Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування на 1/6 частку кожний квартири [ADDRESS], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 1/2 частка вказаної квартири у праві спільної сумісної власності належала їх матері - [PERSON], яка померла [INFO], і вони прийняли спадщину після її смерті. Вказана квартира була зареєстрована на ім'я чоловіка померлої - [PERSON], який заповів спірну квартиру відповіду [PERSON]. Після смерті [PERSON], який помер [INFO], [PERSON] набула право власності на всю квартиру на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у тому числі на 1/2 частку, яка входила до спадщини позивачів, та не визнає права позивачів на спадщину на відповідні частки цієї квартири. До початку судового засідання представники позивачів подали до суду заяви, в яких просили справу розглянути без їхньої участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача також до початку судового засідання подав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, проти задоволення позову заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Так, судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], мати позивачів, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві 31.01.2004 р. Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу) Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Спадкове майно прийняли позивачі - її діти та її чоловік - [PERSON], подавши до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини (спадкова справа № 66/2004). Шлюб був зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 19.10.1958 року і тривав до смерті [PERSON] [INFO] помер [PERSON], батько позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві 10.08.2014 р. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина (спадкова справа № 481/2014). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Іваненко Р.С., державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, 19.03.2015 р., зареєстрованого в реєстрі за № 3-285, [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS], що складається з трьох кімнат, загальною площею 72.0 кв.м, жилою площею 41.2 кв.м. У жовтні 2016 р. позивачі звернулися до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їм Свідоцтва про право на спадщину за померлою матір'ю [PERSON] на частки в квартирі [ADDRESS]. Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.10.2016 року № 2970/01-16 відмовила у видачі такого свідоцтва у зв'язку з тим, що позивачі не надали документ, який би підтверджував право власності померлого на квартиру. Спірна квартира [ADDRESS] була зареєстрована на ім'я [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 13.01.1999 р., згідно з розпорядженням (наказом) від 07.12.1998 р. за № 767-С, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, записано у реєстрову книгу за реєстровим № 709/31313 від 26 січня 1999 р. Згідно з наказом Головного управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 07.12.1998 р. за № 767-С «Про видачу свідоцтв про право власності», виданого на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 02.10.1996 р. № 1563 «Про затвердження тимчасового Порядку видачі свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна», було видано свідоцтва про право власності членам ЖБК, зокрема, [PERSON], зазначеному у наказі під п.6, справа № 20922 на кв.[ADDRESS]. Отже, спірна квартира [ADDRESS] є кооперативною квартирою, була придбана [PERSON] у шлюбі з [PERSON], не відноситься до майна, що відповідно до законодавства є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, тобто квартира була їх спільною сумісною власністю. У відзиві на позовну заяву [PERSON] підтверджує, що спірна квартира була придбана її батьком [PERSON] та матір'ю позивача [PERSON] в період шлюбу та «являлась спільною сумісною власністю подружжя», проте вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачі чекали понад 10 років після смерті матері та не зверталися до нотаріуса чи до її батька щодо виділення частки їх матері в спільному сумісному майні подружжя, а у разі відмови - до суду, і зазначає, що в зв'язку з цими обставинами на час складання заповіту покійним батьком він був єдиним власником спірної квартири і розпорядився належним йому на той час майном на власний розсуд. Разом з тим, такі твердження відповідача не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на чинному законодавстві. Цивільні відносини щодо права власності на спірну квартиру виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, проте продовжували існувати після набрання ним чинності, отже до них застосовуються положення ЦК України та Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивачі прийняли спадщину після смерті їх матері [PERSON] у порядку та в строк, встановлені ст. 1269, 1270 ЦК України, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 66/2004. У ч. 1 ст. 1296 ЦК України зазначається, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частина третя цієї статті встановлює, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до частини третьої ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи що спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя, не дивлячись на те, що документи оформлені на одного з подружжя, [PERSON], як дружині [PERSON], належала 1/2 частка у цій квартирі. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Отже, на підставі ст. 1226 ЦК України позивачі мають право на спадкування частки їх матері - [PERSON] у праві спільної сумісної власності, що становить 1/2 частку в праві власності на квартиру. Позивачам, як спадкоємцям за законом, що прийняли спадщину, належить спадщина за померлою матір'ю [PERSON] на 1/6 частку квартири кожному, 1/6 частку успадкував чоловік померлої [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Оскільки квартира була спільною сумісною власністю подружжя, 1/2 частка квартири належала [PERSON], а 1/2 частка - [PERSON], дружині заповідача, а на момент складення заповіту [PERSON] успадкував після смерті своєї дружини 1/6 частку квартири, він мав право скласти заповіт на майно, яке належало йому на день складення заповіту, тобто на 4/6 частки квартири, проте не мав права складати заповіт на 2/6 частки спірної квартири, які йому не належали. Згідно з ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, в силу ч. 2 ст. 215, ч.1 ст. 1236, ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] на квартиру [ADDRESS], посвідчений Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою 20.07.2004 р., зареєстрований за реєстром № 3-1623 є нікчемним в частині заповідання 2/6 часток квартири, оскільки заповідач не був їх власником і не мав права охопити заповітом права, які йому не належать. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право вимагати визнання права власності на майно відповідно до ст. 392 ЦК є суб'єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК України. Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені докази, а також правові підстави, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування є доведеним та підлягає задоволенню у повному обсязі. Статтею 79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд, у відповідності до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів суму сплаченого судового збору 5 400.00 грн. На підставі ч. 2 ст. 124 Конституції України, ст. ст. 203, 215, 357, 368, 369, 370, 372, 392,1216, 1218, 1220, 1226, 1236, 1257, 1268, 1270, 1296 ЦК України, ст. 60, 70 СК України,

Outcome: approved