Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Адвокат Фекийшгазі К.С., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до SWAROG EUROPE s.r.o., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В., Товариство з обмеженою відповідальністю «УЖ-СВАРОГ», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на майно та витребування майна з чужого володіння. Позов мотивовано тим, що належне [PERSON] на праві особистої приватної власності нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля, загальною площею 692,1 кв.м., та земельна ділянка, площею 0,0216 га, за кадастровим номером: 2110100000:11:002:0045, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , було відчужене юридичній особі, зареєстрованій у Словацькій Республіці, SWAROG EUROPE s.r.o. шляхом підписання [PERSON] від імені [PERSON] нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. договору купівлі-продажу від 19.07.2017 року за реєстровим №1238. Зауважує, що розпоряджаючись належним [PERSON] майном на підставі довіреності, посвідченої 24.02.2016 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А., [PERSON] діяв без належних повноважень, без згоди та відома [PERSON] , з огляду на те, що договір купівлі-продажу від 19.07.2017 року підписав [PERSON] , який проживає за іншою адресою, ніж вказана у довіреності, у тексті та по змісту довіреності від 24.02.2016 року у переліку повноважень повіреного не зазначено «укладати правочини», майно було відчужене по вартості у 15 раз нижче ринкової, без бажання, згоди та погодження [PERSON] , яка жодних грошових сум за договором купівлі-продажу від 19.07.2017 року не отримувала. Враховуючи викладене, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19.07.2017 року, визнати за [PERSON] право власності на нежитлову будівлю та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та витребувати з чужого незаконного володіння у SWAROG EUROPE s.r.o. вказане майно та визнати за [PERSON] право власності на нього. Позивач [PERSON] та її представники адвокати Фекийшгазі К.С. та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві та інших заявах по суті справи, просили задоволити позов. Представник відповідача SWAROG EUROPE s.r.o. адвокат Блохіна В.Ю. проти задоволення позову заперечила. Вказала, що наявна у справі нотаріально посвідчена довіреність від 24.02.2016 року із правом повіреного відчужувати належне позивачці майно та вчиняти будь-які дії відносно такого спростовує твердження [PERSON] про відсутність у неї волевиявлення на продаж спірного майна, а зазначення нотаріусами різних адрес місця проживання [PERSON] не свідчить, що [PERSON] - повірений по довіреності, та [PERSON] - представник власника майна по договору купівлі-продажу, є різними особами. Також, вказала на невірно обраний позивачем спосіб захисту, вважаючи, що реституція, як наслідок недійсності правочину, та віндикація є взаємовиключними способами захисту та не можуть бути задоволені одночасно. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В. не скористався правом на участь у судовому засіданні, про причини неявки не повідомив, заяв та заперечень на позов не подавав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ТОВ «УЖ-СВАРОГ» подало через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі, вимог [PERSON] не визнає та заперечує повністю проти задоволення позову. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що дійсно 24.02.2016 року разом із [PERSON] був присутній у нотаріальній конторі та особисто бачив, як вона підписала довіреність та відповідну графу у журналі нотаріуса та вказав, що жодного тиску чи інших дій на останню вчинено не було. Більше того, на той момент вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано. Заслухавши пояснення позивача та її представників, доводи представника відповідача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка [PERSON] , оцінивши у сукупності зібрані докази, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, довіреністю від 24.02.2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А. за реєстровим №232, [PERSON] на підставі усного договору доручення уповноважила повіреного [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] , на придбання на її ім`я, відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу (іпотеку) в забезпечення виконання її майнових зобов`язань, управління, а також вчинення для неї та/чи у її інтересах будь - яких дій щодо належного їй на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна, визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд; одержання належного їй майна, включаючи грошові суми та цінні папери; одержання будь-яких документів від громадян та юридичних осіб, незалежно від того, ким та з якою метою вони видані; представництво її інтересів у всіх без винятку установах, на підприємствах, в організаціях незалежно від їх форми власності та підпорядкування; на вчинення інших дій. Довіреність видана з правом передоручення наданих довіреністю повноважень і зберігає чинність до припинення її дії шляхом скасування. 19.07.2017 року між [PERSON] (продавець), від імені якої на підставі довіреності від 24.02.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А. за реєстровим №232, діє [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий 29.08.2014 року Ужгородським МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та SWAROG EUROPE s.r.o. (покупець), від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 14.07.2017 року [PERSON] , уповноваженою нотаріусом Др. Марта Валькова (Словаччина), діє [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. за реєстровим №1238. Згідно договору продавець, в особі свого представника, передає у власність покупця, а покупець оплачує на умовах цього договору та приймає у власність нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, загальною площею 692,1 кв.м., та земельну ділянку, площею 0,0216 га, за кадастровим номером: 2110100000:11:002:0045, цільове призначення: 03.09 для будівництва та обслуговування будівель кредитно-фінансових установ, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки: для комерційного використання, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 3 договору вартість нерухомого майна становить 1086257,00 грн., які повинні бути сплачені покупцем продавцю у строк до 18.07.2020 року. Право власності на придбане майно зареєстровано за SWAROG EUROPE s.r.o. 19.07.2017 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. У подальшому, SWAROG EUROPE s.r.o. згідно рішення учасника ТОВ «Уж-Сварог» №1/19 від 03.12.2019 року внесло у статутний капітал ТОВ «Уж-Сварог» 2000000,00 грн. у вигляді нерухомого майна, до складу якого в т.ч. входить нежитлова будівля та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.07.2020 року нежитлова будівля та земельна ділянка, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , після прийняття рішення про передачу майна у статутний капітал ТОВ «Уж-Сварог» й надалі залишаються у власності SWAROG EUROPE s.r.o. Також, встановлено, що з 08.10.2018 року вказане майно перебуває в іпотеці, іпотекодержатель - [PERSON] , боржник - [PERSON] , майновий поручитель - SWAROG EUROPE s.r.o. Відповідно до сформованого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №37793228 від 30.10.2018 року на підстави заяви [PERSON] від 30.10.2018 року до Єдиного реєстру довіреностей внесено реєстраційний запис про припинення дії довіреності від 24.02.2016 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 232. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч.1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч.1 ст. 237 ЦК України). Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] просила визнати недійсним договір купівлі-продажу її майна, вчинений, на її переконання, [PERSON] без достатнього обсягу цивільної дієздатності, без її волі і погодження. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі усного договору доручення за нотаріально посвідченою довіреністю від 24.02.2016 року уповноважила [PERSON] , окрім придбання на її ім`я майна, також на відчуження та вчинення для неї та/чи у її інтересах будь-яких дій щодо належного їй на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна. При цьому, довірителька [PERSON] не скористалась своїм правом укласти в письмовій формі договір доручення та/або зазначити в довіреності перелік майна та умови відчуження повіреним такого (зокрема, ціни продажу), визначити істотні параметри та умови відчуження, порядок оплати проданого та порядок передачі виручених коштів, відповідні обмеження для повіреного з даних питань тощо. Отже, вказана довіреність надала право [PERSON] на відомих йому умовах, визначених на власний розсуд, відчужити будь-яке належне [PERSON] майно у будь-який не заборонений законом спосіб, без обмеження умов такого відчуження (платно, безоплатно), особи покупця тощо. Оскільки згідно ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється відчуженням власником свого майна, а відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, то наявність у довіреності права повіреного на розпорядження майном та вчинення з таким будь-яких дій надало [PERSON] право вчинити дію з припинення права власності на майно, тобто, вчинити правочин по відчуженню спірного майна, а саме укласти договір купівлі-продажу. Позивач не надала суду доказів невідповідності виданої довіреності її волі та вимогам закону на момент вчинення цього правочину: довіреність вчинена в нотаріальній формі, її зміст відповідає встановленим для такого правочину вимогам закону та не вказує на жодні вади волі довірителя, довірителька уповноважила повіреного діяти від її імені, самостійно узгоджуючи необхідні питання щодо відчуження майна. Таким чином, довіреність була видана [PERSON] на ім`я [PERSON] з дотриманням вимог ст.ст. 202, 203, 209, ст. 245 ч. 1 та інших норм ЦК України. Посилання у судовому засіданні представника позивача на те, що в довіреності від 24.02.2016 року не вказано конкретного майна, з приводу якого [PERSON] уповноважила [PERSON] вчинити визначені дії, не свідчить про відсутність у повіреного права на відчуження земельної ділянки та нежитлової будівлі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які на праві приватної власності на момент відчуження належали [PERSON] , оскільки, зазначення довірителем у довіреності «належного мені майна» включає в себе будь-яке майно, розташоване за будь-якою адресою, площею тощо, що в свою чергу, не суперечить законодавству. Довіреністю від 24.02.2016 року [PERSON] уповноважила [PERSON] не тільки відчужувати належне їй на праві приватної власності рухоме та нерухоме майно, але й придбавати на її ім`я таке, що в свою чергу, нівелює твердження представника позивачки про те, що [PERSON] не мав права вчиняти правочини з приводу майна, яке на момент видачі довіреності ще не належало на праві власності [PERSON] , а було набуто згодом. Встановивши, що видаючи довіреність, позивач в такий спосіб здійснила волевиявлення щодо відчуження свого майна, надавши повіреному право вчинити будь-які дії щодо цього майна на умовах, визначених повіреним на власний розсуд (суми, терміни), указана довіреність на час укладення договору купівлі-продажу від 19.07.2017 року чинності не втратила, суд приходить до висновку, що [PERSON] , уклавши договір купівлі-продажу, у такий спосіб реалізував надане йому довіреністю право на відчуження майна. Судом також встановлено, що згідно наданих довіреністю від 24.02.2016 року повноважень у [PERSON] був відсутній обов`язок погоджувати з нею укладення спірного договору та погодження ціни продажу майна, тобто повірений діяв у межах наданих йому повноважень, без їх перевищення. Будь-яких дій на підставі довіреності від 24.02.2016 року, які такою не передбачені, [PERSON] не вчинив. Аналізуючи доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки та розташованої на ній будівлі [PERSON] уклав не в інтересах [PERSON] , оскільки спірне майно було відчужено поза її волею та по значно заниженій ціні, без узгодження питання продажу та вартості майна, суд констатує, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що [PERSON] діяв всупереч інтересам довірительки - [PERSON] . Висновок експерта Свістунова І.С. №1088/03-2021 від 26.03.2021 року та звіти про ринкову вартість об`єктів СОД [PERSON] від 15.07.2020 року, зазначені позивачем обставини не підтверджують, а лише свідчать про відмінність ціни відчуженого майна від його ринкової вартості. При цьому, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). У нотаріально посвідченій довіреності від 24.02.2016 року відсутні обмеження щодо повноважень повіреного чи його обов`язок погоджувати з позивачкою вартість майна та ціну продажу. Саме по собі відчуження нерухомості за ціною, нижчою від ринкової, не свідчить про перевищення повіреним своїх повноважень чи вчинення правочину не в інтересах довірителя. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові №621/2173/16 від 03.02.2021 року. Оцінивши пояснення позивача, яка не пам`ятає, чи підписувала у нотаріуса довіреність від 24.02.2016 року, у сукупності з іншими доказами, суд приходить до висновку, що довіреність від 24.02.2016 року [PERSON] підписала особисто та добровільно, при посвідченні довіреності [PERSON] нотаріусом було роз`яснено зміст статей 244-245, 247-250 ЦК України, що підтвердила позивачка своїм підписом на довіреності та не спростувала під час розгляду справи. Такі висновки суду ґрунтуються на тексті довіреності від 24.02.2016 року, листі приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Селехмана А.О. від 11.02.2021 року, в якому зазначено, що довіреність від 24.02.2016 року на ім`я свого чоловіка [PERSON] . [PERSON] підписала особисто у його кабінеті та перед підписанням текст довіреності прочитала, на показах свідка [PERSON] , який повідомив, що 24.02.2016 року разом із [PERSON] був присутній у нотаріальній конторі та особисто бачив, як вона підписала довіреність та відповідну графу у журналі приватного нотаріуса, а також на встановленій у судовому засіданні на підставі копії постанови про закриття кримінального провадження від 29.12.2020 року обставині, що в рамках досудового розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, що знаходиться у провадженні слідчого управління ГУНП в Закарпатській області за заявою [PERSON] , були проведені судово-почеркознавчі експертизи, якими встановлено, що підпис біля прізвища [PERSON] та рукописний запис « [PERSON] » у довіреності від 24.02.2016 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 232, виконані [PERSON] . Проведення вказаних судово-почеркознавчих експертиз та їх результати підтверджено у судовому засіданні позивачем та її представником. Ухвала слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 08.02.2021 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 29.12.2020 року не спростовує наявність проведеної експертизи та її результатів. Клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи в порядку ст. 116 ЦПК України від сторони позивача до суду не надходило. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] не проживав за адресою, що була вказана у довіреності від 24.02.2016 року як місце проживання повіреного - [ADDRESS] . Однак, саме по собі невірне зазначення у довіреності місця проживання повіреного , з огляду на встановлені обставини, не можна визнати таким, що призвело до неправильної ідентифікації особи повіреного приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. при посвідченні договору купівлі-продажу від 19.07.2017 року, оскільки особа повіреного на момент укладення договору купівлі-продажу від 19.07.2017 року встановлювалась нотаріусом виключно згідно паспорта громадянина України на підставі ім`я, прізвища та по батькові, а не по місцю проживання особи, яка звернулась для вчинення нотаріальної дії. Протягом розгляду справи не було встановлено, що договір купівлі-продажу від 19.07.2017 року від імені позивача було укладено не тією особою, яку уповноважила [PERSON] згідно довіреності від 24.02.2016 року. Зокрема, з 2008 по 2020 роки [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.02.2020 року, у сторін від даного шлюбу є спільна дитина. У судових засіданнях [PERSON] надавала різні пояснення з приводу фактичного проживання з [PERSON] - від фіктивності даного шлюбу з самого початку до припинення шлюбних відносин у 2015 році. Враховуючи те, що [PERSON] не є стороною у даній справі, а предмет позову [PERSON] не стосується їх сімейних взаємовідносин, суд саме згідно рішення суду про розлучення констатує і виходить з того, що позивач [PERSON] та повірений [PERSON] , як на момент видачі довіреності від 24.02.2016 року, так і на момент вчинення спірного правочину купівлі-продажу майна від 19.07.2017 року, перебували у шлюбі. 27.05.2016 року [PERSON] видала [PERSON] ще одну нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А. довіреність за реєстровим №795 на представництво інтересів, в т.ч. на придбання та відчуження її майна, із зазначенням вірної адреси місця проживання повіреного. Судом досліджено тексти обох довіреностей та встановлено, що повноваження повіреного [PERSON] згідно тексту довіреності від 27.05.2016 року тотожні повноваженням по довіреності від 24.02.2016 року. Отже, після набуття у власність спірного майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] - 18.03.2016 року, позивачка також надала повноваження [PERSON] на відчуження такого. У судовому засіданні позивач підтвердила, що іншого [PERSON] , окрім свого колишнього чоловіка, вона не знає, відповідно, не могла видати на ім`я невідомої їй людини довіреність із правом розпорядження всім своїм майном. Оцінюючи у сукупності вищенаведене, суд також враховує ту обставину, що договори від 18.03.2016 року з придбання спірних земельної ділянки та нежитлової будівлі, розташованих за адресою: [ADDRESS] , були укладені також [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 24.02.2016 року. Укладення даних договорів [PERSON] від імені [PERSON] визнано представником позивачки у судовому засіданні, а також підтверджується текстом заяви від 18.03.2016 року, справжність підпису [PERSON] на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю. Разом із тим, договори від 18.03.2016 року про придбання [PERSON] на ім`я [PERSON] на підставі довіреності від 24.02.2016 року спірних нежитлової будівлі та земельної ділянки внаслідок невірного зазначення адреси проживання повіреного у довіреності та відсутності у такій права повіреного «укладати правочини» [PERSON] не оспорюються. Правомірність договору купівлі-продажу нерухомого майна та набуття права власності презюмуються, договір є обов`язковим для виконання сторонами, відповідні права підлягають захисту, право власності є непорушним, ніхто не може бути за відсутності передбачених для того законом і встановлених підстав позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 204, 316, 321, 328, Глава 29, ст.ст. 626- 629, 638, 655, 657 ЦК України). Укладаючи 19.07.2017 року із [PERSON] , в особі її належно уповноваженого представника [PERSON] , договір купівлі-продажу нерухомого майна, SWAROG EUROPE s.r.o. вправі було розраховувати і покладатися на добросовісну, правомірну поведінку продавця. Договір був укладений за відсутності будь-яких застережень з боку продавця щодо його особи чи документів, на підставі яких від його імені вчиняє правочин повірений. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч.1 ст. 387 ЦК). Позивачем не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували недотримання в момент укладення договору купівлі-продажу від 19.07.2017 року стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, відповідно, наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним. Саме тому, підстав для застосування двосторонньої реституції, визнання права власності на майно за [PERSON] та витребування від SWAROG EUROPE s.r.o. спірного майна немає. У відповідності до ч. 2 та ч. 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто його недійсність не встановлена законом, а може бути визнана судовим рішенням. У заяві, поданій після подання відповідачем відзиву на позовну заяву, закриття судом підготовчого провадження по справі та виступу представників сторін із вступними словами, позивачка просить суд застосувати наслідки удаваного правочину, мотивуючи таку тим, що договір купівлі-продажу від 19.07.2017 року є удаваним та таким, що вчинений з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу майна від [PERSON] на користь [PERSON] . Розглянувши вимоги такої заяви, суд зазначає, що з позовною заявою про визнання удаваним договору купівлі-продажу від 19.07.2017 року [PERSON] не зверталась, свої вимоги про визнання договору недійсним обставинами укладення такого на користь [PERSON] не обґрунтовувала, вказану особу як сторону удаваного правочину відповідачем до участі в справі залучити не просила, а тому, з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства суд не може самостійно визнати такий договір удаваним. У свою чергу, за відсутності судового рішення про визнання договору удаваним суд позбавлений можливості застосувати наслідки удаваності такого. Більше того, разом із вказаною заявою [PERSON] не надала суду належних доказів, зокрема того, що саме [PERSON] , а не SWAROG EUROPE s.r.o., розпоряджається спірним майном, що SWAROG EUROPE s.r.o. не сплатило кошти за придбання майна [PERSON] , з огляду на те, що її представником при відчуженні майна по довіреності був [PERSON] , а також того, що SWAROG EUROPE s.r.o. не відобразило на балансі підприємства придбаного майна. У свою чергу, подання [PERSON] заяви із відповідними вимогами з порушенням визначеного ЦПК України строку позбавило відповідача SWAROG EUROPE s.r.o. можливості спростувати наведені у заяві твердження та подати до суду відповідні докази. Суд також констатує, що вважаючи договір купівлі-продажу від 19.07.2017 року удаваним, тобто таким, що приховує договір купівлі-продажу об`єктів від [PERSON] на користь [PERSON] - саме так зазначено позивачкою у заяві, [PERSON] , тим самим, спростовує обґрунтування своїх позовних вимог про те, що договір купівлі-продажу від 19.07.2017 року було укладено повіреним без належних повноважень, її згоди та погодження. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України, зважаючи на те, аналіз досліджених у справі доказів свідчить, що позивачем не доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу позову, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним, тому у його задоволенні слід відмовити. Одночасно, судом встановлено, що постановою Закарпатського апеляційного суду від 13.01.2021 частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та забезпечено до вирішення спору по суті позов шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю загальною площею 692,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 329506821101, і земельну ділянку площею 0,0216 га, кадастровий номер: 2110100000:11:002:0045, цільове призначення: 03.09 для будівництва та обслуговування будівель, кредитно-фінансових установ, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки: для комерційного використання, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 724133521101, розташовані за адресою: [ADDRESS] . За приписами ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що вжиті на час розгляду судом справи заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача, тому суд вважає за необхідне покласти витрати, пов`язані із розглядом справи на позивача.

Outcome: dismissed