Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про визнання права на нерухоме майно, а саме на частку квартири [ADDRESS], за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач у справі її бувший чоловік, він і є власником 1/5 частини квартири, однак в квартирі не проживає з 2003 року, не користується послугами. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 1994 року (за даними Олександрійського МБТІ зареєстровано за № 880655) вказана квартира належить [PERSON] - 1/5 частина, [PERSON] - 1/5 частина, [PERSON] - 2/5 частини згідно договору дарування від 10 листопада 2010 року та [PERSON] - 1/5 частина. Стверджує, що всі ці роки вона безперешкодно користувалась усією квартирою, несла витрати на її утримання і не може оформити субсидію. Зважаючи на викладене вона змушена звертатися до суду із позовом про визнання права власності за набувальною власністю на 1/5 частину нерухомого майна, оскільки відповідач всі ці роки не розпоряджається своєю частиною квартири, не ремонтує житло, місце його перебування їй не відоме. В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладенні обставини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час, та місце розгляду справи в суді повідомлений через газету «Урядовий кур'єр» від 28 січня 2014 року. Письмових заяв чи клопотань до суду не надійшло. Треті особи, не мають заперечень проти вимог позивача у справі - їх матері. Заслухавши пояснення позивача та третіх осіб, дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 3- 11, 15, 16, 20, 22, 316, 317, 328, 344, 360, 368, 386, 657 ЦК України. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Особа, яка володіє чужим майном протягом тривалого терміну, може набути права власності на нього, посилаючись на давність користування. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито й безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, або рухомим майном протягом 5 років, набуває права власності на нього. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 1994 року (за даними Олександрійського МБТІ зареєстрованого за № 8806/55) вказана квартира належить [PERSON] - 1/5 частина, [PERSON] - 1/5 частина, [PERSON] - 2/5 частини згідно договору дарування від 10 листопада 2010 року та [PERSON] - 1/5 частина. Суд приймає до уваги, що діти позивача - залучені до участі у справі за ухвалою суду як треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог - [PERSON], який є власником 2/5 частини квартири та [PERSON], який є власником 1/5 частини квартири [ADDRESS] не мають заперечень щодо позовних вимог, визнають, що в квартирі [PERSON] не проживає досить довгий час. Судом достовірно встановлено, що власник 1/5 частини квартири - відповідач у справі після 2003 року протягом досить тривалого часу не заявляє про своє право на житло, тобто тривалий час фактично відмовляється від свого майна, а позивач у справі весь цей час фактично, безперешкодно володіє усією квартирою [ADDRESS] Звернення до суду свідчить про те, що позивач має намір захистити своє право користуватись усією квартирою за набувальною давністю, що дає суду підстави для того, щоб визнати її право. Суд дійшов висновку, що факт не витребування свого майна власником 1/5 частини квартири [ADDRESS] не є перешкодою для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на вказане нерухоме майно. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З відповідача суд вважає необхідним стягнути тільки судові витрати в сумі 420 грн. за публікацію в оголошення в газеті «Урядовий кур'єр». Вимоги в частині стягнення з відповідача судового збору не підлягають задоволенню, суд відносить ці витрати на позивача. Враховуючи викладені обставини та

Outcome: partial