Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

[PERSON] у квітні 2014 ротку звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він 28 квітня 2011 року уклав шлюб з відповідачкою у справі та є батьком їх спільної дитини - [PERSON], народження [INFO]. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 06 липня 2011 року з позивача стягнуто на користь відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 500 грн щомісячно до досягнення сином повноліття та 300 грн на утримання дружини до досягнення сином трирічного віку. Через деякий час сторони знайшли примирення та стали проживати однією сім'єю у м. Суми за місцем проживання позивача з квітня 2012 по квітень 2013 року. Під час спільного проживання позивач працював та отримані кошти витрачав на потреби сім'ї, відповідачка в цей час не працювала. Дана ситуація існувала тривалий час та відповідачка не мала перешкод подати виконавчий лист до органу виконавчої служби до примусового виконання в разі незадоволення сумами, які надавав на її утримання та утримання дитини позивач. У квітні 2013 року сторони прийняли рішення проживати окремо та рішенням Пирятинського районного суду від 23.06.2013 їх шлюб розірвано. Відповідачка у серпні 2013 року звернулася до відділу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду про стягнення з позивача аліментів. В подальшому державним виконавцем було розраховано заборгованість по аліментах за період з 12 червня 2012 по 01 березня 2014 року. Згідно довідки про заборгованість позивачем протягом травня 2013-лютого 2014 року було сплачено 4539,98 грн, заборгованість складає 11 966,68 грн. Натомість згідно квитанцій позивача протягом травня 2013-лютого 2014 він сплатив відповідачці аліменти на суму 5838,49 грн. Просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментами, визначеної у виконавчих провадженнях за виконавчими листами №544/1156/13-ц від 30.07.2013, виданих на підставі рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 06 липня 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] до досягнення ним повноліття та на утримання [PERSON] до досягнення сином трирічного віку, за період, з червня 2012 року по квітень 2013 року включно та частково від заборгованості по аліментах за період з травня 2013 по лютий 2014 року, зменшивши суму заборгованості до 1300 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Пояснила, що дійсно з квітня 2012 по березень включно 2013 року вона із сином проживали разом з позивачем у його квартирі в м. Суми. 12 червня 2012 року позивач змусив її забрати виконавчі листи та порвав їх. Позивач офіційно ніде не працював, а кошти, які мав від тимчасових заробітків віддавав своїй матері. За період спільного проживання позивач не надавав кошти для утримання дитини та дружини. Сім'я жила за рахунок коштів, яку відповідачка отримувала як допомогу по догляду за дитиною. Позивачка сплачувала кошти за комунальні послуги та на ремонт квартири, яку успадкував від батька позивач. Кошти на ремонт квартири також давала її мати. Спільне життя з позивачем стало нестерпним, останній у нетверезому стані влаштовував сварки вдома та піднімав на неї руку, тому вона залишила його та, забравши дитину, повернулася до м. Пирятина. У квітні 2013 року позивачка подала до суду на розлучення та 19.07.2013 звернулася до суду про видачу дублікату виконавчого листа для відновлення примусового стягнення з позивача аліментів. Суму 1300 грн у липні 2013 та січні 2014 року позивач надавав їй як батьківську допомогу у зв'язку з хворобою дитини. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ВДВС Сумського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, надіслав на адресу суду копії матеріалів виконавчого провадження. Враховуючи наведене, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності представника третьої особи на підставі наявних матеріалів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 06 липня 2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 500 грн щомісячно до досягнення сином повноліття та у розмірі 300 грн щомісячно на утримання дружини до досягнення сином трирічного віку. (а.с.4). На виконання вказаних рішень були видані виконавчі листи від 05.08.2011 N 2-425/2011 та за заявою стягувача 25.01.2012 року відкрито виконавчі провадження (а.с.132,145). З квітня 2012 року до березня включно 2013 року позивач та відповідач проживали однією сім'єю в квартирі його матері разом зі своєю дитиною, за спільні кошти проводили ремонт в успадкованій позивачем від батька квартирі. 11.06.2012 відповідач у справі [PERSON] подала державному виконавцю заяву про повернення виконавчих листів у зв'язку з відмовою від примусового стягнення аліментів (а.с.140,148). Претензій по сплаті аліментів до боржника у стягувача на день подачі заяви не було. Постановами державного виконавця ВДВС Сумського міського управління юстиції від 12.06.2012 виконавчі листи повернуті стягувачу (а.с.142,150). 