Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона та її сини [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири за адресою: м. Львів-Брюховичі, вул.. Бурштинова,16. Її син [PERSON] .Р.В. перебував у шлюбі з відповідачкою. Відповідач як дружина була прописана в будинку, проте 08.12.2014 року шлюб між ними було розірвано, однак остання продовжує проживати в квартирі, добровільно виселитися відмовляється, створює конфлікти. Відповідач зловживає алкогольними напоями через що постійно влаштовує сварки. Відповідач обмежує її право та права інших співвласників будинку в користуванні ним створивши нестерпні умови для проживання, систематично порушує правила співжиття в будинку, заходи запобігання та впливу на неї не діють. Тому вона просить винести рішення, яким усунути перешкоди в користуванні належною їм квартирою, висиливши [PERSON] з квартири без надання іншого житлового приміщення. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що проживання відповідачки в квартирі позивача завдає незручності та фактично унеможливлює здійснення права користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд. Відповідачка в судове засідання не з'явилася за невідомих обставин. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать поштові повідомлення. Клопотань про відкладення розгляду справи або заперечень проти позову від відповідачки не надходило, подала письмове пояснення, в якому заперечує проти позову. Треті особи в судове засідання не зявились, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у їх відсутності та підтримання позову в повному обсязі. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.05.1990 р. за реєстраційним номером 1-3221, позивач та треті особи на праві спільної сумісної власності є основними власниками будинку по вул.. Бурштиновій, 16 в м. Львові-Брюховичі, що складається з 5 житлових кімнат жилою площею 80,5 кв.м. і кухні, загальна площа 124, 3 кв.м. З 1997 року у вищезазначеній квартирі разом з позивачем та третіми особами зареєстрована відповідачка [PERSON], що підтверджується довідкою виконавчого комітету с.м.т. Брюховичі м. Львова від 05.05.2016 року № 741, яка вселилась в якості члена сім'ї власника. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08.12.2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між відповідачем [PERSON] та [PERSON] розірвано. На теперішній час відповідачка продовжує проживати в квартирі, що належить позивачу та третім особам, тому позивач просить усунути перешкоди в користуванні належним їм майном, виселивши відповідачку з квартири. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього кодексу. Щодо виселення колишніх членів сімї власника ВСУ в узагальненні щодо аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ зазначив, що відповідно до ст.ст.9,156,157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сімї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього кодексу. Передбачені стст.9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції, ст.319, чч.1, 2 ст.321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд зробив у справі №6-24089св06 (ухвала від 31.01.2007). Подібний у справі №6-20552св07 (рішення від 28.05.2008). Як було встановлено в судовому засіданні відповідач вселилась в будинок на правах члена сім'ї власника будинку та, у зв'язку з припиненням сімейних відносин з власником будинку не втратив права користування займаним приміщенням, відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР. Відповідач ствердила своє бажання проживати в спірному будинку, оскільки там проживають її діти і вона має намір проживати з ними, у своїх поясненнях зазначила, що добровільно житла ніколи не залишала, а вимушена відсутність у спірному будинку була зумовлена лікуванням, а також не бажанням колишнього чоловіка та його матері бачити її там, через що просто виганяли її із спірного будинку. Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позову своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачка не представила суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація та проживання відповідача у спірному будинку перешкоджає їй вільно володіти та користуватись належним їй майном. В обґрунтування позовних вимог, заявлених на підставі ст.ст. 157, 116 ЖК України, щодо систематичного порушення відповідачкою правил співжиття у будинку та безрезультатності заходів запобігання і громадського впливу, позивачка посилалась на довідку ст. ДІМ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 31.10.2015 року. Згідно з цією довідкою працівником міліції була проведена профілактична бесіда з [PERSON] про дотримання моральної поведінки у побуті та неприпустимість з її сторони протиправної поведінки у майбутньому, однак з її змісту не видно, коли правопорушення було вчинено і у чому воно полягає. Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2016 року [PERSON] притягалась до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу на 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (51 грн.) за те, що перебуваючи у стані алкогольного спяніння, 14.12.2015 року вчинила дрібне хуліганство, а саме висловлювалась нецензурною лексикою та погрожувала фізичною розправою [PERSON] Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що після вжиття цих заходів, відповідачка вчиняла дії, спрямовані на порушення правил співжиття у будинку, що унеможливлює подальше спільне з нею проживання позивачки, як співвласника будинку, що складається з пяти кімнат загальною площею 124,3 кв.м. Постановою суду від 18 липня 2016 р. відповідачка була звільнена від адміністративної відповідальності за малозначністю вчиненого правопорушення, яке полягало у неналежному вихованні дитини, й не стосувалось дотримання правил співжиття в будинку та безпосередньо прав позивачки. Як вбачається з пояснень сторін та підтверджується матеріалами справи, між сторонами існує триваючий конфлікт, сторони по справі постійно провокують один одного та влаштовують взаємні сварки, однак на думку суду це жодним чином не впливає на право відповідача на користування житлом, яке було отримано нею на законних підставах, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed