Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулася із зазначеним позовом до суду. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона працювала в Радивилівському кооперативному торгово-роздрібному підприємстві продавцем магазину №7. Згідно наказу №61 від 05.09.2014 року її було звільнено з роботи з 05.08.2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Дане рішення нею було оскаржене до суду. Звільненню з роботи передували наступні події. В період з 04.06.2014 року по 29.06.2014 року вона перебувала у відпустці. Під час відпустки захворіла та перебувала тривалий час на лікарняному. Після виходу з лікарняного, відповідачем було продовжено тривалість чергової відпустки на число днів лікарняного та надано за її заявою ще одну відпустку тривалістю до 15 серпня 2014 року. Одночасно в липні-серпні 2014 року у відпустці перебувала ще одна продавець - [PERSON] (її напарниця з якою вони працювали позмінно через день.) 04.08.2014 року її та іншого продавця [PERSON] викликали до відділу кадрів відповідача, де їм повідомили, що помилково була надана відпустка більшої тривалості, зокрема, їй та її напарниці необхідно було надати відпустку по 03.08.2014 року, а відтак їм запропонували переписати заяви на відпустку, де вказати термін по 03.08.2014 року. Нічого на той час не підозрюючи, вони переписали заяви на відпустки, так як їм було продиктовано. Продавець [PERSON] сказала, що вона може прийняти магазин №7 із 06.08.2014 року. Разом з тим, їй було відмовлено у подальшій роботі на підставі того, що вона тимчасово відсторонена від роботи до вияснення обставин щодо відшкодування матеріальних збитків у зв'язку з тим, що вона продала пачку сигарет неповнолітній особі. При цьому, з наказом про відсторонення від роботи її ніхто не ознайомив. Окрім того, їй повідомили, що відпускні не будуть оплачені, оскільки ця сума піде на відшкодування збитків у зв'язку із застосуванням до Радивилівського КТРП фінансової санкції в сумі 6800 гривень. Зрозумівши, що її умисно підставили, зменшивши тривалість відпустки, а попередньо написані ними заяви на відпустки анульовано, відразу ж з 05.08.2014 року вона звернулась до відповідача із заявою про звільнення її з роботи за згодою сторін й просила повідомити про прийняте керівником рішення. Однак фактично наказ на звільнення з роботи за згодою сторін не видавався, а звільнення за цією підставою не відбулося. В 20-х числах серпня 2014 року на її адресу надійшов рекомендований лист від 19.08.2014 року за №25, у якому повідомлялось, що оскільки її заява на звільнення з роботи не задоволена, вона повинна надати підтверджуючі документи невиходу на роботу з 03.08.2014 року, оскільки в іншому випадку буде звільнена з роботи за прогули без поважної причини. 29.08.2014 року вона повторно звернулась до відповідача з заявою про звільнення її з роботи за згодою сторін з 05.08.2014 року. На цю заяву, 09.09.2014 року вона отримала електронне повідомлення про те, що їй необхідно з'явитися до відповідача 10.09.2014 року за отриманням трудової книжки. 10.09.2014 року вона отримала трудову книжку, із записів якої довідалася про звільнення з роботи при цьому за принизливою статтею - п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин). 22.12.2014 року до її будинку приїхала комісія у складі директора КТРП Ніколайчука В.О., спеціаліста по кадрах [PERSON], головного бухгалтера [PERSON] та касира [PERSON]. Комісія ознайомила її з наказом №80 від 22.12.2014 року «Про відміну наказу №61 від 05.09.2014 року», за яким відбулося звільнення з роботи 05.08.2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України. Її повідомили, що з 23.12.2014 року вона має приступити до роботи. Цього дня їй намагались виплатити кошти приблизно 6 тисяч 100 гривень, однак в порушення вимог ст.110 КЗпП України їй не було надано повідомлення про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, з вказівкою розмірів і підстав відрахувань та утримань із заробітної плати, а також не відомо було за який час провадиться оплата праці тощо. 23.12.2014 року вона подала спеціалісту з питань кадрів заяву про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням керівником (роботодавцем) трудового законодавства, а саме: незаконне звільнення з роботи, виплата заробітної плати не в повному обсязі, як це передбачено законодавством України, відсутність обліку надурочних робіт та їх оплати. В той же день 23.12.2014 року її ознайомили з наказом №81 від 23.12.2014 року про звільнення її з роботи, повернули трудову книжку, де під №45 здійснено запис про звільнення її з роботи 23.12.2014 року за власним бажанням, ст.38 КЗпП України. Подання заяви про звільнення з роботи 23.12.2014 року зумовлено тим, що беручи до уваги протизаконне звільнення з роботи в серпні 2014 року вона усвідомлювала, що й надалі зі сторони відповідача їй будуть створюватися такі умови, які перешкоджатимуть належним чином працювати. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, якщо власник або уповноважений ним орган (роботодавець) не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням. День звільнення визначається самим працівником, оскільки причина звільнення вважається поважною. За вищезазначених обставин зі сторони відповідача їй також завдано моральну шкоду, яку вона оцінила в 3000 гривень. Враховуючи наведене просила визнати наказ №81 від 23.12.2014 року про звільнення незаконним, зобов'язати відповідача змінити формулювання причини звільнення «за ч.3 ст.38 КЗпП України», стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі трьох середніх заробітних плат - 4624 гривні 20 копійок та моральну шкоду в розмірі 3000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлений позов із обставин викладених в позовній заяві і просила його задоволити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі. Показала, що відповідачем порушувались вимоги законодавства про працю, не виконувались умови трудового договору. Так, [PERSON] було звільнено 05.09.2014 року безпідставно за п.4 ст.40 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин, що вважається дисциплінарним стягненням, їй не виплачувалась встановлена законодавством мінімальна заробітна плата, позивач залучалась до надурочних робіт, оплата за які не проводилась. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Наказ відповідача наказі №81 від 23.12.2014 року про звільнення [PERSON] є незаконним. Представник відповідача Радивилівського кооперативного торгово-роздрібного підприємства Ніколайчук В.Ф., він же третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору позову не визнав. Показав, що в січні 2014 року [PERSON] порушила правила торгівлі - продала неповнолітній особі сигарети за що була притягнута до адміністративної відповідальності, а на підприємство було накладено штраф в розмірі 6800 гривень. Наказ про звільнення позивачки за п.4 ст.40 КЗпП України був відмінений ще до закінчення розгляду справи за першим позовом [PERSON], тобто її порушені права були поновлені. Згідно табеля обліку робочого часу позивач працювала по 6 годин, в неділю 5 годин, до надурочних робіт не залучалась. Оплата праці проводилась згідно трудового договору. Моральної шкоди не визнає, оскільки підприємство пішло на уступки [PERSON], просили її написати заяву про звільнення за згодою сторін. Наказ №81 від 23.12.2014 року вважає законним. В позові просить відмовити за безпідставністю. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши наявні в справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала продавцем магазину №7 Радивилівського кооперативного торгово-роздрібного підприємства (КТРП). Відповідно до наказу №61 від 05.09.2014 року була звільнена з роботи з 05.08.2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Даний наказ про звільнення нею був оскаржений до Радивилівського районного суду. Під час розгляду цивільної справи №568/1293/14-ц за позовом [PERSON] до Радивилівського кооперативно торгово-роздрібного підприємства про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, відповідач своїм наказом №80 від 22.12.2014 року відмінив наказ №61 від 05.09.2014 року про звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України запропонував їй приступити до виконання трудових обов'язків з 23.12.2014 року. 23.12.2014 року позивач подала до Радивилівського КТРП заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням адміністрацією КТРП трудового законодавства, а саме: незаконне звільнення з роботи, виплата заробітної плати не в повному розмірі, як це передбачено законодавством України, відсутність обліку надурочних робіт та їх оплати. Однак наказом №81 від 23.12.2014 року позивача було звільнено з посади продавця з 23.12.2014 року за власним бажанням, згідно поданої заяви без посилання на частину 3 статті 38 КЗпП України. Суд вважає, що після скасування відповідачем свого наказу №61 від 05.09.2014 року про звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України та рішення Радивилівського районного суду від 22.01.2015 року про визнання звільнення [PERSON] з посади продавця 05.08.2014 року незаконним, стягнення з Радивилівського КТРП на користь [PERSON], середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.08.2014 року по 22.12.2014 року в розмірі 7266 гривень та моральної шкоди в сумі 2000 гривень права позивачки були поновлені. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні позивачем не було доведено, що вона виконувала надурочні роботи, тобто працювала більше часу ніж їй було проставлено в табелі обліку робочого часу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працівники магазину №7 до надурочних робіт не залучались. Таким чином порушення трудових прав позивача, які виразились у відсутності обліку надурочних робіт та їх оплаті, на які вона посилається в своїй заяві про звільнення від 23.12.2014 року в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Разом з тим в судовому засіданні встановлено, що відповідачем порушувались вимоги закону щодо виплати мінімальної заробітної плати. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Крім того, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. У період з 1 грудня 2013 року та упродовж 2014 року розмір мінімальної заробітної плати в Україні становив 1218 гривень. Разом з тим, згідно довідки про доходи, виданої відповідачем 26.11.2014 року за №53 нарахування і виплату заробітної плати позивачу за період з січня по травень 2014 року проведено в меншому розмірі ніж встановлений мінімум - 1218 гривень. Необхідно зазначити, що виплата заробітної плати у розмірі меншому ніж гарантований мінімум проводилась і у 2013 році довідка про доходи №54 від 26.11.2014 року. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. У пункті 5.1 розділу 5 колективного договору зареєстрованого за №24 від 16.12.2013 року зазначається встановити частину основної заробітної плати в середньому на рівні не менше ніж встановлено законодавством України. В додатку №11 до колективного договору п.2.6 зазначено, що заробітна плата встановлюється з такого розрахунку, що вона не може бути нижче за встановленою державою мінімальний розмір (ч.1 ст.95КЗпП України) при виконаній працівником місячній, погодинній нормі праці, виконаному обсязі робіт. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів, суд вбачає, що волевиявлення позивача було направлено на звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору. За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і, які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Суд вважає, що заява позивача від 23.12.2014 року про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України не була задоволена відповідачем. Наказом від 23.12.2014 року №81 [PERSON] було звільнено з посади продавця за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Суд знаходить, що необхідно визнати наказ відповідача про звільнення [PERSON] з роботи з 23.12.2014 року згідно ст.38 КЗпП України незаконним, а вимоги позивача про зміну формулювання причин звільнення задовільнити. Також підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги згідно ст.44 КЗпП України у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше трьохмісячного середнього заробітку. При визначенні розміру заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача слід керуватись пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, згідно якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню з роботи. Відповідно до пункту 8 вищезазначеного Порядку нарахування виплат у цьому випадку провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Звільненню з роботи передували червень та липень 2014 року, у яких позивачкою відпрацьовано: у червні 2014 року - 2 робочі дні, а у липні 2014 року перебувала у відпустці та на лікарняному. Заробітна плата за 2 робочих дні червня 2014 року становить 146,79 грн., тобто заробіток за один робочий день складає 73,40 грн. (146,79 грн. : 2 = 73,40 грн.). Норма тривалості робочих днів за червень 2014 року становить 19 робочих дні, а за липень 2014 року - 23 робочих дні, що разом становить 42 робочих дні * 73,40 грн. = 3082,80 грн. : 2 місяці = 1541,40 грн.. Таким чином середньомісячний заробіток визначено у 1541,40 грн., а за 3 місяці: 4624 грн. 20 коп. (1541,40 грн.* 3 міс.). Окрім того, на думку суду підлягають частковому задоволенню вимоги позивача про стягнення моральної шкоди. Моральна шкода виразилась в тому, що наказ про звільнення з роботи по відношенню до позивачки був неправомірним, звільнення відбулося з підстав, які не відповідали поданій позивачем заяві, звільнення з роботи, а відтак втрати заробітку, слугувало явне порушення відповідачем вимог трудового законодавства, що привело до моральних страждань і переживань, втрати душевної рівноваги, спокою і вона вимушена була прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України є підставою для відшкодування моральної шкоди. Враховуючи викладені обставини суд оцінив завдану [PERSON] моральну шкоду в розмірі 500 гривень. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 487 гривень 20 копійок.

Outcome: approved