Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

[PERSON] у червні 2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення (повернення) грошових коштів, посилаючись на те, що 20 червня 2017 року, він, аючи намір укласти в майбутньому з громадянкою [PERSON] , договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , передав відповідачу аванс у розмірі 3000 тисячі доларів США. Передача коштів підтверджується розпискою, написаною власноручно відповідачем в присутності свідків. В квітні 2018 року між [PERSON] та [PERSON] виникла конфліктна ситуація у зв`язку із підвищенням ціни з боку відповідача на будинок. Відповідач вимагала якнайшвидше укласти договір та передати всю суму коштів, однак правовстановлюючих документів на будинок не надавала. Виходячи з ситуації, що склалася та у зв`язку із підвищенням курсу долара, позивач звернувся до відповідачки з проханням повідомити за яким курсом має відбуватися розрахунок та просив зменшити розмір майбутньої плати. Позивач не відмовлявся купувати даний будинок, але оскільки купівля нерухомого майна стала для нього менш вигідною, тому звернувся до відповідачки [PERSON] з проханням повернути сплачений аванс. Однак відповідач в категоричній формі відмовилась повертати кошти, мотивуючи це тим, що вона вже їх витратила і у неї не має можливості їх повернути. Враховуючи, що договору купівлі-продажу нерухомого майна в установленому законом порядку між ними укладено не було, то сплачені кошти відповідачу є авансом та повинні бути повернуті в тому розмірі, в якому були сплачені. Тому звертається до суду з даним позовом. 27.06.2018 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив, відповідно до якого просила суд відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що договір купівлі-продажу будинку не був укладений з вини [PERSON] , який порушив своє зобов`язання. Позивач [PERSON] в судовому засіданні зменшив свої позовні вимоги, а саме просить стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь грошові кошти, передані в якості авансу у розмірі 1500 доларів США та судові витрати у вигляді оплати судового збору. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти зменшених позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами що 20.06.2017 року [PERSON] отримала від [PERSON] завдаток (аванс) у розмірі 3000 доларів США за будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Позивач [PERSON] звертався до відповідачки [PERSON] з вимогою повернути сплачений аванс, оскільки договір купівлі-продажу укладено не було, однак відповідач в категоричній формі відмовилась повертати кошти, мотивуючи це тим, що вона вже їх витратила і у неї не має можливості їх повернути. Відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце у випадку наявності зобов`язання, яке повинно виникати на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона /продавець/ передає або зобов`язується передати майно /товар/ у власність другій стороні /покупцеві/, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно /товар/ і сплатити за нього певну грошову суму. Оскільки договір купівлі-продажу будинку між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч. 1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. З цього випливає, що коли сторони хочуть визнати, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне: По перше, між сторонами має бути укладений письмовий договір про завдаток /ст. 547 ЦК України/, яким передбачаються зобов`язання сторін /сплата коштів боржником та передання майна, надання послуг, тощо кредитором/. Тобто це не може бути попередній договір, про укладення в майбутньому основного договору, це має бути саме основний договір, може бути пункт в основному договорі, окремий договір про завдаток, розписка або товарний чек. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважається авансом. По друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі. В цьому договорі /розписці або товарному чеку/ має бути указано, що внесена сума є саме завдатком. В іншому випадку це буде не завдаток, а аванс. По третє завдаток є способом забезпечення реального зобов`язання. Тобто, спочатку має існувати саме зобов`язання, а вже потім завдаток, який його забезпечує. Іншими словами завдаток не є самостійним зобов`язанням. Він є тільки способом забезпечення іншого зобов`язання і повністю від нього залежить. Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вище наведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс повинен його повернути. Відповідно до правової позиції ВСУ, викладених в ухвалах Судової палати з цивільних справ від 26.02.2004 року, від 13.10.2005 року, а також від 21.06.2006 року, залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. Якщо ж сторони домовилися укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались. Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеною у постанові від 13.02.2013 р. у справі № 6-176цс.12, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору який-би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом який підлягає поверненню. Якщо покупець, бажаючи в майбутньому придбати товар, нерухоме майно, вносить продавцеві частину коштів. Продавець приймає ці кошти під зобов`язання у майбутньому продати саме дане нерухоме майно саме цьому покупцеві то це не є завдаток, це є аванс, що має місце в даній справі. Якщо сторони підписали договір купівлі-продажу на наступних умовах: Продавець зобов`язується продати покупцеві товар, покупець зобов`язується прийняти цей товар і оплатити його вартість. На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором покупець вносить завдаток в певній сумі. Це прямо зазначено в договорі. Крім цього, в договорі обумовлено ціну, строк оплати, інші істотні умови. Відтак, внесені кошти під час підписання договору є завдатком з усіма наслідками. З вище викладеного слідує, що внесена частина коштів в рахунок придбання якогось товару чи, в даному випадку, нерухомого майна сама по собі ще не є завдатком, як-би її не назвали. Для того щоб внесена частина коштів була завдатком необхідно все юридично правильно оформити. Враховуючи, що сторони домовилися укласти договір у майбутньому, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору кошти визнаються авансом, а тому повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались. За вище викладених обставин суд дійшов до висновку про задоволення зменшених позовних вимог та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок повернення авансу 41440,95 грн., які згідно офіційного курсу НБУ станом на день ухвалення рішення становить 1500 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (не менше 704,80 грн. та не більше 8810,00 грн.). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 704,80 грн. в рахунок компенсації сплаченого судового збору , який розрахований станом на момент подачі позову, а саме станом на 04.06.2018 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved