Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

[PERSON] у березні 2017 року заявила позов до [PERSON], за яким просила виселити відповідача з квартири [ADDRESS], разом з іншими особами, як таких, що вселилась в квартиру без належних на те правових підстав. Провадження у справі відкрите відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м. Києва Петренко Н.О. від 24.04.2018 року. Справа прийнята до провадження цього складу відповідно до ухвали від 28.09.2017 року. Підготовче провадження у справі закінчено 21.02.2018 року. Позивач та її представник в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, і остання пояснила, що відповідач та інші особи вселилась в квартиру без згоди на те позивача, як співвласника квартири. Відповідач заперечила проти позову і пояснила, що разом з сім'єю вселилась до спірної квартири за угодою з її власником [PERSON] Остання підтвердила, що сім'я [PERSON] проживає в спірній квартирі на умовах договору найму, що був укладений з нею як співвласником квартири. Судом встановлено таке. [PERSON] на підставі договору довічного утримання, укладеного нею 13 листопада 2009 року з [PERSON], та посвідченого 12-ю Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-1639, набула право власності на 11/24 часток квартири [ADDRESS]. Позивачем не заперечується, що решту квартири набула третя особа [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] Отже, спірна квартира належить позивачу та третій особі на праві спільної часткової власності. Порядок користування квартирою сторони не визначили. До того ж позивач вказує, що нею заявлено позов про усунення [PERSON] від спадщини, предметом якого є саме право власності на частку спірної квартири. Статтею 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Власники спірної квартири не дійшли згоди, щодо проживання в ній інших осіб, а тому за наведених обставин та вимог закону суд визнає, що права позивача порушені, оскільки відповідач разом з членами своєї сім'ї вселились в спірну квартиру, не маючи на те достатніх законних підстав, тобто вселились самоправно. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Зокрема, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.ст. 109, 116 ЖК України, особи, які самоправно зайняли житлові приміщення, підлягають виселенню, без надання їм іншого житла. Тому, суд визнає, що і спосіб захисту порушеного права позивачем обрано правильно. Отже, позов [PERSON] є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Витрати позивача на розгляд справи, за вказаного рішення, мають бути компенсовані їй відповідачем відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved