Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

[PERSON] , яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення особи, яка безпідставно вселилася та проживає у житловому приміщенні, вселення позивача з родиною у житлові приміщення. В обґрунтування уточнених позовних вимог [PERSON] вказує на те, що вона та треті особи [PERSON] , [PERSON] є користувачами частини будинку літ. А за адресою [ADDRESS] . та користуються будинком за вказаною адресою з квітня 2006 року. Квартира № 3 є відокремленою частиною будинку №96 і складається з кухні 7,1 кв.м., житлових кімнат 9,7 кв.м., 11,3 кв.м. та 16,0 кв.м. Співвласником зазначеного будинку є [PERSON] , який мешкає в кв. 1 з 12.11.1996 р. на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2006 р. (справа № 2-1275/06). 16.10.2006 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя постановлено рішення, яким правочин купівлі-продажу частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] визнано дійсним та визнано за [PERSON] (на той час прізвище [PERSON] ) право власності на кв. [ADDRESS] . В подальшому, 09.11.2017 року зазначене рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя було скасовано ухвалою апеляційного суду Запорізької області, а провадження по справі закрито. За період з 2006 року до 2018 року позивач зі своєю родиною - чоловік [PERSON] , мати [PERSON] , неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , постійно проживали у спірному будинку, безперешкодно володіли та користувались ним, сплачували комунальні послуги, що підтверджується особовими рахунками, відкритих на позивачку. Також те, що позивачі є користувачами житлового будинку, підтверджується даними технічного паспорту, виданого ОП «ЗМБТІ». З 2007 року і до теперішнього часу позивачка з родиною зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Реєстрація постійного місця проживання позивачки відбулась 18.01.2007 року. Реєстрація постійного місця проживання третьої особи [PERSON] відбулась 13.02.2007 року. Реєстрація постійного місця проживання третьої особи [PERSON] відбулась 13.09.2017 року. За цей час провели реконструкцію будинку (побудували мансарду), зробили капітальний ремонт, відновили частину будинку після руйнування. В теперішній час позивачкою [PERSON] , вирішується питання щодо отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується листом Запорізької міськради. [PERSON] та відповідачка [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ніколи не проживали. [PERSON] зареєстрований та проживав за адресою [ADDRESS] з 18.08.2011 року, згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг. До 2011 року [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 23.07.2008 року. З 29.06.1999 року до 26.10.2007 року [PERSON] перебував у місцях позбавлення волі. Відповідачка [PERSON] зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS]. Крім цього, [PERSON] та [PERSON] згідно рішення виконкому Жовтневої райради народних депутатів м.Запоріжжя від 09.06.1988 року № 111/3, від 21.07.1988 р.№ 136/3 надана житлова площа у зв`язку з відселенням - [PERSON] однокімнатна квартира, [PERSON] - трикімнатна квартира. Починаючи з 2018 року [PERSON] почав чинити перешкоди позивачам в користуванні своєю нерухомістю та земельною ділянкою. 12.10.2018 року [PERSON] шляхом пошкодження вхідних дверей, вікон, огорожі проник до житла позивача та третіх осіб, частково пошкодив майно, виніс їхні речі на вулицю, самоправно разом з [PERSON] зайняв житло і не впускає їх до теперішнього часу. Цей факт підтверджується зверненнями до правоохоронних органів, внесенням до ЄРДР повідомлення № 12018080020002388 (копії додаються). [PERSON] пояснював свої дії, посилаючись на ту обставину, що він є єдиним спадкоємцем померлої [PERSON] у 2006 році (у якої позивач придбала частину будинку)та померлого [PERSON] , яким начебто на праві власності належала спірна частина домоволодіння по [ADDRESS] . Тобто, правомірність проживання та користування будинком позивачкою та третіми особами у період з 2006 року до 2018 року не викликала сумнівів у [PERSON] . Натомість, ніяких правовстановлюючих документів , які б підтверджували право власності на майно - частину спірного будинку, що належала спадкодавцям, [PERSON] не надано. Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. З цієї норми права вбачається, що право власності спадкодавця на нерухоме майно є саме тим правом, яке переходить спадкоємцеві в разі відкриття спадщини, однак до спадкоємця може перейти право тільки на те майно, яке належало спадкодавцеві на підставі діючого законодавства. Якщо право власності не нерухоме майно відповідно до закону підлягаєдержавній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Тобто, спадкодавцями - [PERSON] та [PERSON] за життя не було набуто право власності, яке в разі відкриття спадщини могло бути передано відповідачу [PERSON] . До того ж відповідач [PERSON] вже намагався незаконним шляхом здійснити відчуження домоволодіння за адресою [ADDRESS] . Так, рішенням третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008, за позовом [PERSON] до [PERSON] , яким визнано дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння літ.А за адресою : [ADDRESS] , начебто укладений між [PERSON] та [PERSON] . 12.01.2005 року за [PERSON] визнано право власності на об`єкт нерухомого майна - фундамент під житловий будинок літ. В. фундамент під прибудову літ.В за адресою: [ADDRESS] . Згідно цього рішення, спірного будинку за адресою [ADDRESS] взагалі немає, так як начебто він був знесений [PERSON] ще у 2006 році. Вказане рішення вже згодом було скасоване Запорізьким апеляційним судом, після того, як в процесі розгляду цивільної справи за позовом позивача про вселення до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя надійшла копія інвентарної справи № 46452/44375 на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , після ознайомлення з якою стало відомо про наявність оскарженого рішення третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008. Таким чином, вбачається, що [PERSON] та відповідачка [PERSON] за адресою [ADDRESS] ніколи не проживали. Починаючи з 2008 року (після звільнення з місць позбавлення волі) [PERSON] проживав по сусідству, бачив як відбудовувався будинок, був знайомий з позивачкою та членами її родини, сумнівів щодо правомірності проживання і користування позивачем частиною будинку [ADDRESS] у нього не виникало. Більш того, визнав позовні вимоги до нього з боку [PERSON] щодо відчуження будинку за адресою [ADDRESS] , знаючи,що фактично частина будинку була придбана позивачами,чим ввів в оману Третейський суд. Доказів права власності на спірну частину будинку за адресою [ADDRESS] суду не надав. Підстав на вселення та проживання у будинку за адресою [ADDRESS] у відповідачів не має. Натомість,позивач і члени її родини фактично є користувачами частини житлового будинку [ADDRESS] , безперешкодно володіли ним, користувались з 2006 року,що підтверджується багаточисельними доказами. Позивач і члени її родини були безпідставно позбавлені свого житла. Адже тільки власник житлового будинку відповідно до ст.391 ЦК України , може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності своїм майном. Відповідач [PERSON] не є власником частини будинку № 96 , речових прав неуспадковував. Отже право користування житлом позивачу повинно бути відновлено шляхом виселення відповідачів з кв. [ADDRESS] . Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачка просить суд усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення з неї [PERSON] , без надання іншого житлового приміщення; вселити в квартиру [ADDRESS] [PERSON] та членів її родини - неповнолітню доньку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні представник [PERSON] позов підтримала, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідачка [PERSON] надала суду письмовий відзив, в якому зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим [PERSON] , який 22.09.1981 року було розірвано. Від шлюбу має повнолітніх дітей. За життя [PERSON] , після розірвання шлюбу вони продовжували проживати як родина, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом. Будинок [ADDRESS] будувала [PERSON] , матір [PERSON] , яка померла [INFO] , і за життя не оформила право власності на зазначене нерухоме майно. Родина [PERSON] постійно проживали у вказаному будинку. З 1975 року, вона проживала за адресою: [ADDRESS] , як член сім`ї [PERSON] і проживає зараз, іншого житла, іншого місця реєстрації не має. У спірному житловому будинку наявні дві відокремлені квартири - квартира № 1 , яка на праві власності належить [PERSON] і квартира № 2 , користувачем якої є [PERSON] і в якій проживає вона. Квартири № 3 , з якої позивачка просить виселити її, фактично не існує. Ані позивачка, а ні треті особи за адресою: [ADDRESS] не проживають, у довідках Департаменту реєстраційних послуг ЗМР, які надані позивачкою як додатки до позовної заяви, зазначено зареєстроване місце проживання адреса: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник відповідачки відзив підтримала, надала суду аналогічні пояснення. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши надані письмові докази, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 16.10.2006 року Жовтневим районним судом м.Запоріжжя постановлено рішення, згідно з яким правочин купівлі-продажу частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] визнано дійсним, та визнано за [PERSON] (Закревською) право власності на кв. [ADDRESS] . (а.с.67). В подальшому, 09.11.2017 року зазначене рішення Жовтневого райсуду м.Запоріжжя було скасовано ухвалою апеляційного суду Запорізької області, а провадження по справі закрито. Скасування права власності [PERSON] на вказану квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 108313517 від 20.12.2017 р. (а.с.28). Згідно технічного паспорту, виданого ОП «ЗМБТІ» від 24.07.2006 р., житловий будинок [ADDRESS] складається з кв. № 3 власником якої є [PERSON] , квартири № 1 власником якої є [PERSON] . Користувачем літ-Г є [PERSON] . Згідно рішенням третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008, за позовом [PERSON] до [PERSON] , визнано дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння літ.А за адресою : [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] .01.2005року та визнано за [PERSON] право власності на об`єкт нерухомого майна-фундамент під житловий будинок літ. В. фундамент під прибудову літ.в за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Запорізького апеляційного суду рішення третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008, було скасоване (а.с.13). Як слід з довідок про реєстрацію, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 13.02.2007 р.; [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 13.09.2007 р.; [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 18.01.2007 р.; [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 08.04.2011 р. (а.с.15). Позивачкою надано суду копії квитанцій на підтвердження оплати нею комунальних послуг в 2009 -2019 р за адресою: [ADDRESS] та договір № 521213225 про користування електричною енергією (а.с17-19, 21); Відповідачці [PERSON] згідно рішення виконкому Жовтневої райради народних депутатів м.Запоріжжя від 09.06.1988 року № 111/3, від 21.07.1988 р.№ 136/3 надана житлова площа у зв`язку з відселенням - трикімнатна квартира.(а.с.29,30). Згідно довідки (з додатками) щодо належності будівель домоволодіння [ADDRESS] , власником квартири № 1 є [PERSON] , власником кв. № 3 є [PERSON] (а.с.81-87). Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він є знайомим [PERSON] , разом працював з її чоловіком [PERSON] . Він допомагав їй відновлювати водовідведення в будинку по [ADDRESS] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що мешкає в будинку [ADDRESS] . Всього в будинку дві квартири. Він мешкає в квартирі № 1 . Позивачка [PERSON] є його сусідкою, яка разом зі своєю родиною безперервно проживала в сусідній квартирі № 2 з 2006 р. по 2018 рік. Як йому відомо, [PERSON] придбала квартиру № 2 у [PERSON] в 2006 році. На час придбання квартири №2 позивачкою, це житло знаходилось в занедбаному стані і [PERSON] разом з чоловіком ремонтували та відновлювали квартиру. В подальшому, в 2018 році[PERSON] , який є сином [PERSON] , виселив родину [PERSON] з їх квартири. Квартири № 3 в будинку не існує. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживає в будинку [ADDRESS] . Вона є рідною сестрою позивачки. Як їй відомо, [PERSON] придбала в 2006 році у [PERSON] половину будинку [ADDRESS] , а саме квартиру № 3 . На час придбання квартири позивачкою, це житло знаходилось в занедбаному стані і [PERSON] разом з чоловіком ремонтували та відновлювали квартиру. В подальшому, в 2018 році [PERSON] , який є сином [PERSON] , виселив родину [PERSON] з їх квартири. Квартири № 2 в будинку не існує. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживає в будинку [ADDRESS] . Як їй відомо, [PERSON] придбала в 2006 році у [PERSON] частину будинку [ADDRESS] а час придбання квартири позивачкою, це житло знаходилось в занедбаному стані після пожежі. [PERSON] разом з чоловіком ремонтували та відновлювали квартиру. В подальшому, в 2018 році [PERSON] , який є сином [PERSON] , виселив родину [PERSON] з їх квартири. На даний час в спірній квартирі проживає [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він проживає в будинку [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] мешкає будинку [ADDRESS] більш ніж 15 років. Всього в будинку № 96 дві квартири. В квартирі № 1 мешкає [PERSON] . Квартира № 2 складається з чотирьох кімнат, дві з них в 2006 році придбала [PERSON] , де по 2018 році мешкала разом із чоловіком та донькою. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він проживає в будинку [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] вселилась в будинок [ADDRESS] в 2007-2008 р.р. Цей будинок був збудований [PERSON] , зі слів якого [PERSON] винаймала в нього квартиру. Від інших сусідів він чув, що [PERSON] - донька [PERSON] по частинах продавала будинок № 96 . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживає в будинку [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] та [PERSON] проживали в будинку [ADDRESS] з кінця 70-х років. Цей будинок багато років будував [PERSON] . В період 2000-2008 р.р. [PERSON] проживала в квартирі в Южному мікрорайоні м. Запоріжжя. В цей же час [PERSON] відбував покарання в місцях позбавлення волі. Від інших сусідів він чув, що [PERSON] - донька [PERSON] по частинах продавала будинок № 96 . [PERSON] разом із родиною проживала в будинку з 2006 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він проживає в будинку [ADDRESS] . [PERSON] та її син [PERSON] з кінця 70-х років будували будинок № 96 . В період 2000-2008 р.р. [PERSON] проживала в квартирі в Южному мікрорайоні м. Запоріжжя. В цей же час [PERSON] відбував покарання в місцях позбавлення волі. Наскільки йому відомо, [PERSON] придбала частину будинку за договором купівлі-продажу. [PERSON] залишилась одна кімната, але його це не влаштовувало, тому в нього відбувались конфлікти з родиною [PERSON] , яких в 2018 році він виселив з вказаної квартири. На даний час в спірній квартирі проживає [PERSON] . Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини «кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Звертаючись до суду за захистом своїх житлових прав, [PERSON] просить суд вселити в квартиру [ADDRESS] її разом із родиною - неповнолітньою донькою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч.1-3 статті 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Судом встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав № 108313517 від 20.12.2017 р. право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , скасовано. Статтею 657 ЦПК України (в редакції 20.02.2006 р.), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів). Враховуючи те, що законом встановлена обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири), суд розцінює договор купівлі-продажу частини житловго будинку буд. [ADDRESS] , укладений 20.04.2006 р. у простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] як недопустимий доказ (а.с.88). Вважаючи, що її право на проживання у спірному будинку порушене, позивачка [PERSON] посилалась на довідки про реєстрацію [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у спірному будинку. Як встановлено судом, реєстрація вказаних осіб була здійснена на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 16.10.2006 року, яке, в подальшому було скасовано ухвалою Запорізького апеляційного суду рішення третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008, а тму вказані докази суд, також вважає недопустимими. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно довідок, [PERSON] , [PERSON] [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , тоді як [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тобто позивачка та члени її сім`ї позивачки були зареєстровані в двох різних квартирах. Відповідно до стаття 77 ЦКУ України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] лише підтверджують факт неприязних стосунків між [PERSON] та [PERSON] з приводу об`єкту самочинного будівництва по [ADDRESS] , але будь - якого значення для підтвердження порушення житлових прав позивачки, ці показання не мають. Відповідно до ч.-ч.1,2 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. З наведеного слід, що відсутність у позивачки [PERSON] права власності на самочинно збудовану частину дома, або квартиру по [ADDRESS] тягне за собою, також, відсутність в неї і права користування цим житловим приміщення та пов`язаних з цим прав вселення її, членів її сім`ї та виселення інших осіб. Відповідно до ч.1,3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази як окремо, так і у їх взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачкою [PERSON] порушено її житлові права, зокрема, право проживання у житловому будинку (квартирі). Враховуючи вищенаведене, а також те, що чинним законодавством України не передбачено порядку вселення та виселення осіб з об`єктів самочинного будівництва, в позові слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed