Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

[PERSON] як представник позивача [PERSON], звернулась до суду 26.07.2018р. з позовною заявою, в якій зазначила, що сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: [ADDRESS]. Розмір частки позивачки 5/6, а відповідача 1/6. Спірна квартира є однокімнатною і її загальна площа складає 33,3кв.м, що унеможливлює її поділ або спільне користування нею сторонами. Позивачка одна несе витрати по утриманню спірної квартири, оскільки відповідач має інше житло і у спірній кватирі не мешкає. Тому вона просить суд припинити право власності відповідача [PERSON] на 1/6 частину квартири, у звязку з чим, стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію в сумі 65500грн., та визнати за нею право власності на 1/6 частину цієї квартири. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.08.2018р. провадження у даній справі відкрито та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01.11.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 29.08.2018р. відповідачем надані відзив на позовну заяву, з якої вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову. Позивач та її представник у судове засідання не зявились, причину неявки суду не повідомили. Проте, від представника позивача надійшла заява, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Також представник позивача зазначила, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а також не відшкодовувати позивачу сплачений нею судовий збір. Відповідач в судове засідання не зявився, проте надав суду заяву, з якої вбачається, що він не заперечує проти припинення права власності на спірну квартиру, з виплатою йому грошової компенсації вартості 1/6 частини квартири. Також зазначив, що вимога позивача про відшкодування їй понесених нею судових витрат не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не надано доказів про намагання вирішення даного спору в позасудовому порядку, а також у звязку із тим, що він звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Дослідивши надані сторонами заяви по суті, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторонам на праві приватної спільної часткової власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] /а.с.7,8, 18/. При цьому розмір частки позивачки складає 5/6, а відповідача 1/6. Спірна квартира є однокімнатною. Загальна площа квартири складає 33,3кв.м /а.с.9-11/. Відповідач не проживає у спірній квартирі та має зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO] /а.с.2/. Спільне користування квартирою сторонами неможливе і в добровільному порядку вони не можуть вирішити це питання, тому позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом і просить припинити право власності відповідача на його частку квартири, стягнувши з неї на його користь 65 500грн, що складає 1/6 частку ринкової вартості квартири. Зазначені обставини справи визнаються сторонами і частково підтверджуються належними письмовими доказами, а тому суд вважає їх доведеними. При цьому в якості доказів судом досліджено договір дарування частки квартири /а.с.7/, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с. 8/, технічний паспорт на квартиру /а.с.9-12/, висновок субєкта оціночної діяльності про вартість частини квартири /а.с. 13/,копія паспорта відповідача /а.с. 39/, пенсійне посвідчення відповідача /а.с. 40/, квитанції про внесення коштів на депозитний рахунок суду /а.с.25/. Тож спір між сторонами виник з правовідносин щодо права власності і регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та іншими нормативно-правовими актами. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.5 ЦПК). Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК. Натомість зі змісту ст.16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес лише таким способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст.13 ЦПК цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивності, відповідно до якого сторони розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною четвертою статті 174 ЦПК передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінивши обставини справи, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб та не суперечить вимогам ст.ст.321, 328, 358, 365, 392 ЦК, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує клопотання представника позивача про відсутність необхідності відшкодування позивачці понесених нею судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved