, відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою його недійсності. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь-якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитись зі змістом вже складеного правочину; підписання правочину. Усі ці складові в сукупності становлять повноцінний вияв волевиявлення особи, а відсутність хоча б однієї з них є порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України. Слід зазначити, що порядок підписання правочину, тобто проставлення особою особистого підпису на правочині є також вираженням її волевиявлення, тобто закріплення власної волі особи. Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави позову), можливості порушення прав позивача та їх захисту в обраний спосіб; чи існує обґрунтований цивільний інтерес до об`єкта цивільного права; чи є цивільний інтерес особи порушеним фактом учинення правочину та в чому відповідне порушення полягає; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що ефективно захистить цивільний інтерес особи (позивача), суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення вимог щодо визнання недійсним Договору довічного утримання №463, укладений 21 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернявською Нелею Юріївною, оскільки позивачем не наведено правових норм, які визначають підстави недійсності оспорюваного правочину та в залежності від їх визначення оцінюються судом з урахуванням правової природи правочину та дотримання сторонами всіх істотних умов при укладанні даного виду договору, наведені у позовній заяві підстави позову ґрунтуватися на припущеннях позивача та стосуються особистих взаємовідносин між сторонами цивільного процесу, які пов`язані з прийняттям спадщини після смерті спадкодавця - [PERSON] , в той же час в силу положень частини шостої статі 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України зазначених у п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18). За встановлених обставин, надавши належну оцінку доводам та запереченням сторін спору щодо підстав та предмету позову, з урахуванням обраного позивачем способу захисту, суд вважає доведеним той факт, що позивач не обґрунтував, яким чином оспорюваний договір довічного утримання порушує його суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси, під час розгляду справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує недійсність правочинів, у зв`язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст. 4 ЦПК України) Відповідно до вимог ст.5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з встановленим ст.13 Цивільного процесуального кодексу України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України). Враховуючи підстави та предмет позову, суб`єктивний склад сторін цивільного процесу, надавши належну оцінку спірним правовідносинам та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази долучені сторонами на підтвердження та спростування заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чернявська Неллі Юріївна, про визнання договору довічного утримання недійсним, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У відповідності до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed