Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] в її інтересах та інтересах неповнолітніх дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (надалі - відповідачі), в якому просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] Позовну заяву мотивує тим, що вона є єдиним власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] Окрім неї в даному будинку зареєстрована її дочка [PERSON], якій вона надала згоду на тимчасову реєстрацію. Однак, в подальшому [PERSON] за вказаною адресою зареєструвала і місце проживання своїх дітей. На даний час в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], інші відповідачі на протязі року у вказаному будинку не проживають, так як змінили своє місце проживання. Вона сплачує житлово-комунальні послуги за відповідачів, які матеріальної допомоги на оплату житлово-комунальних послуг не надають, крім того має намір оформити субсидію, а реєстрація в будинку відповідачів позбавляє її такої можливості. Також, формальна приписка відповідачів у її будинку порушує її право приватної власності, що передбачає можливість вільного володіння, користування та розпорядження майном. Окрім того, відповідач [PERSON] зловживає спиртними напоями, постійно ображає її, висловлюється нецензурними словами у присутності дітей, перебуваючи у нетверезому стані, створює конфлікті ситуації та агресивно поводить себе, нехтує батьківськими обов'язками, а також разом з чоловіком, який без реєстрації проживає в будинку, застосовують фізичну силу відносно неї, псують житловий будинок. У зв'язку з вищевказаними обставинами позивач була змушена неодноразово звертатись до Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області та у службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради. Підстави для виселення відповідачів у зв'язку з порушенням правил співжиття передбачені не лише нормами ЦК України, які гарантують захист права власності, а й спеціальними нормами. Положення ч.1 ст. 116 ЖК України також підлягають до застосування у правовідносинах щодо користування житлом, яке належить на праві приватної власності. В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала, посилаючись на обставини, викладені в ній, просила позов задовольнити. Допитана в якості свідка, за її згодою, в судовому засіданні позивач показала, що є власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] Проживаючи разом із чоловіком її дочка [PERSON] з метою оформлення соціальної допомоги на дітей попросила у неї надати дозвіл на тимчасову реєстрацію її та двох її дітей - [PERSON] і [PERSON] у вказаному будинку, але з умовою при першій необхідності виписатися. До того вони проживали [ADDRESS] а з часу реєстрації дочка [PERSON] та її діти постійно проживають за адресою: [ADDRESS] Через деякий час, позивач дізналася, що її дочка [PERSON], окрім себе, зареєструвала місце проживання у її будинку і інших дітей. Протягом часу свого проживання [PERSON] застосовувала відносно неї фізичну силу, в зв'язку з чим вона зверталася у поліцію, окрім того вона зловживає алкогольними напоями та псує житло. Жодних витрат по утриманню будинку відповідачі не несуть. Позивач на даний час має намір розпорядитися своєю нерухомістю, однак через реєстрацію місця проживання відповідачів у її будинку такої можливості немає. Представник позивача просила позов задовольнити з підстав наведених в позовній заяві та додаткових поясненнях до позову. Вказала, що власник майна не може розпорядитися своєю власністю в зв'язку з реєстрацію в будинку [PERSON] та п'ятьох її дітей. Окрім того, відповідачі руйнують та псують жиле приміщення, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для позивача проживання з ними в одному будинку, що є підставою для їх виселення. Відповідач [PERSON] в судовому засідання позов не визнала, оскільки постійно вона та її діти проживають за адресою: [ADDRESS], оплачують комунальні послуги та несуть витрати по утриманню житла, протиправних дій відносно позивача та її майна не вчиняють. Іншого житла в неї та дітей немає. Згоду на її реєстрацію її матір [PERSON] надала добровільно. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, оскільки разом з матір'ю постійно проживає за адресою: [ADDRESS] Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, оскільки відповідачі у будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] проживають постійно. Всі витрати по утриманню будинку та оплаті комунальних послуг, за рідким виключенням, проводить [PERSON] Також реєстрація відповідачів в т. ч. неповнолітніх, не обмежує право позивача на отримання субсидії, субсидія призначалася у грудні 2016 року та в квітні 2017 року. Голослівним та нічим не доведеним є також твердження позивача про вчинення над нею насильства. Це також стосується і твердження про те, що [PERSON] зловживає спиртним, застосовує фізичну силу, погрожує позивачу, лається, створює конфліктні ситуації та веде себе агресивно, нехтує батьківськими обов'язками. Окрім того, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Свідок [PERSON], який являється сусідом сторін по справі, в судовому засіданні показав, що проживає за адресою: [ADDRESS] проживають сторони по справі, а саме [PERSON], [PERSON] та її діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Дані особі проживають за вказаною адресою постійно, однак на ґрунті неприязних між ними стосунків у них часто виникають сварки. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства Рівненське міське бюро технічної інвентаризації №21840297 від 11 лютого 2009 року (а.с.13). Позивач проживає та зареєстрована за вказаною адресою. Окрім неї за даною адресою зареєстровані [PERSON] та її діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Рівненській області (а.с.23-28). Як встановлено, позивач, будучи власником домоволодіння, не заперечувала щодо реєстрації у даному домоволодінні її дочки - відповідача [PERSON] Діти відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] були зареєстровані за місцем реєстрації матері. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2013 року в справі №2-7737/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], а також в інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом зняття з реєстрації в житловому приміщенні, яке набрало законної сили 19 березня 2013 року, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. За змістом дослідженого судом рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2013 року встановлено, що сторонами у судовому засіданні визнані і не оспорювалася ті обставини, що за адресою: [ADDRESS] вони, в тому числі й діти відповідача, фактично тривалий час постійно проживають, будучи пов'язаними між собою спільним побутом. Ні відповідач, ні її діти, не мають у місті Рівне чи Рівненській області на праві власності будь-якого нерухомого майна. Єдиним їх житлом, де вони зареєстровані як за місцем проживання, є належне позивачу домоволодіння [ADDRESS] з якою вони і проживають однією сім'єю. При цьому, відповідач та четверо її неповнолітніх дітей були зареєстровані (прописані) у будинку позивача за її ж згодою, як члени сім'ї. Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, встановлені рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2013 року, яке вступило в законну силу і є чинними на час розгляду справи, вищенаведені обставини не потребують доказування в даній справі. Як слідує з позовної заяви та додаткових обґрунтувань до неї позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], які являються неповнолітніми дітьми відповідача [PERSON], не проживають у належному їй домоволодінні, окрім того, відповідач [PERSON] не сплачує житлово-комунальні послуги, їхня реєстрація у вказаному домоволодінні позбавляє її можливості розпорядитися своєю власністю. Також, відповідачі руйнують та псують жиле приміщення, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для неї проживання з ними в одному будинку, а тому на підставі статей 319, 391, 405 ЦК України, статей 71, 72, 116 ЖК України, просить визнати їх такими, що втратили право користування належним їй житловим приміщенням. Відповідно до вимог чинного законодавства на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку із чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, встановити склад осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У Цивільному кодексі України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. В судовому засіданні позивачем визнано той факт, що її дочка - відповідач [PERSON], разом із дітьми - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] постійно на даний час проживають за адресою: [ADDRESS]. Окрім того, даний факт також підтверджується показаннями свідка [PERSON], актом про проживання відповідача [PERSON] та її дітей за вказаною адресою, який підписаний сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та затверджено начальником ЖКП «Галицьке» [PERSON] (а.с.74). Відтак, підстави для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням внаслідок їх відсутності понад один рік без поважних причин відсутні, оскільки такий юридичний факт в судовому засіданні встановлений не був. Щодо посилань позивача на положення ст. 71, 72 ЖК України, то суд зауважує, що зазначені норми регулюють правовідносини, що склалися при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї у жилому приміщенні в будинках державного і громадського житлового фонду, тоді як у даному випадку правовідносини виникли між власником домоволодіння та членами його сім'ї, які зареєстровані у будинку з його згоди. Доводи позивача про те, що відповідачі не надають матеріальної допомоги на оплату житлово-комунальних послуг, формальна приписка відповідачів у її будинку порушує її право приватної власності, відповідачі руйнують та псують жиле приміщення, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для позивача проживання з ними в одному будинку, що є підставою для їх виселення відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України на увагу не заслуговують. Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. За нормою ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позовних вимог про виселення відповідачів позивачем заявлено не було. Всупереч вимогам ст. 11 ЦПК України, суд на власний розсуд не може змінити предмет позову. Окрім того при розгляді даної справи жодних належних та допустимих доказів про те, що відповідачі не надають матеріальної допомоги на оплату житлово-комунальних послуг, відповідачі руйнують та псують жиле приміщення, систематично порушують правила співжиття позивачем суду надано не було і судом їх не здобуто, за виключенням наявності неприязних відносин між сторонами. При цьому судом на підставі поданих відповідачем [PERSON] квитанцій, які були досліджені в судовому засіданні, встановлено, що вона також несе витрати по оплаті комунальних послуг, які надаються в домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с.75-90). З врахуванням викладеного, в задоволенні вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS], необхідно відмовити.

Outcome: dismissed