Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

[PERSON] у вересні 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна та виділення частки, що є у спільній сумісній власності подружжя, у якому просив визнати за ним, [PERSON], частку власності в розмірі 68% частки нерухомого майна, але не менше 2/3 частин нерухомого майна - квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] як 2/3 частини спільно нажитого нерухомого майна; визнати за [PERSON] право на 1/3 частину нерухомого майна - квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], без присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на квартиру і без розділу самої квартири в натурі; стягнути з [PERSON] усі судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2017 року за даним позовом було відкрито провадження по справі №520/11666/17. [PERSON] в листопаді 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, в якому після зміни підстав позову просив усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2017 року за даним позовом було відкрито провадження по справі №520/13286/17. [PERSON] в грудні 2017 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просила визнати квартиру [ADDRESS], загальною площею 70,9 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., її особистою приватною власністю. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2017 року за даним позовом було відкрито провадження по справі №520/15476/17. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31.01.2018 року об'єднані в одне провадження справи за №520/13286/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення зі справою №520/15476/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю (справі було залишено №520/13286/17). Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2018 року об'єднані в одне провадження справи за №520/11666/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та виділення частки, що є у спільній сумісній власності подружжя, і справу №520/13286/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю(справі було залишено №520/11666/17). [PERSON] та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Позивач пояснив, що він з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.02.2010 року. З 30 січня 2003 року по 21 лютого 2010 року вони з [PERSON] проживали в квартирі, яка належить його матері та вели спільне господарство. Сумісне мешкання та ведення спільного господарства до реєстрації шлюбу тривало 7 років. Також зазначив, що під час шлюбу [PERSON] було укладено договір інвестування на будівництво 1-но кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], яка є спільною сумісною власністю, на яку витрачені ним та [PERSON] кошти були в нерівних частках. Зокрема, [PERSON] були витрачені кошти, частина з яких були отримані ним як подарунок від матері в розмірі 21 000 доларів США, що за поточним курсом 2010 року становило 166 320 грн., що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів, та становило більш ніж 1/3 частини вартості інвестування для будівництва цієї 1-но кімнатної квартири. Решта коштів, що оплачена ним, була отримана до офіційної реєстрації шлюбу та була його особистими заощадженнями. Відтак, [PERSON] вважає за можливе відступити від часток рівності сторін у спільному майні подружжя та з урахуванням внесених ним коштів на купівлю просить визнати за ним право власності в розмірі 2/3 частин квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення позивач зазначив, що [PERSON] чинить йому - [PERSON] перешкоди у здійсненні ним права користування вищезазначеною квартирою, не допускаючи його всередину шляхом встановлення охоронної сигналізації ТОВ «Міська охоронна служба», внаслідок чого він не має можливості увійти до квартири. На його письмове звернення про зняття спірної квартири з охорони, ТОВ «Міська охоронна служба» відповіло відмовою. Позивач послався на положення ч.1 ст.391 ЦК України - « власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». [PERSON], його представник проти позову [PERSON] заперечували. [PERSON] та її представник, не визнаючи вимоги [PERSON] та підтримуючи позов [PERSON] пояснили наступне, що задовго до реєстрації шлюбу [PERSON] займалася підприємницькою діяльністю та надавала послуги з маркетингових досліджень ТОВ «Саф Дніпро». Також [PERSON] довгий час працює в ТОВ «Лесаффр Україна» на посаді менеджера. Всього за період з березня 2004 року по лютий 2010 рік (період до шлюбу) її особистий дохід склав 624 356,37 грн., було еквівалентно 115 789 доларів США згідно курсу НБУ на той час,що дозволило їй придбати власне житло. 27.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, через два місяці після укладення якого між нею та ПП «ЄЛЄНА» був укладений договір про пайову участь у будівництві квартири, відповідно до п.3.2. якого пай у вигляді квартири передається в обмін на вексель. Простий вексель був сплачений особисто [PERSON] В подальшому між [PERSON] та ПП «ЄЛЄНА» був підписаний Акт прийому-передачі за яким підприємство передало, а [PERSON] прийняла квартиру [ADDRESS]. Також особисто за [PERSON] було зареєстровано право власності на цю квартиру. Представник позивача [PERSON] зазначила, що жодного заробітку чи власних заощаджень відповідач [PERSON] ані до шлюбу, ані після шлюбу не мав та не має по сьогоднішній день, оскільки більше 14 років ніде не працював і навіть не намагався працевлаштовуватись, та що матеріальний стан [PERSON] станом на 2010 рік (рік купівлі спірної квартири) унеможливлював не тільки придбання житла, а й придбання будь-яких інших матеріальних благ, навіть незначних по своїй вартості. Незважаючи на те, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] у шлюбі з [PERSON], вона була придбана за кошти, які належали їй особисто та які були зароблені нею внаслідок здійснення підприємницької діяльності та роботи в ТОВ «Лесаффр Україна», тому не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Суд вислухав сторони, їх представників, свідка, вивчив матеріали справи встановив наступне: 27.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції - актовий запис за №116. Через два місяці після укладення шлюбу, а саме 20.05.2010 року між [PERSON] та ПП «ЄЛЄНА» був укладений договір про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна за №П-277/20, цільовим об'єктом якого виступила 1-но кімнатна квартира за [ADDRESS]. Відповідно до п.3.2. Договору пай у вигляді квартири передається в обмін на вексель за вартістю 462 060 грн. Простий вексель у розмірі 462 060 грн. був оплачений [PERSON] 21.05.2010 року, про що свідчить квитанція за №1672 від 21.05.2010 року. Зазначена сума у розмірі 462 060 грн. згідно офіційного курсу НБУ станом на 21.05.2010 року (за 1долар США -7,92 грн.) була еквівалентна 58 299 доларів США. 26.04.2011 року між [PERSON] та ПП «ЄЛЄНА» був підписаний Акт прийому-передачі до Договору №П-277/20 від 20.05.2010 року, відповідно до п.2 підприємство передало, а пайовик [PERSON] прийняла квартиру №191, площею 70,90 кв.м., кількість кімнат 1, розташована на 3 поверсі багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. 30.05.2011 року виконавчим комітетом Одеської міської ради [PERSON] видане свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. 09.06.2011 року державним реєстратором КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], зареєстровано право власності. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.08.2017 року по справі №520/15352/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.12.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, а позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Правовідносини, які пов'язані з розподілом майна подружжя, врегульовані Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України. Стаття 372 ЦК України визначає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, для встановлення того, чи є придбане за час шлюбу майно спільною власністю подружжя суд повинен встановити правову природу коштів, за які було придбане майно. Судом встановлено, що на момент придбання квартири за [ADDRESS], [PERSON] з [PERSON] як подружжя знаходились у шлюбі всього 2 місяці. Для перевірки тверджень [PERSON] про те що ним були витрачені кошти, частина з яких були отримані ним як подарунок від матері в розмірі 21 000 доларів США, що за поточним курсом 2010 року становило 166 320 грн., судом була досліджена розписка від 05.02.2010 року, частково надрукована за допомогою комп'ютера, відповідно до якої «[PERSON] отримав від своєї матері [PERSON] матеріальну допомогу на купівлю власної квартири безоплатно в розмірі, еквівалентному 21 000 доларів США». Розписка від 05.02.2010 року, на яку посилається [PERSON], не є безспірним доказом того, що спірна квартира була придбана саме за гроші, подаровані матір'ю позивача, тому як жодних належних та допустимих доказів того, що його мати мала такі заощадження та що вона могла зібрати такі кошти суд не отримав. В судовому засіданні [PERSON] особисто відмовився від допиту своєї матері [PERSON] у якості свідка для встановлення обставин написання розписки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є рідною сестрою позивача [PERSON], попередньо оглянувши розписку від 05.02.2010 року пояснила, що їй відомо, що сторони жили разом та вели спільне господарствоз 2004 року в квартирі матері в м. Одесі по вул. Вільямса. Проживали там приблизно до 2010 року. Також свідок пояснила, що вона з матір'ю з [PERSON] та [PERSON] близько не спілкувались, заходили в гості десь раз на півроку, про діяльність та заробітки брата [PERSON] вона знає з його слів. Повідомила, що брат працює за комп'ютером, але чим він займається їй достеменно не відомо. Також свідок повідомила про те, нібито у 2010 році їх мати [PERSON] продала квартиру та поділила кошти між своїми дітьми - між нею та сином [PERSON] Після продажу половина грошей в сумі 21 000 доларів США була передана матір'ю сину - [PERSON] Куди він витратив ці гроші та куди переїхав після продажу квартири їй не відомо. З лютого 2010 року по 2017 рік вона з братом не спілкувалася. Суд критично відноситься до показань свідка [PERSON] щодо передачі матір'ю грошових коштів в сумі 21000 дол.США [PERSON], оскільки судом встановлено і сторони визнали, що на момент продажу квартири [PERSON] не була її власником, тому як квартиру подарувала дочці, а та в подальшому квартирою розпорядилась на свій розсуд. Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.12 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року факт вчинення правочину, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину, не може доводитися свідченням свідків. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (ч.2 ст.937, ч.3 ст.949 ЦК). Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на викладене, показання свідка [PERSON] щодо отримання [PERSON] 21 000 доларів США від продажу належної [PERSON] квартири на купівлю власної квартири судом до уваги не приймаються. Твердження [PERSON], що він з [PERSON] проживали сумісно з 30.01.2003 року по 21.02.2010 року та вели сумісне господарство за адресою: [ADDRESS], суд до уваги не приймає, оскільки таких позовних вимог [PERSON] до [PERSON] не заявляв, на підтвердження зазначених обставин жодних належних та допустимих доказів не надав. На підтвердження обставин щодо наявності у [PERSON] особистих заощаджень, отриманих ним до офіційної реєстрації шлюбу, останній стверджував про здійснення ним діяльності в галузі створення програмного продукту в період з 2005 року по травень 2010 року. На підтвердження зазначених обставин [PERSON] надав копію договору про спільну діяльність з АОЗТ «Укрноопроект» від 28 жовтня 2007 року. За твердженням [PERSON] грошові кошти надходили йому на електронний гаманець в системі «WebMoney», які він в подальшому перераховував на свій рахунковий рахунок - платіжну картку ПАТ «КБ «Приватбанк», що підтверджується роздруківкою з особистого кабінету системи «WebMoney». За розрахунком [PERSON] до моменту придбання спірної квартири [PERSON] отримав грошові кошти у загальному розмірі 98 123,25 грн. При цьому, [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що ним виконувалися умови договору про спільну діяльність з АОЗТ «Укрноопроект» від 28 жовтня 2007 року щодо створення програмного продукту та що від цієї діяльності [PERSON] отримував відповідний прибуток, жодної первинної документації чи даних щодо здійснення будь-яких проплат до матеріалів справи ним надано не було. Крім того, суд звертає увагу на те, що при вивченні копії договору про спільну діяльність від 28 жовтня 2007 року, укладеного між АОЗТ «Укрноопроект» та [PERSON], було встановлено, що день укладення договору - 28 жовтня 2007 року - є вихідним днем (неділею). Оскільки договір підписано у вихідний - директор АОЗТ «Укрноопроект», який підписав вищезазначений договір - [PERSON] - мав виконувати у цей день свої трудові обов'язки. Відповідно до ст.71 КЗпП робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством в частині другій цієї статті. Зазначені гарантії поширюються і на директора, оскільки останній є найманим працівником. Втім, жодних доказів того, що 28 жовтня 2007 року на АОЗТ «Укрноопроект» був робочим днем, доказів того, що до роботи у цей день залучався директор АОЗТ «Укрноопроект», доказів того, що директору АОЗТ «Укрноопроект» оплачувалася праця у подвійному розмірі, сплачувалося ПДФО та ЄСВ відповідно до чинного законодавства, [PERSON] до матеріалів справи не надано. Крім того, суд звертає увагу на те, що факт укладення [PERSON] договору у 2007 році спростовує твердження [PERSON] щодо отримання ним прибутку за даним договором починаючи з 2005 року. Щодо надходження коштів на електронний гаманець в системі «WebMoney», які [PERSON] перераховував на рахунковий рахунок - платіжну картку ПАТ «КБ «Приватбанк» суд зазначає наступне. Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб'єктів переказу, загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначає Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Контроль за діяльністю платіжних систем, що функціонують у межах України, здійснюється Національним банком України. За змістом ст.9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжна система (крім внутрішньобанківської платіжної системи) діє відповідно до правил, установлених платіжною організацією відповідної платіжної системи. Внутрішньобанківська платіжна система діє відповідно до внутрішніх документів банку. Діяльність платіжної системи має відповідати вимогам законодавства України. Національний банк України веде Реєстр платіжних систем, систем розрахунків, учасників цих систем та операторів послуг платіжної інфраструктури. Платіжні організації платіжних систем, учасники платіжних систем та оператори послуг платіжної інфраструктури мають право здійснювати діяльність в Україні виключно після їх реєстрації шляхом внесення відомостей про них до Реєстру. Національний банк України здійснює внесення відомостей до Реєстру щодо платіжної системи, учасника платіжної системи та оператора послуг платіжної інфраструктури в порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України. Втім, належних та допустимих доказів того, що платіжна система «WebMoney» узгоджувала з Національним банком України Правила проведення операцій в борговому сервісі і отримала ліцензію Національної комісії , що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на здійснення переказу коштів, а також затвердила курс прийнятих в платіжній системі цифрових титульних знаків до гривневого еквіваленту, який є єдиною грошовою одиницею на території України, [PERSON] не надано. Національний банк України в своєму листі від 13.01.2011 року «Про діяльність компанії «WebMoneyTransfer» зазначив, що для безпечності розрахунків слід користуватися послугами тих платіжних систем, які узгодили правила у Національному банку України. При цьому, правила системи «WebMoneyTransfer» Національним банком України узгоджені не були. Щодо наданих ксерокопій Списку заявок на виконання банківських платежів з платіжної системи «WebMoney» суд зазначає, що пункти по сумам платежів та датам їх здійснення у ньому не відповідають сумам платежів та датами їх здійснення у наданих [PERSON] ксерокопіях заказів банківського платежу з U-гаманця. Щодо Списку операцій, то в таблицях вони представлені в хаотичному порядку, дати та роки змішані, що унеможливлює ідентифікацію та систематизацію даної інформації. Так, операції у Списку операцій частково дублюються та не містять інформації про те, чи були такі платежі дійсно виконані чи ні, також викликає сумнів призначення платежів у списку - купівля прав вимоги на певні суми чи продаж прав вимоги на певні суми. Крім того, ідентифікувати інформацію, зазначену у списку, саме з фізичною особою [PERSON] також не можливо, жодних відомостей про це в ксерокопіях не міститься. Також при дослідженні Списку операцій судом було встановлено, що у призначенні платежів у списку зазначено посилання у призначенні платежу на картку [NUMBER] та рахунок [NUMBER], а в якості підтвердження наявності у [PERSON] банківського рахунку ним було надано до матеріалів фото картки за [NUMBER]. Втім, зображення (ксерокс) банківської платіжної карти з зображенням банківської платіжної карти та лист-повідомлення про поповнення цієї картки не можуть бути належними та допустимими доказами наявності у [PERSON] банківського рахунку. Крім того, лист-повідомлення про поповнення цієї картки містить дописи у вигляді рукописного тексту, що також ставить під сумнів достовірність зазначеного документу. Належними та допустимими доказами наявності у [PERSON] банківського рахунку міг би бути лише договір банківського рахунку, підписаний між банківською установою та фізичною особою. Договір банківського рахунку [PERSON] до суду не надав. Належними та допустимими доказами наявності у [PERSON] грошових коштів на банківському рахунку могли бути виписки про рух грошових коштів. Виписок про рух грошових коштів [PERSON] до суду не надав. Ксерокопія конверту ПАТ «КБ «Приватбанк» на ім'я [PERSON] також не може бути належним та допустимим доказом наявності у [PERSON] банківського рахунку. Крім того, є невідомим зміст вкладення у зазначений конверт. Суд підрахував суми операцій з вищезазначених ксерокопій і встановив, що сума коштів складає не 98 123,25 грн., як це стверджував [PERSON], а всього 38 000 грн., що унеможливлює не тільки придбання житла, а і нормальне проживання [PERSON] за ці роки. Інші електронні докази, представлені [PERSON] на електронному носії - картці пам'яті чорного кольору,яка міститься в матеріалах справи, окрім тих, оцінка яким була надана судом вище, до уваги не беруться як такі, що не відносяться до предмету даного спору та не містять даних про обставини, що мають значення для розгляду справи. Не приймаються судом до уваги квитанції про здійснення валютно-обмінних операцій, які [PERSON] надавав до свого відзиву в якості доказів наявності в нього грошових коштів, оскільки:з даних документів вбачається, що валютно-обмінні операції здійснювалися не [PERSON], а зовсім іншими особами - [PERSON] (квитанція №1024 від 21.05.2010 року та квитанція №2089 від 20.05.2010 року), [PERSON] (квитанція №1170 від 21.05.2010 року), [PERSON] (квитанція №1111 від 21.05.2010 року); частина квитанції взагалі без зазначення осіб, які здійснювали обмін валюти (квитанція №126095 від 19.03.2010 року та №126094 від 19.03.2010 року); здійснення особою валютно-обмінних операцій щодо обміну доларів США на гривню, при відсутності інших належних та допустимих доказів, само по собі не може свідчити про наявність у цієї особи права власності на цю валюту. Крім того, з квитанцій про здійснення валютно-обмінних операцій не вбачається, що саме вказані кошти були витрачені [PERSON] на придбання спірної квартири. Також варто зазначити, що [PERSON] не надав оригінали вищевказаних валютно-обмінних операцій, що додатково ставить під сумнів їх достовірність. Обставини щодо придбання [PERSON] меблів, комп'ютерної техніки у спірну квартиру, а також здійснення у ній ремонту також не підтверджені належними та допустимими доказами у справі. З матеріалів справи вбачається, що усі ремонтні роботи в спірній квартирі та купівля будівельних матеріалів навпаки здійснювались саме [PERSON], а не [PERSON], що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договорів на поставку та виконання робіт. За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність [PERSON] наявності у нього грошових коштів, які він витратив на придбання нерухомості, а саме квартири, яку він вважає спільною з [PERSON] сумісною власністю. Надаючи оцінку доводам, зазначених в позові [PERSON] суд зазначає, що остання до своїх особистих коштів відносить доходи, які були отримані нею в ТОВ «Лесаффр Україна» за період з січня 2007 року по лютий 2010 року в якості заробітної платина посаді менеджера в оптовій торгівлі в загальному розмірі 204 997,37 грн.; а також доходи, отримані нею з 01.03.2004 року по 26.11.2010 року від здійснення підприємницької діяльності в загальному розмірі 419 359 грн.(надання послуг з маркетингових досліджень ТОВ «Саф Дніпро» на підставі договорів про надання послуг за №0007 від 02.03.2004 року, за №36/5 від 01.01.2005 року, за №1/1 від 01.01.2006 року). При цьому, судом було досліджено довідку ТОВ «Лесаффр Україна» (попередня назва - ТОВ «Саф Дніпро») за підписом генерального директора [PERSON] та фінансового директора [PERSON]; книгу обліку доходів та витрат, яку ведуть громадяни СПД протягом календарного року за №360 від 04.03.2004 року, завіреною начальником ДПІ Малиновського району м. Одеси [PERSON];виписки по особовому рахунку [NUMBER], відкритому Одеській обласній філії АППБ «Аваль» на ім'я ФО-П [PERSON] за 2004 рік.;виписки по особовому рахунку [NUMBER], відкритому Одеській обласній філії АППБ «Аваль» на ім'я ФО-П [PERSON] за 2005рік.;виписки по особовому рахунку [NUMBER], відкритому в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім'я ФО-П [PERSON] за період 17.11.2005 року по 17.11.2009 року, які у передбачений процесуальним законом спосіб [PERSON] спростовано не було. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Зазначені висновки підтверджуються постановами Верховного суду України по аналогічним справам: від 01.07.2015 року по справі № 6-612цс15, від 16.12.2015 року по справі № 6-2641цс15. Аналізуючи обставини по справі, суд зазначає, що до моменту придбання спірної квартири [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі всього два місяці. При цьому, [PERSON] не було надано суду достатніх доказів того, що в цей період вони з [PERSON] разом працювали та отримували спільні доходи, змогли заробити потрібну суму та що спірну квартиру вони придбали у спільну власність. Таким чином, беручи до уваги банківські докази та дані про наявність у [PERSON] значних заощаджень, зокрема, у зв'язку з отриманням нею заробітку, а також доходу від здійснення підприємницької діяльності, суд приходить до висновку, що квартира за [ADDRESS], була придбана нею за особисті кошти, а тому є її особистою власністю. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення є похідним від позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та виділення частки, що є у спільній сумісній власності подружжя, відтак відмова судом у задоволенні останнього виключає можливість усунення [PERSON] перешкод у користуванні спірною квартирою, тому в задоволенні зазначеного позову також належить відмовити. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2017 року за заявою [PERSON] були вжиті заходи забезпечення позову по даній справі та накладено арешт на квартиру [ADDRESS], до вирішення судом даної справи. Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч.10 ст.158 ЦПК України у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Таким чином, на підставі ч.9 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2017 року за заявою [PERSON] у зв'язку з відмовою у позові [PERSON], належить скасувати. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати (судовий збір) в сумі 4940,61 грн.

Outcome: approved