Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

[PERSON] у липні 2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 грудня 2000 року він є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі також зареєстрована його дружина [PERSON], донька [PERSON], онук [PERSON], онука [PERSON], онук [PERSON] та колишній зять [PERSON]. Останній з 2010 року у даній квартирі не проживає, фактичне місце його проживання невідоме. Через реєстрацію відповідача в квартирі позивача, в останнього виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, тому він просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] Позивач у судове засідання не з'явився, просить справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує, про що надав суду відповідну заяву. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином через оголошення опубліковане на веб-сайті Судової влади України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 27 вересня 2018 року згідно зі ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, пояснення свідка [PERSON], оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 грудня 2000 року [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] ( а.с. 9). У вказаній квартирі також зареєстрована його дружина [PERSON], донька [PERSON], онук [PERSON], онука [PERSON], онук [PERSON] та колишній зять [PERSON]. Останній з 2010 року у даній квартирі не проживає, фактичне місце його проживання невідоме ( а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника (інших осіб, які отримали право користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, оскільки відповідач понад два років не проживає у квартирі, що належить позивачу, а його реєстрація у ній заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися її житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню, оскільки його реєстрація в належній [PERSON] квартирі порушує його право на користування та розпорядження власністю.

Outcome: approved