Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] та урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просили визнати недійсним договір дарування від 01.03.2018 року квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], скасувати державну реєстрацію права власності на підставі договору дарування за [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON] по 10% паєнагромаджень в квартирі [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь кожної з відповідачів по 40614 грн 60 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON], як члену житлово-будівельного кооперативу №2 у м. Чернігові (далі ЖБК №2), у 1977 році у період перебування у шлюбі із відповідачем була виділена кооперативна квартира за адресою: [ADDRESS]. Повна вартість квартири становила 5 820 рублів. У період 1978 - 1983 подружжям сплачено 3 696 рублів, 40 копійок пайових внесків, що становить 60% від повної вартості майнового паю на виділене житло. У 1982 році шлюб між відповідачем та [PERSON] розірвано. Повна вартість паю була сплачена у 1993 році. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли 30% вартості внеску за квартиру за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є дружина померлого - [PERSON], його донька - [PERSON] та донька померлого від першого шлюбу -[PERSON], які звернулися до державної нотаріальної контори із заявами про оформлення спадщини. У 2018 році позивачі дізналися про те, що відповідач оформила право власності на спірну квартиру та 01.03.2018 подарувала її [PERSON] та [PERSON] по Ѕ кожному. Позивачі вважають, що відчудження квартири здійснено з порушенням ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю. Належна за життя [PERSON] частина (30%) пайового внеску вартості квартири входить до складу спадщини і повинна бути розподілена між позивачами та третьою особою по 10 %, що становить 40614,60 грн на кожного. Ухвалою суду Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.10.2018 у справі було призначено підготовче засідання. Позивачами в підготовчому засіданні було збільшено розмір позовних вимог в частині стягнення вартості 10% паєнагромадження у сумі 40 614 грн на кожного та надано висновок експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 33-18від 26.11.2018 на підтвердження такої вартості, квитанції про оплату витрат на правничу допомогу та складання висновку експерта. Представник відповідача через канцелярію суду 25.10.2018 подав відзив на позов, у якому проти задоволення позовних вимог заперечив та вказав, що повну вартість пайового внеску за квартиру було сплачено ЖБК №2 під час спільного проживання [PERSON] та відповідача за рахунок спільних коштів, у подружжя виникло право власності на частку у квартирі. Також ним подано заяву від 20.10.2018 про застосування при розгляді справи загального строку позовної давності. 30 листопада 2018 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 17 грудня 2018 року представником відповідача надано суду письмові пояснення з посиланнями на рішення Деснянського народного суду м. Чернігова від 27.01.1983, яким поділено пай в ЖБК №2 у спірній квартирі між [PERSON] та [PERSON], виділено кімнати, якими вони мають право користуватися.Також у поясненні вказано на неправильно обраний позивачами спосіб захисту майнових прав, оскільки ними не було оскаржено відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину в частині спадкування паєнагромадження. Позивачі позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову у судовому засіданні заперечував. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. ст. 77-80 ЦПК України докази на підтвердження фактичних обставин на які посилається сторона повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Суд встановив, що [PERSON] та відповідач - [PERSON] із 07.11.1974 по 17.11.1982 перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 07.11.1974 (а.с. 13, т.1) та свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] від 16.08.1983 (а.с. 18, т.1). У період шлюбу у 1977 році [PERSON], як члену житлово-будівельного кооперативу №2 у м. Чернігові, була виділена кооперативна квартира за адресою: [ADDRESS]. Повна вартість квартири становила 5 820 рублів. У період 1978 - 1983 подружжям сплачено 3 696 рублів, 40 копійок, що становить 60% від повної вартості майнового паю на виділене житло. 25 жовтня 1977 року [PERSON] зареєстровано у вказаній квартирі та 22.11.1983 знято з реєстрації. Вказані обставини підтверджуються інформаційними листами Об'єднання житлово-будівельних кооперативів м. Чернігова від 07.08.2017 № 1-07/632, від 15.05.2018 № 1-07/371 (а.с. 14,15 т. 1) та довідкою про склад сім'ї зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26.07.2017 № 3393 (а.с. 14, т.1). Рішенням Деснянського народного суду м. Чернігова від 27.01.1983, яке набрало законної сили 08.02.1983, за позовом [PERSON] поділено пай в ЖБК №2 та виділено [PERSON] 2000 рублів паєнакопичень, [PERSON] - 1499 рублів паєнакопичень, виділено кімнати, якими мають вони право користуватися (а.с. 126, т.1). Загальними зборами членів ЖБК №2 №4 від 08.08.1983 [PERSON] виділено однокімнатну квартиру № 56, площею 17,25 кв. м., яка звільнилася, та [PERSON] цілу двокімнатну квартиру [ADDRESS], площею 30,18 кв.м. у зв'язку з розірванням їхнього шлюбу та виселенням [PERSON] із спільної квартири, що підтверджується випискою з протоколу рішення зборів (а.с. 131, т.1). Рішенням виконавчого комітету Чернігівської районної ради народних депутатів № 310 від 23.09.1983 «Про затвердження протоколів загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу №2» члену кооперативу [PERSON] у зв'язку з розлученням з [PERSON] надано однокімнатну квартиру № 56. Члену кооперативу [PERSON] надано цілу двокімнатну квартиру [ADDRESS] у зв'язку з виділенням [PERSON] нової житлової площі (а.с. 127, т.1). Сторонами не оспорюється та суд вважає встановленим той факт, що у зазначених рішеннях кооперативу та виконкому міськради йдеться про житлові квартири у будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідач підписала письмове зобов'язання від 14.11.1983 самостійно сплатити на протязі 9 років 2 123 рублі 60 копійок позики, отриманої від ЖБК №2 (а.с. 128, т.1). Таким чином [PERSON] втратив правовий зв'язок із квартирою [ADDRESS]. Право користування квартирою та обов'язок сплати решти внесків, які не були сплачені ЖБК №2 за спірну квартиру, перейшли до відповідача. Повну суму внесків за спірну квартиру сплачено у І кварталі 1992 року, що підтверджується листом Об'єднання житлово-будівельних кооперативів м. Чернігова від 15.05.2018 № 1-07/371 (а.с. 15,16 т.1). Згідно інформації Об'єднання житлово-будівельних кооперативів м. Чернігова від 11.02.2019 № 1-07/122 (а.с. 5, т.2), відповідно до зобов'язання від 18.10.1983 (а.с. 6,т.2), [PERSON] з 10 місяця 1983 року по ІV квартал 1989 року сплачував пайові внески за квартиру № 56, якою фактично користувався. Правовідносини між ЖБК №2 та [PERSON] були припинені повним виконанням своїх зобов'язань сторонами, зокрема фактичною передачею у користування відповідачу квартири у 1983 році та оплатою повної вартості пайового внеску у 1992 році. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 19, т.1). Державним нотаріусом Першої Чернігівської нотаріальної контори Підгайною О.І. 14.09.2017 та 24.10.2017 видані ряд свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на транспортні засоби, нерухомість, банківські вклади та інше майно на ім'я його дочок [PERSON] та [PERSON] (а.с. 26-32, т.1). 29 січня 2019 року вищезазначеним державним нотаріусом надано [PERSON] довідку № 135/01-16 щодо неможливості видати свідоцтво про право на спадщину на паєнакопичення [PERSON] щодо квартири за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з відсутністю документів, які підтверджують право спадкодавця на зазначене майно. Постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначене майно не виносилася (а.с. 9,10, т.2). Згідно із ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд. Як вбачається із змісту свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], виданого Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 29.11.1999 (а.с. 161, т.1) та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, сформованого 10.01.2018 (а.с. 162, т.1), згідно якого право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] 05.01.2018, номер запису 24328425, на момент відчуження [PERSON] являлась єдиним власником квартири. Правомірність оформлення та реєстрації права власності на квартиру за відповідачем позивачами не оспорюється. Суду не надано відомостей, що [PERSON] за життя, після фактичного припинення користування спірною квартирою, заявляв про свої права на неї. Як вбачається із довідки ОЖБК м. Чернігова від 15.05.2018 № 1-07/371, за адресою : [ADDRESS] був сплачений перший внесок 2500 руб., ким і коли сплачений невідомо, крім того за період з ІІ кварталу 1978 року по І квартал 1992 року сплачено за квартиру 7515,53 руб., однак в ІV кварталі 1983 року 1637 грн 84 коп з вартості цієї квартири відмінусовано (а.с. 15 т. 1). Повна ж вартість квартири становила 5820руб. (а.с. 14 т. 1 зворотня сторона). Тобто преплата по квартирі становила 1695,53 руб. Водночас, як вбачається із довідки ОЖБК від 11.02.2019 року (а.с. 14-15 т. 2), яка адресована була суду, однак видана на руки позивачу [PERSON], вартість квартири [ADDRESS] становила 3750 руб., за період з 10 місяця 1983 року по ІV квартал 1989 року внесено 1337,94 руб, дані про суму 1449 руб 13 коп. в Книзі особових рахунків по позиці ОЖБК № 2 за вищевказаною адресою відсутні, тому підприємство немає інформації про зарахування цих коштів. Однак суд вважає, що зазначення в довідці від 15.05.2018 року (а.с. 15 т. 1) «-1637,84» і є таким перенесенням в рахунок сплати за квартиру [ADDRESS]. Пояснення [PERSON] про те, що [PERSON] сплачував пайові внески в рахунок квартири [ADDRESS] в четвертому кварталі 1983 року, які потім були перенесені в рахунок оплати квартири [ADDRESS] не відповідають дійсності та спростовуються твердженнями самих же позивачів в позові про те, що [PERSON] сплачувались пайові внески до 16.08.1983 року. З огляду на це, суд вважає необґрунтованим посилання позивачів на порушення ст. 22 Кодексу України про шлюб та сім'ю, оскільки на момент укладення договору дарування спірної квартири вона належала на праві власності виключно відповідачу та не могла входити до складу спадщини після смерті [PERSON] З цих же підстав суд відхиляє твердження позивачів, з посиланням на ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України та п. 8 Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 «Про практику розгляду судами справ про спадкування», що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина - частка розміром 30% паєнагромаджень у вартості квартири за адресою: [ADDRESS], оскільки на час його смерті такого об'єкта цивільних прав, як частка у вартості пайового внеску за спірну кооперативну квартиру вже не існувало. У переліку спадкового майна після смерті [PERSON], який міститься у свідоцтвах про право на спадщину за законом від 14.09.2017, 24.10.2017 (а.с. 24-32), не зазначено частку пайового внеску у вартості кооперативної квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Факт порушення передбачених вказаними нормами Цивільного кодексу України вимог, у тому числі щодо форми, змісту правочину, вільного волевиявлення сторін при укладені договору дарування квартири від 01.03.2018 позивачами не доведено, а тому підстави для визнання договору недійсним відсутні. Вимога про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру є похідною від вимоги про визнання недійсним договору дарування від 01.03.2018, а тому у її задоволенні слід відмовити. Крім того, позивачами не зазначено в позовній заяві та не заявлено клопотань у ході судового розгляду про залучення до участі у справі у якості відповідачів усіх сторін по договору дарування квартири від 01.03.2018, а саме: [PERSON] та [PERSON], що є також підставою для відмови в позові в частині визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності. З огляду на встановлені фактичні обставини та відсутність належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на обґрунтування позовних вимог, відсутні також підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачами права власності в порядку спадкування за законом часток паєнагромадження у квартирі [ADDRESS] та стягнення їх грошового еквіваленту на користь позивачів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з тим, що у задоволенні позову належить відмовити, судовий збір та інші понесені позивачами у зв'язку з розглядом справи судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed