Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства «Укрсиббанк» (надалі за текстом - відповідач), про визнання довіреності недійсною. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Деснянським районним судом м. Києва розглядається справа за позовом відповідача до нього, про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Позовна заява у зазначеній справі підписана [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), яка представляє інтереси позивача за довіреністю від 20.12.2013 року № 33-21/41166. Даною довіреністю відповідач в особі директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування відповідача [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON]), який діє на підставі статуту, уповноважує ТОВ «Джі Пі Консалт» в особі головного юрисконсульта [PERSON] зокрема, представляти інтереси позивача в судах, підписувати та подавати позовні заяви. Проте, як зазначає позивач, до позовної заяви не було додано копію статуту відповідача або витягу з нього, не надано доказів призначення [PERSON] на посаду директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування відповідача, довіреність підписана іншою особою, а саме, [PERSON]. Таким чином, на думку позивача, не виконані вимоги ст. 246 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), відповідно до якої довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами. Крім того, відсутні докази існування юридичної особи ТОВ «Джі Пі Консалт», посади головного юрисконсульта ТОВ «Джі Пі Консалт», а також, призначення на таку посаду [PERSON] . З цих підстав, позивач вважає, що довіреність № 33-21/41166 від 20.12.2013 року підлягає визнанню недійсною. Зазначив, що має обґрунтовану юридичну заінтересованість у визнанні даної довіреності недійсною, оскільки недійсна довіреність, а фактично її відсутність, є беззаперечною підставою для повернення без розгляду позовної заяви, поданої відповідачем до Деснянського районного суду м. Києва. Ухвалою суду від 23 січня 2020 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 28 лютого 2020 року від позивача надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 28.10.2020 року до суду надійшло заяви № 1, № 2 та №3 позивача, про виклик свідків, а саме, [PERSON] , [PERSON] для надання ними пояснень щодо підписання довіреності № 33-21/41166 від 20.12.2013 року, та старшого перекладача відповідача [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), для надання пояснень щодо його посадових обов`язків та виконання ним перекладів для [PERSON]. 28.10.2020 року до суду також надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи письмових доказів, а саме, копії довіреності від 19.02.2015 року, яка була видана відповідачем в особі [PERSON]. Протокольною ухвалою суду від 10.11.2020 клопотання про долучення доказів до матеріалів справи було залишено без розгляду, у задоволенні заяв про виклик свідків було відмовлено. 22.03.2021 року судом було отримано заяви № 1 та № 2 позивача, про забезпечення доказів шляхом виклику в судове засідання свідків, а саме, [PERSON] для надання пояснень щодо підписання ним довіреності № 33-21/41166 від 20.12.2013 року, та [PERSON] для надання пояснень щодо його посадових обов`язків та виконання ним перекладів для [PERSON]. 22.03.2021 судом також було отримано клопотання позивача про виклик в судове засідання як свідка [PERSON] для надання ними пояснень щодо отримання нею довіреності № 33-21/41166 від 20.12.2013 року. 22.03.2021 року до суду надійшли клопотання позивача про розгляд його заяв про забезпечення доказів № 1 та № 2 без повідомлення інших осіб, що беруть участь у справі. Ухвалою суду від 24 березня 2021 року було відмовлено у задоволенні заяви № 1 позивача про забезпечення доказів шляхом виклику до суду [PERSON] для надання особистих пояснень щодо підписання ним довіреності № 33-21/41166 від 20.12.2013 року. Ухвалою суду від 24 березня 2021 року було відмовлено у задоволенні заяви № 2 позивача про забезпечення доказів шляхом виклику до суду [PERSON] для надання особистих пояснень щодо його посадових обов`язків та виконання ним перекладів для [PERSON]. 06.05.2021 року до суду надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи доказів, а саме, науково-правового висновку доктора юридичних наук, професора Клименко О.М. щодо відповідності довіреності № 33-21/41166 від 20.12.2013 року вимогам законодавства. Протокольно. ухвалою суду від 07.05.2021 року клопотання позивача про долучення доказів до матеріалів справи задоволено. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів позовної заяви та пояснень сторін в ході судового розгляду, відповідачем було подано до Деснянського районного суду м. Києва позовну заяву про стягнення з позивача суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту (а.с. 6-7). Зазначена позовна заява була підписана [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності № 33-21/41166 від 20.12.2013 року, виданою відповідачем в особі [PERSON]. Положеннями ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Частиною 3 статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою, в якій просить суд визнати довіреність № 33-21/41166 від 20.12.2013 року недійсною, посилаючись на те, що до позовної заяви не було додано копію статуту відповідача або витягу з нього, не надано доказів призначення [PERSON] на посаду директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування відповідача, та взагалі довіреність підписана іншою особою. Крім того, відсутні докази існування юридичної особи ТОВ «Джі Пі Консалт», посади головного юрисконсульта ТОВ «Джі Пі Консалт», а також, призначення на таку посаду [PERSON] . Таким чином, на думку позивача, не виконані вимоги ст.ст. 244, 246 ЦК України щодо довіреності, виданої відповідачем як юридичною особою. Положеннями статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним. Для спростування презумпції правомірності правочину має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. В той же час, позивачем не надано будь-яких доказів, які дають підстави для висновків про недійсність довіреності № 33-21/41166 від 20.12.2013 року. Фактично, у позовній заяві обґрунтовуються не підстави недійсності правочину, а невідповідність позовної заяви про стягнення з позивача суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту вимогам статей 175 та 177 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом- ЦПК України). Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач зазначає, що звернувся до суду з метою захисту свого цивільного інтересу, який, за його визначенням, полягає в обґрунтованій юридичний заінтересованості у визнанні довіреності недійсною, оскільки це буде підставою для повернення без розгляду позовної заяви, поданої відповідачем до Деснянського районного суду м. Києва. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що підставою виникнення такого інтересу позивача є подання відповідачем відповідного позову та відкриття судом провадження у цивільній справі, а не видання довіреності, тобто, зазначений інтерес має процесуальний характер. Його матеріальною стороною є заборгованість позивача перед відповідачем за договором споживчого кредиту, на виникнення та існування якої довіреність жодним чином не впливає. Таким чином, суд приходить до висновку, що метою звернення позивача до суду є не захист його цивільних прав та законних інтересів, а ухвалення судом в іншій справі бажаного для позивача процесуального результату у відповідній справі. Суд зазначає, що захист процесуальних прав і законних інтересів осіб, які брали участь у розгляді справ, забезпечується правом апеляційного оскарження судових рішень, яке надає можливість для виправлення помилок судів першої інстанції, забезпечуючи правильний і однаковий підхід до застосування норм матеріального і процесуального права. Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Таким чином, усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. За приписами статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не було доведено за допомогою належних та достатніх доказів, що його права та законні інтереси безпосередньо порушені видачею довіреності № 33-21/41166 від 20.12.2013 року, і що в результаті визнання довіреності недійсною майнові права позивача буде захищено та відновлено. При цьому, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed