Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . У зазначеному житловому будинку зареєстрована колишня невістка - відповідач [PERSON] . Шлюб між сином позивача [PERSON] та колишньою невісткою [PERSON] розірвано згідно рішення Горохівського районного суду Волинської області від 11.09.2012. [PERSON] з 2018 року проживає у Республіці Польща. Позивач звернулась до управління соціального захисту населення з приводу отримання субсидії, де отримала роз`яснення, що їй відмовлять в отриманні субсидії, оскільки до загального доходу сім`ї враховується дохід відповідача [PERSON] , а також у зв`язку з тим, що один з членів сім`ї перебуває за кордоном. [PERSON] неодноразово усно вимагала у відповідача ще до її виїзду за кордон добровільно знятися з реєстрації, оскільки кількість зареєстрованих в будинку осіб впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидій та інших соціальних допомог. Враховуючи, що відповідач добровільно не бажає зніматися з місця реєстрації, позивач просить поданий позов задовольнити. Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 05 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в поряду спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність та відзив на позов не подала. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.10.2019 №186313588 житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] (а.с.11). Як вбачається з довідки старости виконавчого комітету Горохівської міської ради від 09.03.2021 №88 про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, відповідач [PERSON] зареєстрована в житловому будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . У даному житловому будинку також зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Реєстрація відповідача [PERSON] за вказаною вище адресою також підтверджується відповіддю відділу «Центр надання адміністративних послуг» Горохівської міської ради Луцького району Волинської області від 01.10.2021 №207/08-15/2-21 (а.с.19). Згідно рішення Горохівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2012 року шлюб між сином позивача [PERSON] та [PERSON] розірвано. Дане рішення набрало законної сили 24 вересня 2012 року (а.с.12). Як вбачається з акту №331 від 14.09.2021 за підписом старости Горохівської міської ради Волинської області, [PERSON] не проживає у житловому будинку, що належить позивачу з травня місяця 2018 року. При огляді будинку особистих речей і засобів особистої гігієни не виявлено (а.с.15). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин 1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 502/922/18 (провадження №61-1913св20). Судом встановлено, що позивач є власником вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Відповідач не є членом сім`ї власника житлового будинку (позивача), спільним побутом із позивачкою не пов`язана, оскільки у вказаному будинку тривай час не проживає, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач втратила інтерес до житла, в якому зареєстроване її місце проживання, а тому вона втратила право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин її відсутності, наявність між нею і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання її такою, що втратила право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. За таких обставин, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим будинком, у зв`язку з відсутністю без поважних причин понад один рік. Разом з тим, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням), отже, відповідач підлягає зняттю з реєстраційного обліку. На підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені останньою судові витрати у справі в розмірі 908 гривень судового збору.

Outcome: approved