Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

[PERSON] (надалі заявник) звернулась до суду із вказаною заявою, в якої просить встановити факт належності [PERSON] свідоцтва про право власності на житловий будинок. Заінтересованою особою вказана [PERSON] . Заявник вказує, що її чоловік, [PERSON] , помер [INFO] . При вивченні нотаріусом свідоцтва про право на власність встановлено, що власником будинку зазначено [PERSON] , а не [PERSON] . Отже, встановлення факта належності правовстановлюючого документа необхідно заявнику для оформлення спадщини. [PERSON] є донькою [PERSON] та заявника та другою спадкоємицею. В судове засідання заявник та заінтересована особа не з`явились, надалі заяви про розгляд справи без їх участі. [PERSON] зазначила, що не заперечує проти задоволення заяви [PERSON] . На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Рішенням № 13 виконавчого комітету Жашківської міської Ради від 10.07.1974 року (мовою оригіналу) « [PERSON] предоставлено право индивидуального строительства на земельном участке по ул. Щорса». До витягу із вказаного рішення додано проект забудови земельної ділянки, акт передання земельної ділянки, план ділянки, план будинку, акт вартості будинку та споруд за адресою [ADDRESS] . Особою, яку надано ділянку та якій належить будинок за вказаною адресою зазначено (мовою оригіналу) [PERSON] (або [PERSON] ) Проте, в свідоцтві № 14 про право приватної власності на житловий будинок від 23.03.1979 року зазначено, що будинок по [ADDRESS] належить (мовою оригіналу) [PERSON] . Таким чином, суд доходить до висновку, що довід заявника, стосовно того, що в свідоцтві про право власності допущена помилка в імені власника матеріалами справи не спростований. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Факт, про встановлення якого просить заявник, має для неї юридичне значення, оскільки необхідний для отримання спадщини та подальшого розпорядження та користування майном на власний розсуд. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду, якщо від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з правовими позиціями, викладеними в п.1, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з наступними змінами та доповненнями) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Нормами ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При прийнятті рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Нормами ст. 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності. Приписами п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Дослідивши письмові докази, надані до матеріалів цивільної справи, надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] обґрунтована та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved