Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

[PERSON] через свого представника звернувся до Купянського міськрайонного суду Харківської області з вищезазначеним позовом, а пізніше уточнив свої позовні вимоги, посилаючись на те, що він володіє житловим будинком з надвірними будівлями що знаходиться за адресою: с. Сенькове, вул. Садова, 57а, Куп'янського району, Харківської області, який належить йому на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок за №35 р. 5544 від 28 грудня 1992 року, виданого на підставі рішення виконкому Сеньківської сільської ради народних депутатів за №49 від 13 червня 1986 року. Цей житловий будинок розташований на приватизованій земельній ділянці, яка належить йому на підставі Державного акту про право приватної власності на землю виданого 01 квітня 1997 року Сеньківською сільською радою на підставі рішення тієї ж ради за №73 від 22 лютого 1996 року, на земельну ділянку загальною площею 0,57 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, яка відповідно до Державного акту розташована на території Сеньківської сільської ради. На теперішній час позивач бажає здійснити державну реєстрацію вищезазначеної земельної ділянки в державному земельному кадастрі та отримати правовстановлюючий документ, який буде відповідати діючому на сьогоднішній день земельному законодавству України. Для чого він звернувся в приватну землевпорядну організацію, щоб там йому розробили відповідну документацію для отримання кадастрового номеру на земельну ділянку для подальшої реєстрації її в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Але після розгляду правовстановлюючого документу на земельну ділянку, а саме Державного акту, йому було відмовлено у звязку з тим, що підставою для розробки документації є Державний акт на землю, а він не відповідає діючому земельному законодавству України, а саме цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, що зазначене в ньому, не передбачене розділом 4 глави 19 діючого земельного кодексу України, а також розміри земельної ділянки не відповідають вимогам ст. 121 цього ж кодексу. В звязку з тим, що нормами Земельного Кодексу України не передбачено внесення будь-яких змін або уточнень до Державного акту, а вказане цільове призначення земельної ділянки не відповідає вимогам закону, позивач був змушений звернутися до суду з позовом про визнання виданих йому документів недійсними. Тому у своїй позовні заяві [PERSON] зазначила, що оскільки в Державному акті на право приватної власності на землю, виданого на його імя, є помилки та невідповідності Земельному кодексу України, які неможливо виправити, то необхідно визнати даний документ недійсним в судовому порядку зі скасуванням його реєстрації, що надасть можливість власнику скористатися своїми правами на землю на законних підставах. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутності та просив суд задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вказав, що заперечень на позов немає з рішенням суду буде згоден. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а також додаткові пояснення з приводу заявлених позовних вимог в яких просив суд врахувати, що спірна земельна ділянка в Державному земельному кадастрі не зареєстрована, а вносити зміни в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю Сеньківської сільської ради неможливо. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] являється власником земельної ділянки загальною площею 0,57 га, яка належить йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ХР [NUMBER], який був виданий Сеньківською сільською радою 01 квітня 1997 року, на підставі рішення Сеньківської сільської ради від 22 лютого 1996 року, та зареєстрованого в книзі записів державних актів за 1997 рік №251 з цільовим призначення для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: с. Сенькове Сеньківської сільради(а.с. 7). В свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок від 28 грудня 1992 року зазначено, що [PERSON] отримав у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в с. Сеньково по вул. Садовій під №57-а на підставі рішення Сеньківської сільської ради народних депутатів №49 від 13 червня 1989 року у звязку з оформленням права особистої власності на житловий будинок (а.с. 8). У архівному витязі №01-54/44 від 29 травня 2017 виданого начальником архівного відділу Купянської районної Державної адміністрації зазначено зміст рішення Сеньківської ради народних депутатів від 22 лютого 1996 року про безкоштовну передачу земель у приватну власність громадянам де вирішено передати в приватну власність жителям с. Сенькове земельні ділянки для обслуговування житлових будинків і ведення особистого підсобного господарства, згідно поданих заяв (список додається) … 211. [PERSON] 0,52 га … (а.с. 34). Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. В силу ст. 21 Земельного Кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод, щодо земельної ділянки. Чинним земельним законодавством України передачі землі громадянам для ведення особистого підсобного господарства не передбачено. Ст. 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Згідно вимог ст. 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, а тому у звязку з порушеннями вимог Земельного кодексу позивач, як власник житлового будинку має можливість вирішити питання відносно земельної ділянки, на якій знаходиться забудова, цільове призначення якої згідно ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В силу ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об'єкта нерухомості (у тому числі й тих об'єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під'їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2). Ч. 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до роз'яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п. 13). Виходячи з цього, державна реєстрація є необхідною умовою чинності тих правочинів, обовязковість державної реєстрації яких встановлена законом. Вказівка закону на обовязковість державної реєстрації правочину має на увазі презумпцію: немає державної реєстрації немає і правочину. Так, виходячи з комплексного аналізу норм Цивільного кодексу України, державній реєстрації підлягають правочини предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, а також обєкт розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення). З наданих до суду документів, вбачається, що спірна земельна ділянка на підставі рішення Сеньківської сільської ради була передана у власність із невірно вказаним цільовим призначенням. Крім того, ділянці не було присвоєно відповідний кадастровий номер та не вказано точна адреса розташування. У такому випадку, позивач не може скористатися у повній мірі своїми правами на земельну ділянку, так як Державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству. На підставі викладеного враховуючи, що право власності на земельну ділянку за [PERSON] не було зареєстровано, оскільки потрібна держреєстрація договору, саме з моменту її вчинення виникає право власності, а держреєстрацію не можливо зробити, оскільки Державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству, тому суд вважає, що права позивача на вільне розпорядження земельною ділянкою були порушенні, у звязку з чим визнає вищевказаний державний акт не дійсним, та скасовує його реєстрацію. Стосовно визнання права власності на земельну ділянку судом встановлено наступне. Відповідно до Цивільного кодексу України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, володіння, користування і розпорядження - це невід'ємні складові одного права - права власності. Основна суть кожного із цих правомочностей являється спільною для всіх видів майна, а отже, і для майна земельного. Земельне законодавство ввело норми, що визначають специфіку реалізації цих правомочностей в земельних відносинах. Право власності на землю гарантується Конституцією України і захищається способами, встановленими законодавством. Захист порушених прав власності на землю здійснює суд. Цивільним кодексом України встановлюються, зокрема, такі способи захисту права власності: визнання права; поновлення порушеного права та присікання діянь, що порушують дане право; визнання угоди недійсною; визнання недійсним акта державного органу чи органу місцевого самоврядування; відшкодування зб итків; відшкодування моральної шкоди тощо. Так встановлено, що позивач позбавлений можливості скористатися своїми майновими правами та на власний розсуд розпорядитися нерухомим майном, так як Земельним Кодексом України не передбачено внесення будь-яких змін або уточнень до Державного акту. Тому враховуючи той факт, що позивач не може внести виправлення у Державний акт про право власності на земельну ділянку, у звязку з невірно вказаним цільовим призначенням земельної ділянки в державному акті та рішенні Сеньківської сільської ради, суд приходить до висновку, що права позивача порушені та потребують захисту. У звязку з викладеним, суд вважає, що уточнений позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved