Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача про стягнення курсової різниці та відсотків за користування позикою. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 26.04.2012 року Деснянським районним судом м. Києва було винесено заочне рішення, яким з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] стягнуто суму позики в розмірі 91883,85 грн. Вказане рішення набрало законної сили 07.05.2012 року. Оскільки, заборгованість у визначеному судом розмірі відповідачем не повернута, позивачі були змушені звернутися до суду та просять суд стягнути з [PERSON] курсову різницю по сумі боргу в розмірі 57041,15 грн, оскільки позика була надана в доларах США, 3% річних - 11909,85 грн та відсотки за користування позикою - 51880,03 грн. 16.01.2015 року позивачами було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивачі просять стягнути з відповідача на свою користь курсову різницю в сумі 89471,15 грн, відсотки за користування позикою в сумі 68722,51 грн та 3% річних в сумі - 15710,86 грн. В судовому засіданні представник позивача заяву про збільшення позовних вимог підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. 23.03.2015 року позивач - [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримую в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала та пояснила, що відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, валютні коливання та зміна суми грошового зобов'язання в гривневому еквіваленті не є мірою відповідальності сторін, а тому не можуть бути підставою до перерахунку заборгованості після винесення судового рішення. Також зазначила, що з урахуванням ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», позика є фінансовою послугою, оскільки, надання фізичними особами (громадянами) грошових коштів на умовах позики зі сплатою за це процентів не допускається, тому немає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 26.04.2012 року Деснянським районним судом м. Києва винесено рішенням, яким позов [PERSON] і [PERSON] про стягнення грошових коштів - задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь позивачів суму позики в розмірі 91883,85 грн (а.с.5). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці факти. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у ст. 1048 ЦК України. Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, за правилами ст. 1048 ЦК України, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки НБУ у випадку коли сторони у договорі однією з умов визначили, що позичальник повинен сплатити відсотки за користування грошовими коштами, але не визначили їх розмір. Тобто лише в такому випадку законодавець передбачає застосування облікової ставки НБУ для визначення розміру відсотків. Зі змісту розписки вбачається, що застереження щодо виплати відсотків за користування грошовими коштами відсутні, а тому підстави для стягнення відсотків за ч. 1 ст. 1048 ЦК України відсутні. З огляду на викладене, суд вважає, що в частині стягнення відсотків за користування позикою необхідно відмовити. Щодо стягнення 3% річних в сумі 15710,86 грн на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивач просить нарахувати на суму заборгованості 3% річних за період з 03.03.2012 року по 12.12.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, рішення суду набрало законної сили 07.05.2012 року. А тому суд вважає, що саме з 07 травня 2012 року можуть бути нараховані 3% річних. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, суд приходить до висновку, що період за який можуть бути нараховані 3% річних становить з 08.05.2012 року по 12.12.2014 року. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приймаючи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що вимоги щодо стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 7206,45 грн (91883,58 грн х 3% х 949 дні прострочки : 365). В частині позовних вимог про стягнення курсової різниці в розмірі 89471,15 грн, судом встановлено наступне. В судовому засіданні представник позивача просив стягнути з відповідача курсову різницю по сумі боргу, оскільки позика була надана в доларах США, при цьому посилався на ч. 2 ст. 533 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Однак доводи представника позивача щодо стягнення з відповідача збитків у зв'язку зі зміною курсу є не обґрунтованими, оскільки, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2012 року з [PERSON] стягнуто суму позики в гривневому еквіваленті з урахуванням курсу НБУ станом на 13.02.2012 року. Таким чином, при винесенні рішення було враховано положення ст. 533 ЦК України, а оскільки, встановлена законодавством можливість збільшення розміру позики, що підлягає поверненню, у випадку зміни курсу відповідної валюти не є відповідальністю за несвоєчасне виконання такого зобов'язання, суд вважає за доцільним в задоволенні позовних вимог в частині стягнення курсової різниці відмовити. Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial