Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

[PERSON] , посилаючись на норми Житлового кодексу України, звернулася з позовом до Солом`янського районного суду міста Києва та просить виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. Позов обґрунтований тим, що позивачка є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 22 серпня 1996 року. 12 березня 2001 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В. було видана дублікат договору дарування від 22 серпня 1996 року у зв`язку з втратою оригіналу. Дублікат договору дарування від 22 серпня 1996 року було зареєстровано в Київському БТІ 19 грудня 2002 року на підставі законодавства, яке діяло на той час. Позивач посилалася на те, що відомості про право власності на квартиру були внесені 26 грудня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником цієї квартири є позивач з цілою часткою. Зазначено, що квартира за адресою: [ADDRESS] була подарована у 1996 році [PERSON] її батьком [PERSON] , в інтересах малолітньої [PERSON] у 1996 році діяла її маги [PERSON] . 23 січня 2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, після розірвання шлюбу між її батьками, малолітня [PERSON] проживала зі своєю мамою за адресою: [ADDRESS] . При цьому, після розірвання шлюбу, останні домовились, що [PERSON] використовуватиме квартиру до досягнення повноліття їхньої спільної дитини [PERSON] - власника цієї квартири. Позивач вказала, що після досягнення повноліття, зареєструвалася у належній їй квартирі. Посилалася на те, що їй згодом стало відомо, що в квартирі, яка належить їй на праві власності, проживає [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] та з двома малолітніми дітьми, що, на думку позивача, перешкоджає їй реально користуватися своїм майном, а саме: проживати та повноцінно використовувати у своїх інтересах. При цьому, будь-яких договорів, які надають право [PERSON] на проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] з його дружиною та дітьми відсутні. Зазначено, що жодних письмових дозволів позивач не надавала [PERSON] та його сім`ї на проживання в зазначеній квартирі. Договори оренди не укладалися між позивачем та відповідачами. Починаючи з початку 2016 року в усній формі позивач та її мати [PERSON] зверталася до [PERSON] з проханням звільнити квартиру за адресою: [ADDRESS] , на що останній заявив про те, що до 31 жовтня 2016 року залишить квартиру позивача разом зі своєю дружиною та дітьми, однак, порушив своє усне зобов`язання щодо звільнення спірної квартири. Окрім того, вказала, що комунальні платежі за квартиру за період 2014-2016 р.р. оплачувалися нею, до 2014 року комунальні платежі оплачувалися матір`ю позивача. Також посилалася на те, що відповідно до Інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.02.2017 №80401833, [PERSON] володіє домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , право власності набуто 21.11.2003, та відповідно до Інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.02.2017 №80402802, [PERSON] володіє: квартирою за адресою: [ADDRESS] ; право власності набуто 07.02.2010 року, та домоволодінням за адресою: [ADDRESS] ; право власності набуто 05.09.2006. З огляду на наведене просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 20.02.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 06.06.2018 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому зазначено про відсутність підстав для задоволення позову. Пояснив, що 07.05.1993 між ним та матір`ю позивачки - [PERSON] було укладено шлюб, 23.01.2001 шлюб було розірвано, при цьому, у 1994 році він за власні кошти придбав квартиру [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу останні не укладали договорі в щодо розподілу майна, та не вирішували дане питання у судовому порядку. Враховуючи те, що дану квартиру було придбано за його кошти, та дана квартира була його єдиним місцем проживання, дана квартира залишилась у його власності, із погодженням того, що їхня малолітня дитина вправі користуватись при необхідністю даною квартирою. Відповідач посилався на те, що не укладав ніяких договорів дарування вказаної квартири на користь позивачки, вважає підробленими договір дарування квартири та відповідно його дублікат, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левицький Р.В. відсутній у Єдиному реєстрі нотаріусів, що свідчить про припинення його діяльність або ж взагалі його відсутність. Окрім того, вважає вказані позивачем обставини не підтвердженими належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами. Ухвалою судді від 05.10.2018 було повернуто зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Романа Всеволодовича, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визнання недійсним договору та визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка подана в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла - заявнику. Постановою Київського апеляційного суду від 21.12.2018 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу Солом`янського районного суду міста Києві від 05.10.2018 залишено без змін. Ухвалою суду від 26.02.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла. Ухвалою суду від 03.07.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла. Ухвалою суду від 03.07.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти позову. Також було надано додаткові пояснення від відповідача, в яких зазначено, що у спірній квартирі зареєстрована лише позивач. Крім того, вказав, що судом не може братись до уваги копія дублікату договору дарування, оскільки оригінал даного дублікату договору позивачкою надано не було. Зазначено, що в матеріалах справи відсутні документи та факти про порушення ним положень ст.ст. 150, 156, 168 ЖК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про розгляд справи. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. У відповідності до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Вказане узгоджується з положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, у відповідності з якими члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником житла і ведуть з ним спільне господарство. При цьому, як визначено частиною 4 статті 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог частин 1, 2 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають прав на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За правилом п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК. Водночас за правилом ч.2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. До таких обставин можна було б віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Українською біржею «Десятинна» 27.05.1994, за реєстраційним №1/2517-2570, і зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 29.07.1994 за №525, [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що 07.05.1993 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , а 23.01.2001 було зареєстровано розірвання шлюбу. За час перебування останніх у шлюбі, [INFO] у них народилася дитина - [PERSON] . Також, у судовому засіданні позивач підтвердила, що [PERSON] є її батьком. 22.08.1996 між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , 1994 року народження, було укладено договір дарування квартири, згідно якої [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] , реєстровий №3540. Так, 12.03.2001 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В. видано [PERSON] , яка діє від імені та в інтересах своєї неповнолітньої дочки - [PERSON] , 1994 року народження, дублікат вищевказаного договору дарування квартири замість втраченого. [PERSON] посилаючись на норми ст.ст. 150, 156, 168 Житлового кодексу України, просить виселити [PERSON] та його дружину [PERSON] із зазначеної квартири [ADDRESS] без надання іншого житла, вказуючи, що [PERSON] проживає у належній їй квартирі зі своєю дружиною [PERSON] та двома малолітніми дітьми, що позбавляє її права користуватися належним їй майном та проживати в ньому, зазначаючи, що будь-які договори, які надають право йому на проживання у спірній квартирі з дружиною та дітьми, відсутні, та відповідно дозволів на таке проживання позивач не надавала йому. Крім того, зазначила, що на неодноразові її звернення, та її матері у 2016 році, з проханням звільнити квартиру, [PERSON] заявив, що звільнить спірне житло до 31.10.2016, чого не зробив, а також проігнорував письмову вимогу адвоката позивача про звільнення квартири. Також зазначила, що відповідачі не сплачують комунальні послуги за квартиру, натомість комунальні платежі до 2014 року оплачувалися матір`ю позивачки, а в 2014-2016 р.р. - позивачем особисто. На підтвердження зазначених обставин, зокрема, оплати нею комунальних платежів, надала суду квитанції до прибуткового касового ордера ЖБК «Десна», датовані 01.12.2016, 09.06.2016, 11.06.2015, 05.03.2015, 12.02.2015, 03.12.2015, 06.08.2015, 21.08.2014, 10.07.2014, 05.06.2014, 25.12.2014, 30.10.2014, 02.10.2014 ( Т. 1 а.с. 19-21 ), однак, суд не приймає їх до уваги, у зв`язку з тим, що останні не можуть розцінюватися як первинні документи та підтверджують здійснення будь-яких операцій з оплати таких житлово-комунальних послуг, як такі, що не відповідають вимогам Постанови Національного банку України від 15.12.2004 № 637 (в редакції, чинній на дати квитанцій) та вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Крім того, суд не може прийняти до уваги наданий позивачкою акт від 09.02.2017, затверджений головою ЖБК «Десна» [PERSON] , в якому зазначеному, що у спірній квартирі проживають [PERSON] , дружина (імені не знають) та 2 дитини (без зазначення піп), оскільки останній не містить ідентифікуючої інформації стосовно осіб, що проживають у спірній квартирі, та підписаний невстановленими особами. Слід зазначити, що відповідач [PERSON] вселився у квартиру [ADDRESS] як її власник і залишився проживати у ній, після укладення договору дарування квартири у 2001 році, як член сім`ї власника в порядку ст. 156 ЖК України, а тому застосування положень ст. 168 ЖК України для виселення [PERSON] з належної позивачці квартири є неналежним, так і не доведено позивачкою, що останній підлягає виселенню в порядку ст. 168 ЖК України. Таким чином, суд не вбачає підстав для виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] . У своїх поясненнях [PERSON] , не вказуючи, що квартира [ADDRESS] , є його місцем проживання, вказує на те, що неможливо виселити будь-кого із об`єкта без наявності факту вселення у такий об`єкт, однак, будь-якого іншого місця проживання не зазначає. Суд виходить з того, що все таки [PERSON] проживає у спірній квартирі та не приймає до уваги його позицію у даному спорі, оскільки ,будь-якої іншої адреси проживання ним та його представником не зазначено. Крім того, суд не знаходить підстав для виселення [PERSON] зі спірної квартири, оскільки, позивачкою не надано доказів проживання такої у належній їй квартирі. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 5 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про необґрунтованість позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається у своєму позові. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла. Суд,

Outcome: dismissed