Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду із позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей без згоди батька. В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] зазначає, що з 12.10.2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від даного шлюбу вони мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] та дочку - [PERSON] , [INFO] . 01 червня 2018 року рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Відповідач виїхав з міста Сєвєродонецька до Російської Федерації, місце його знаходження їй невідоме. 12 липня 2018 року позивач купила власну квартиру за адресою: [ADDRESS] та має намір зареєструвати місце проживання дітей за вказаною адресою. Однак у Центрі надання адміністративних послуг їй було відмовлено з підстав відсутності у неї письмової згоди батька дитини на реєстрацію місця проживання. Просить надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із нею за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, до суду подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив, правом подати відзив не скористався. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 12.10.2012 Відділом ДРАЦС Сєвєродонецького МУЮ у Луганській області, [PERSON] та [PERSON] 12.10.2012 зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 501. Прізвища після реєстрації шлюбу чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 07.11.2012 Відділом ДРАЦС Сєвєродонецького МУЮ у Луганській області, [PERSON] народився [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 165. Батьком дитини записаний [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21.04.2015 Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Сєвєродонецького МУЮ у Луганській області, [PERSON] народилася [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 300. Батьком дитини записаний [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Згідно з копією рішення Сєвєродонецького міського суду від 01.06.2018 у справі № 428/4502/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з інформацією з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 130629881 від 12.07.2018 [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.07.2018 приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу у Луганській області Малаховою О.О., зареєстрованим в реєстрі за № 914. Згідно з копіями заяв [PERSON] № 467-471 від 23.01.2020, остання зверталась до Відділу адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради з проханням зняти з реєстрації місця проживання її та її неповнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , а саме зняти з адреси: [ADDRESS] та зареєструвати за адресою: [ADDRESS] . Однак останній у знятті з реєстрації місця проживання та у реєстрації місця проживання було відмовлено у зв`язку з тим, що особа не подала необхідних документів або інформації відповідно до статті 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця поживання в Україні», пункту 11 Правил реєстрації місця проживання. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу відсутності дозволу батька на реєстрацію дітей за певною адресою. Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Законом України «Про охорону дитинства», Правилами реєстрації місця проживання, Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до п. 2.2 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 № 1077, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2109/22421, для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС, а після утворення центрів надання адміністративних послуг - до відповідного центру, окрім інших документів, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання; свідоцтво про народження, якщо реєструється місце проживання дитини, яка не досягла 16-річного віку. Пунктом 2.3 вказаного Порядку встановлено, що відомості про дітей до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вноситься до заяви одного з них. При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207, також передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому законом порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику (п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 11, 18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. На підставі аналізу вищезазначених норм суд доходить висновку, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Як встановлено судом, відповідач, який є батьком спільних дітей сторін, однією сім`єю з матір`ю дітей не проживає, його місцезнаходження позивачу невідомо. Будь-яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьком та матір`ю дітей щодо визначення їх місця проживання, судом не встановлено, оскільки діти залишилися проживати з матір`ю - позивачем [PERSON] . Водночас, відсутність реєстрації місця проживання дітей за місцем фактичного проживання позивача суперечить інтересам дітей та суттєво обмежує реалізацію їх прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема, права на охорону здоров`я, на освіту та соціальний захист. Ураховуючи встановлені по справі фактичні обставини та досліджені докази, суд доходить переконання, що фактична неможливість реєстрації місця проживання малолітніх дітей без письмової згоди батька хоча й передбачена пунктами 11, 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року, однак, не враховує інтересів дітей, як це визначено вимогами Конвенції про права дитини та Законом України «Про охорону дитинства». Отже, суд доходить висновку, що у даному випадку пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей з урахуванням положень Закону України «Про охорону дитинства» та статті 3 Конвенції про права дитини. Ураховуючи викладене вище суд вважає, що позовні вимоги про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей без згоди батька є законними та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позовні вимоги було задоволено у повному обсязі, а отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп., який позивач сплатила при зверненні до суду.

Outcome: approved