18.07.2013 [PERSON] звернулася до Пирятинського районного суду із заявою про видачу дублікатів вищевказаних виконавчих листів у зв'язку із їх втратою у процесі виконання. Відповідно до ухвали суду від 19.07.2013 відповідачка 30.07.2013 отримала дублікати виконавчих листів (а.с. 50-66 цивільна справа №2-425/2011). 05.08.2013 за заявою відповідачки виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини та дружини було повторно відкрите (а.с.56,101). Згідно довідки державного виконавця відділу ДВС Сумського міського управління юстиції загальна сума заборгованості позивача [PERSON] по аліментних зобов'язаннях станом на 01.03.2014 становить 11 966,68 грн, у тому числі за період з 12.06.2012 по березень 2013 року - 7706,66 грн (а.с.103). Сторонами у судовому засіданні не заперечувалося, що в період з квітня 2012 року по березень включно 2013 року вони проживали однією сім'єю та вели спільне господарство, а на початку квітня 2013 року відповідачка залишила з дитиною місце їх спільного проживання та повернулася додому у м. Пирятин Полтавської області, де подала до суду позов про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. З ст. 197 Сімейного кодексу ( далі - СК) України суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Всупереч вимогам ст. 60 Цивільного процесуального ( далі - ЦПК ) України, відповідач не надала переконливих доказів того, що в період їх спільного проживання з позивачем, останній не надавав добровільно кошти на утримання дитини та її утримання. Квитанція про сплату комунальних послуг, видана на прізвище відповідача, не є свідченням того, що відповідачка сама утримувала всю сім'ю на державну допомогу, що отримувала по догляду за дитиною. Посилання відповідача на ті обставини, що позивач примусив її забрати з виконавчої служби та знищив виконавчі листи, тому вона не мала змоги звернути їх до примусового виконання, є неспроможними та необґрунтованими. Зокрема, у своїй заяві до суду про видачу дубліката виконавчих листів відповідач вказувала, що виконавчі листи були втрачені в процесі виконання. Та навіть у разі їх знищення позивачем, у відповідачки не було істотних перешкод для отримання дублікатів виконавчих листів та примусового стягнення аліментів з позивача під час їх спільного проживання, проте до суду про їх видачу відповідачка звернулася лише після розірвання шлюбу з [PERSON] - у липні 2013 року. Таким чином, на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає, що заборгованість виникла внаслідок непред'явлення [PERSON] без поважних причин виконавчих листів до виконання з квітня 2012 по березень 2013 року включно, тому є правові підстави для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах за вказаний період. Відповідно до ч.4 ст. 196 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Позивач 11.07.2013 сплатив на рахунок відповідачки 1000 грн, а 18.01.2014 - 298,51 грн (а.с.12). Проте, вказані суми державним виконавцем не були зараховані як сплачені аліменти, а зі слів відповідачки - зараховані як батьківська допомога на лікування дитини. Суд не приймає до уваги заперечення позивача про те, що вказані суми сплачені ним як аліменти за виконавчим листом, а про хворобу дитини він нічого не знав, так як вони спростовуються іншими доказами у справі. Зокрема, відповідачка надала суду докази того, що 10.07.2013 їх з позивачем неповнолітній син [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в Пирятинській ЦРЛ з діагнозом ацетономічний синдром та йому було призначене лікування (а.с.44). Цього ж дня відповідачкою були придбані призначені для лікування сина ліки на суму понад 1 000 грн (а.с.41-43). 17.01.2014 відповідачка звернулася до лікаря з приводу хвороби сина на ГРВІ та 18.01.2014 нею було придбані призначені для його лікування ліки на суму 365,40 грн (а.с.39-40). Відповідач повідомила позивача про те, що син хворіє і потребує додаткових витрат на лікування та в ці ж дні ним були перераховані кошти на рахунок відповідачки. На користь того, що вказані суми були перераховані саме як батьківська допомога на лікування дитини, говорить і той порядок, за яким позивач сплачував аліменти на користь відповідачки. Так, щомісяця, починаючи з травня 2013 року ним разово вносилися на рахунок відповідачки суми від 500 до 600 грн, зокрема, ці суми були внесені напередодні і в ті місяці, коли позивач перерахував відповідачці спірні кошти - 03 липня 2013 року - 620 грн та 08 січня 2014 року - 600 грн. Тобто, суд вважає доведеним, що повторна протягом місяця сплата позивачем коштів на рахунки відповідача саме в період хвороби дитини сторін, є ніщо інше як добровільна батьківська допомога на лікування дитини, що не звільняє його від виконання основного аліментного обов'язку по утриманню сина. За таких підстав, вимоги позивача про його звільнення від заборгованості по сплаті аліментів у сумі 1300 грн за період з травня 2013 по лютий 2014, задоволенню не підлягають.

Outcome: partial