Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

[PERSON] звертаючись до суду з позовом до [PERSON] просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . 23 грудня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю. Згідно з частин 1-2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 11 лютого 2021 року представник відповідача - адвокат Дубчак Леся Сергіївна подала відзив на позовну заяву з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, відповідно до змісту відзиву відповідач визнає позовні вимоги частково, просила визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , в іншій частині позовних вимог відмовити. 12 лютого 2020 року Дніпровським районний суд м. Києва постановлено ухвалу про продовження розгляду цивільної справи за правилами загального позовного провадження та змінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. 02 березня 2021 року представник позивача - адвокат Єловікова Вікторія Вікторівна подала відповідь на відзив, з викладення своїх міркувань та заперечень щодо обставин викладених відповідачем у відзиві на позов стосовно підстав набуття подружжям спірних обєктів нерухомого майна та їх правового статусу. 09 березня 2021 року представник відповідача - адвокат Дубчак Леся Сергіївна подала заперечення на відповідь на відзив.. 12 березня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника відповідача - адвоката Л.С. Дубчак про залишення без руху позов, яка подано до суду 11 лютого 2021 року, зареєстрована за вх.№10516. 12 березня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 20 квітня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволені клопотання про зупинення провадження у цивільній справі, яке подано до суду засобами електронного зв`язку від імені представника відповідача - адвоката Дубчак Л.С, зареєстроване в канцелярії суду 20 квітня 2021 року за вх.№ЕП-5043. 31 травня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цивільній справі, яке подано до суду представником відповідача - адвокатом Дубчак Л.С., зареєстроване в канцелярії суду 31 травня 2021 року за вх.№36749. 15 червня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цивільній справі, яке подано до суду представником відповідача - адвокатом Дубчак Л.С., зареєстроване в канцелярії суду 15 червня 2021 року за вх.№40726. Позивач та представник позивача - адвокат Єловікова В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та долучених до позову доказів, додатково пояснили, що з 18 вересня 1968 року сторони перебували у шлюбі, від шлюбу мають повнолітніх дітей - сина [PERSON] , та доньку [PERSON] . 05 грудня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Під час спільного проживання у шлюбі сторони придбали нерухоме майно, а саме - кооперативну квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована за позивачем на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру. Цей обєкт нерухомого майна знаходиться в будинку, який перебуває на балансі Житлового-будівельного кооперативу «Арсеналець-16», з 29 лютого 1980 року позивач був членом кооперативу та повністю вніс пайовий внесок за квартиру, на дату виплати - 12 583,40 гривень. Враховуючий правовий статус квартири, яка є кооперативною, та придбана сторона в період перебування у шлюбі, тобто є обєктом спільної сумісної власності подружжя, що зумовлює вирішення питання щодо поділу квартири в рівних часках між колишнім подружжям, шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Разом з тим, 19 грудня 2016 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири позивачем придбана квартиру [ADDRESS] . Не зважаючи на те, що вказана квартира була придбана в період перебування сторін у шлюбі, позивач вважає дану квартиру своєю особистою приватною власністю у зв`язку з тим, що вона була придбана за його особисті кошти, одержані від продажу квартири [ADDRESS] , яка отримана у дар від його матері та за її життя відчужена позивачем, за рахунок отриманих від продажу цієї квартири коштів придбана квартира [ADDRESS] , ці обставини підтвредужється долученими до позову доказами, які переконливо свідчать про провдення банківських операцій зарахування та переведення коштів в день укладання угод - дата 19 грудня 2016 року, щодо відчуження однієї квартири та придбання спірної квартири. Відповідач та представник відповідача - адвокат Дубчак Л.С. в судовому засіданні позов визнали частково, просили визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , в іншій частині позовних вимог відмовити. Відповідач наголосила, що під час перебування у шлюбі подружжя, за спільною згодою, вирішили вступити в кооператив з метою покращення житлових умов, відповідно до раніше встановленого порядку позивач став членом кооперативу Житлового-будівельного кооперативу «Арсеналець-16», оскільки спільне членство в кооперативі не перебачалось, однак за для отримання більшого за розміром житла до квартири прописані були, крім їх дітей, батьки відповідача, про що безпосерденьо зазаначено в ордері на отримання кооперативної квартри. За відсутності у подружжя достатініх коштів для виплати повної вартості пай, залучались кошти батьків відповідача, тому на думку відповідача спірна кооператвина квартира не може вважаєтись лише спільною власністю подружжя, оскільки при поділі мають враховуватись частки їх дітей, які зареєствраоні та проживають в цій квартирі з моменту її отримання, що зумовлює зменшення часток колишнього подружжя в цій квартирі до ј частки кожному. Також відповідач заперечує зачявдені вимоги щодо визнання за позивачем права приватної власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки ця квартира придбана під час перебування сторін у зареєствраоному шлюбі, за спільні кошти подружжя, також витрачались спільні кошти на проведення ремонту квартири та придбання побутових речей для облаштування квартири. Таким чином, вислухавши учасників цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 18 вересня 1968 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (а.с.88 том 1). Під час перебування у шлюбі у подружжя народились діти - син [PERSON] , та донька [PERSON] , на даний час досягли повноліття. 05 грудня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. (а.с. 16 том. 1) Виходячи з предмету спору та правовідносини, які виникли між сторонами спору, в частині вимог щодо поділу квартири [ADDRESS] , судом застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв до 1 січня 2004 року, та був чинний на час набуття сторонами спірного майна. Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Правовий статус майна, як спільної сумісної власності подружжя, нажитого в період шлюбу, визначений статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що кореспондується з положеннями ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв в період з 15 квітня 1991 року та втратив чинність 20 червня 2007 року. Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до вимог ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Як убачається з матеріалів справи, на підставі Рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 18 травня 1981 року за №836 на ім`я [PERSON] виданий ордер серії Ж №025939 на право на зайняття п`яти кімнат загальною площею 68,49 кв.м., в квартирі [ADDRESS] , разом з членами сімї, яка складається з шести чоловік - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . (а.с. 85 том. 1) [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане Дніпровським відділом ЗАГС м. Києва. (а.с. 89 том 1) [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва України. (а.с. 90 том 1) Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», на яку посилається позивач, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової діяльності. Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, до об`єктів спільної сумісної власності відносилось майно, а саме: нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст. 17 Закону України «Про власність»). Відповідно до ст.19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. В разі викупу квартири, дачі, гаража споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. За даними, які викладено у довідці Житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-16» від 20 листопада 2002 року, яка видана [PERSON] , як власнику квартири [ADDRESS] , повністю внесений пайовий внесок за квартиру, сума паєнакопичень складає 12 583,40 гривень. (а.с. 18 том 1) За даними, які викладено у довідці Житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-16» №68 від 20 листопада 2002 року, убачається, що громадянин [PERSON] є членом ЖБК «Арсеналець-16» з 29 лютого 1980 року на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 26 травня 1980 року №209. 06 грудня 2002 року видано свідоцтво про право власності на квартиру на імя [PERSON] , яким посвічдено, що квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві првиатної власності, свідоцтво видане на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 22 листопада 2002 року №1735-С. (а.с. 17 том 1) На момент придбання кооперативної квартири [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство, сплачували за житлово-комунальні послуги. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», яка діяла на момент придбання нерухомого майна, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. За нормою ст. 384 Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Відповідно пп. а) п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 р. № 9 зі змінами, пай, внесений подружжям у ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення, суд приходить до висновку, що спірне майно - квартира [ADDRESS] , яка складається з п`яти кімнат, загальною площею - 96,7 кв.м., житлова площа - 68,0 кв.м, набуте колишнім подружжям під час перебування у шлюбі, що зумовлює визначення її правового статусу як об`єкт спільної суміжної власності подружжя, тому наявні підстави для поділу спільного майна подружжя у спосіб визначений позивачем шляхом визнання за позивачем та відповідачем в рівних частках, тобто по Ѕ частки кожному квартири [ADDRESS] . З огляду на вимогу позивача про поділ майна, об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, що є безумовним правом позивача як співвласника цього майна, такий поділ суд визнає правомірним та допустимим з урахуванням презумпції рівності часток, якій відповідають заявлені вимоги позивача в розрізі даного спору, враховуючи правовий статус квартири, яка є кооперативної, та правових підстав набуття права власності на це майно. Щодо заявленої вимоги про визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Так, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , підстави набуття права власності - Договір купівлі-продажу від 19 грудня 2016 року. (а.с.21 том 1) Висуваючи вимоги в цій частині, позивач посилається на наступне, що він придбав квартиру [ADDRESS] , за особисті кошти, отримані ним від продажу майна - квартири [ADDRESS] , яка передана в дар його матір`ю на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, укладений 27 квітня 2012 року. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частин першої, третьої статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Дарування будь-якого майна, є виключним правом власника цього майна. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. (стаття 717 Цивільного кодексу України) Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття та здійснення державної реєстрації права. 27 квітня 2012 року від імені [PERSON] укладено Договір дарування квартири [ADDRESS] , на користь [PERSON] . Відповідно до п. 1, 2 Договору дарування, [PERSON] передає квартиру, визначену у п. 2 цього договору безоплатно, у власність [PERSON] . За даним договором відчужується квартира [ADDRESS] (а.с. 19 том 1) 19 грудня 2016 року [PERSON] здійснив продаж подарованої йому квартири [ADDRESS] , уклавши Договір купівлі-продажу квартири з покупцем [PERSON] . (а.с.20- 21 том 1) Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу квартири, ціна продажу квартири складає 1444500,00 гривень. Повний розрахунок між сторонами проведено до нотаріального посвідчення договору шляхом перерахування (внесення) коштів на рахунок [PERSON] в ПуАТ «КБ «АКОРДБАНК» (МФО 380634) 19 грудня 2016 року [PERSON] в ПуАТ «КБ «АКОРДБАНК», відповідно до Договору-заяви №PRFO-191216/051-52 про відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи в національній валюті, відкрито банківський рахунок за № [NUMBER] . (а.с.24 том 1) 19 грудня 2016 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавці зобов`язуються передати у власність [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] , а покупець зобов`язується прийняти цю квартиру та сплатити за неї ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі. (а.с.21 том. 1) За погодженням сторін продаж квартири вчинено за 1 052 400,00 гривень, які повність сплачені покупцем продавцям до підписання цього договору. (п. 3 Договору купівлі-продажу квартири) Факт зняття готівкових коштів з банківського рахунку позивача [PERSON] , підтверджується заявою на видачу готівки за № 41926 від 19 грудня 2016 року. (а.с. 25 том 1) Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і/або державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Крім того, саме нотаріус при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, зобов`язаний вимагати письмову згоду іншого з подружжя. Більше того, в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України зазначено, що справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Тобто презюмується, що згода одного із подружжя на укладення правочину іншим із подружжя має бути викладена окремо у письмовій формі, у визначених законом випадках - нотаріально посвідчена, із зазначенням конкретних дій. Дана правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №308/2205/16-ц. Згідно з пунктом 18 Договору купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2016 року, цей договір укладено за згодою дружини покупця - [PERSON] на купівлю квартири, викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 12 грудня 2016 року за реєстровим № 1824. Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 Сімейного кодесу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає вказаним умовам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року по справі № 643/16576/15 (провадження (61-16356св18). Частиною першою ст. 70 Сімейного кодексу України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом право спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України) Для доведення обставин придбання спірної квартири [ADDRESS] , , за спільні заощаджені кошти подружжя,відповідачем заявлено клопотання про виклик свідків [PERSON] (сусідка), [PERSON] (дочка сторін), [PERSON] (зять сторін). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає в будинку [ADDRESS] , по сусідству проживає сім`я [PERSON] , мають теплі дружні стосунки, добре знає членів їх родини, по суті заданих питань наголосила, що зі слів покійних батьків відповідача знає, що вони приймали активну участь у виплаті паю за кооперативну квартиру, продали хату в селі, всі гроші вклали в погашення паю, на час отримання кооперативної квартири вони проживали як одна сім`я в цій квартирі. Відносно іншої квартири, свідок пояснила, що родина [PERSON] мала достатньо коштів для придбання квартири, яку подружжя придбало для внука, вони спільно робили ремонт в квартирі, придбавали побутові речі. Свідок [PERSON] та [PERSON] , який надав аналогічні покази, пояснили, що кооперативна квартира придбавалась для всіх членів родини, в тому числі батьків відповідача, які були зареєстровані в цій квартирі та проживали до їх смерті. Свідки наголосила, що зі слів відповідача та її матері, неодноразово чули в розмовах, що кошти по виплаті паю за кооперативну квартиру надавали саме батьки відповідача, які продали хату в селі та всі кошти віддали на погашення паю. Відносно іншої квартири, свідки наголосили, що особисто були присутні при укладанні позивачем договорів купівлі-продажу квартир, перебувала разом з позивачем, як родина для підтримки, в приміщення де здійснює свою діяльність приватний нотаріуса, який посвідчував угоди. Свідки пояснили, що в день укладання угод позивач взяв з дому кошти, які зберігались в сейфі, які є спільними коштами подружжя, тому саме за рахунок спільних коштів придбав квартиру [ADDRESS] , а кошти отримані від продажу квартири матері позивача ( по [ADDRESS] ) він привласнив та розпорядився ними на власний розсуд. За клопотання позивача, судом задавлено клопотання про виклик свідка [PERSON] (рідний брат позивача), який в судовому засіданні надав пояснення щодо характеризуючи даних позивача, його любов та турботу до своєї матері, яку він сам доглядав до її смерті, за відомою свідку інформацію мати за життя подарувала позивачу квартиру [ADDRESS] , що в подальшому після продажу подарованої квартири позивач придбав квартиру [ADDRESS] , за для догляду за своєї похилої матері та бути поряд зі своїм місцем проживання, оскільки мати перебувала в тяжкому стані. Надавши належну оцінку обставинам, які повідомлені свідками в судовому засіданні, суд не приймає як доказ у справі свідчення свідків, оскільки обставини відомі допитаним свідкам не стосуються предмету доказування в межах даного спору щодо доведення обставин підстав набуття та джерел доходів за рахунок яких колишнім подружжя придбані спірні об`єкти нерухомого майна, а в силу положень ч.6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. При цьому суд враховує той факт, що свідки [PERSON] та [PERSON] не заперечували той факт, що на даний час перебувають в неприязних відносинах з позивачем, що повезене саме з вирішенням спірних питань щодо поділу спірних об`єктів нерухомого майна, оскільки визначений позивачем спосіб поділу майна зачіпає їх житлові права, оскільки вони зареєстровані та постійно проживають в квартирі [ADDRESS] . Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та джерел набуття об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , суд вважає доведеними наступні обставини, що джерелом набуття спірної квартири не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, оскільки це майно було придбане позивачем за рахунок коштів отриманих ним від продажу майна - квартири [ADDRESS] , яка отримана в дар від його матері на підставі Договору дарування квартири від 27 квітня 2012 року, а відтак є його особистою власністю позивача. При цьому, суд враховує, що позивачем дводенно належними та допустимий доказами той факт, що вартість квартири [ADDRESS] , на момент її відчуження, становила 1 444 500,00 гривень (п. 4 Договору купівлі-продажу від 19 грудня 2016 року а.с. 20 том 1), а вартість спірної квартири [ADDRESS] , на момент її придбання, становила 1 052 400,00 гривень, що є значно меншою сумою від отримання коштів від обдарованої квартири, крім того слід зауважити, що підписання договорів купівлі-продажу вказаних вище квартир відбулися в один день, посвідченні нотаріально, розрахунки проведенні через банківську установу з одного рахунку, що підтверджується долученими позивачем доказами, в свою чергу відповідачем не надано доказів на підтвердження існування іншого джерела набуття спірного майна. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 20 листопада 2020 року між адвокатом Єловіковою Вікторією Вікторівною та [PERSON] укладено Договір про надання правничої (професійної правничої) допомоги № 02/11, відповідно до умов адвокат зобов`язується надати правову допомогу, в тому числі, за окремими дорученнями клієнта. Адвокат зобов`язується представляти права і законні інтереси клієнта в органах державної влади, місцевого самоврядування, перед третіми особами, а також у судах України та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору з усіма правами представника, які передбачені Цивільним процесуальним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, без обмеження повноважень. 07 грудня 2020 року між адвокатом Єловіковою Вікторією Вікторівною та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 до Договору № 02/11, відповідно до якого клієнт доручає і оплачує, а адвокат приймає на себе зобов`язання надані клієнту послуги з правової (професійної правничої) допомоги, а саме послуги з правової допомоги щодо підготовки та подання до суду позовної заяви про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю. Відповідно до п.п. 1.1 Додаткової угоди №1, перелік послуг з погодинними відображення змісту витраченого часу: попереднє опрацювання матеріалів наданих клієнтом - 2 години; вивченням судової практики - 4 години; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини. Формування правової позиції. Проведення зустрічі з клієнтом для обговорення та остаточного узгодження правової позиції у справі - 2 години; підготовка та подання до суду позовної заяви разом з додатками до неї у двох примірниках - 5 годин. Відповідно до п.п. 4 Додаткової угоди №1, вартість послуг за даною Додатковою угодою складає суму в розмірі 7 000,50 гривень, без ПДВ та сплачується клієнтом в строк до 21 грудня 2020 року. 17 лютого 2021 року між адвокатом Єловіковою Вікторією Вікторівною та [PERSON] укладено Додаткову угоду №2 до Договору № 02/11, відповідно до якого клієнт доручає і оплачує, а адвокат приймає на себе зобов`язання надані клієнту послуги з правової (професійної правничої) допомоги, а саме послуги з правової допомоги щодо підготовки та подання до суду відповіді на відзив. Відповідно до п.п. 1.1 Додаткової угоди №2, перелік послуг з погодинними відображення змісту витраченого часу: вивчення матеріалів відзиву на позовну заяву від 11 лютого 2021 року - 5 годин. Відповідно до п.п. 4 Додаткової угоди №2, загальна вартість послуг за даною додатковою угодою складає 5 000,00 гривень, без ПДВ та сплачується клієнтом в строк до 31 березня 2021 року. Враховуючи те, що позивачем сплачено витрати на професійну правничу допомогу у розмір 18 000,00 грн. відповідно до копій Квитанції№ 0.0.2139660052.1 25 травня 2021 року, вказані витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача на користь позивача. (а.с.59 том 2) В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 6 306 гривень 00 копійок, який сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи викладене та

Outcome: approved