Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом, про визнання [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS]. Вказані вимоги мотивувала тим, що вона разом із [PERSON] є співвласником трьох кімнатної квартири [ADDRESS]. 1/3 частини зазначеної квартира належить позивачу відповідного до договору дарування 2/3 частини квартири від 14.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лішневською О.Г. за реєстровим номером 173, та зареєстровано в Київському Бюро технічної інвентаризації. В квартирі зареєстрований брат позивача - відповідач по справі. Проте, з 2002 року останній виїхав на інше місце проживання разом зі своєю сім'єю за адресою: [ADDRESS], де і проживає до даного часу. В квартирі позивача відсутні речі і майно відповідача, він не з'являється до даної квартири, не цікавиться нею та не сплачує комунальні послуги за зазначене житло, крім того, на адресу місця його реєстрації постійно надсилається боргова кореспонденція. Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 21 лютого 2018 року, складеного та підписаного сусідами, підписи яких засвідчено Головою правління ЖБК «Київ-9», - відповідач, в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстрований, але фактично не проживає приблизно з 2002 року. Таким чином, у зв'язку з тривалою відсутністю відповідача за місцем своєї реєстрації, останній втратив право на користування вказаним житлом. Також, на даний час рахунки за комунальні послуги сплачуються виключно позивачем. В зв'язку із тим, що відповідач не цікавиться житлом, не утримує його та проживає постійно за іншою адресою, самостійно знятися з реєстрації відповідач тільки обіцяє, та не виконує, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом порушеного права. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав повністю, та не заперечував проти його задоволення в повному обсязі, підтвердивши те, що вже давно не проживає за зареєстрованим місцем проживання. Просив приєднати до матеріалів справи письмову його заяву про визнання позову. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки, відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідач порушує право власності позивача, що позбавляє можливості достатньою мірою розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежена у здійсненні свого права власності, а тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS], є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Outcome: approved