Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житлом, вказавши, що, 18 лютого 2005 року зареєструвала шлюб із відповідачем у відділі РАЦС по м. Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області та отримала прізвище Івченко Швидка. Від даного шлюбу мають спільного сина - [PERSON] [INFO] , який проживає із позивачем. Перебуваючи в шлюбі з відповідачем 24 грудня 2010 року позивач та відповідач купили будинок в с. Засулля Лубенського району по вул. Тарасенка ,20 . 10 лютого 2011 року дані особи разом із своїм сином зареєструвалися у будинку. Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 22.04.2011 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. У вересні 2011 року позивач разом із сином переїхали проживати до даного будинку в с. Засулля Лубенського району по вул. Тарасенка , 20. Відповідач з часу реєстрації і на час звернення із позовом до суду у відповідному будинку не проживав, що підтверджено актом виконкому Засульської сільської ради Лубенського району. Окрім цього, позивач самостійно сплачує комунальні послуги,без допомоги відповідача. 20 лютого 2015 року позивач зареєструвала шлюб з іншим чоловіком і змінила прізвище на « Гришко» . Від даного шлюбу має сина [PERSON], [INFO]. На час звернення до суду із позовом чоловік позивача [PERSON] зареєстрований у будинку в с. Засулля Лубенського району по вул. Тарасенка , 20 на підставі договору найму житла № 21 від 08.02.2014 року безстроково. Позивач неодноразово зверталася до відповідача із проханням виписатися із будинку, на що останній ніяких дій не вчиняв. Дана бездіяльність відповідача, а також намір отримати субсидію є приводом до звернення із позовом до суду , щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою : с. Засулля Лубенського району вул. Тарасенка , 20. Відповідач [PERSON] скористався своїм процесуальним правом пред'явлення зустрічного позову, і, не визнаючи первісного позову, просить визнати його право на спірний будинок, як спільну сумісну власність подружжя. Свої позовні вимоги він обґрунтовує тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.02.2005 року по 22.04.2011 року. Під час шлюбу - 24.12.2010 року вони придбали спірний будинок. Оскільки спорів на той час не було, то правовстановлюючий документ був оформлений на первісного позивача [PERSON] Оскільки набуте під час шлюбу майно є спільною сумісною власністю, в разі його поділу частки чоловіка і дружини є рівними. Після придбання будинку у ньому були зареєстровані [PERSON], [PERSON] та їх син [PERSON] Він дійсно не проживав в даному будинку, проте його право на спірний жилий будинок не оспорювалось ніким, і про наявність спору він дізнався лише після отримання позову [PERSON] з викликом до суду. Тому він просить відмовити у задоволенні первісного позову, а його позов задовольнити, визнавши домоволодіння по вул. Тарасенка, 20-А в с. Засулля Лубенського району Полтавської області, що складається із житлового будинку «А-1», житловою площею 15,3 м.кв., загальною площею 37,9 м.кв. з господарськими будівлями : сарай «Б», вбиральня «В», огорожа №1 спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Визнати за ним право власності на ? частину домоволодіння по вул. Тарасенка,20-А в с. Засулля Лубенського району Полтавської області, що складається із житлового будинку «А-1», житловою площею 15,3 м.кв, загальною площею 37,9 м.кв. з господарськими будівлями : сарай «Б», вбиральня «В», огорожа №1. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду від 04.06.2015 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл спільно нажитого майна обєднано із первісним позовом [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням . У судовому засіданні первісний позивач [PERSON], свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Проти задоволення зустрічного позову не заперечувала, обставини викладені у зустрічній позовній заяві не оспорювала . У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом [PERSON] позов [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням не визнав, а зустрічний позов підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені вище як обґрунтування зустрічних позовних вимог. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення стороні, суд вважає, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільно нажитого майна слід задовольнити. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК ), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК , ст. 405 ЦК України). Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном. За вказаних обставин, та із врахуванням достатності підстав для задоволення зустрічного позову, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В свою чергу суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільно нажитого майна підлягає до задоволення із наступних підстав. Згідно ст. 60 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У відповідності до ст.69 СК України та ст. 372 ЦК України співвласники мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Сторони не заперечують того, що спірне майно, придбане ними в період шлюбу, а тому кожна із сторін має право на виділення своєї частки, які відповідно до ст.70 СК України і ст.ст. 370, 372 ЦК України мають бути рівними. У разі поділу майна , що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними , якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором . В судовому засіданні сторони не надали суду позиції щодо певної домовленості між собою та не надали суду шлюбний договір, що дає підстави суду вважати, що частки співвласників є рівними. Таким чином,

Outcome: approved