Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

[PERSON] (позивач -1) та [PERSON] (позивач -2) звернулися до суду із позовною заявою до [PERSON] (відповідач) про стягнення коштів сплачених за кредитним договором за договором поруки. В обґрунтування позову позивач в позовній заяві та представник позивачів у судовому засіданні посилається на те, що 18 червня 2008 року між ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] (відповідач) було укладено кредитний договір №28, за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит в сумі 50000 гривень. На забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між Банком та [PERSON] (позивач -1) 18 червня 2008 року було укладено договір поруки №539П, згідно якого останній прийняв на себе зобов'язання у випадку невиконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, відповідати перед банком як солідарний боржник. Також, на забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між Банком та [PERSON] (позивач -2) 18 червня 2008 року було укладено договір поруки №539П, згідно якого остання прийняла на себе зобов'язання у випадку невиконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, відповідати перед банком як солідарний боржник. 29 жовтня 2012 року рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська по справі №436/5079/12 (2/436/1066/12) позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено: стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 24 квітня 2012 року за кредитним договором №28 від 18 червня 2008 року в сумі 56 845,69 гривень 69 копійок а також сплачений судовий збір в сумі 578,46 (п'ятсот сімдесят вісім) гривень 46 копійок. У 2010 році Банк списав з картки заробітної плати у [PERSON] -12101 грн. 93 коп. та у [PERSON] -1304 грн. 80 коп. В позовні заяві позивачі посилаються на те, що 11.11.2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк», надав [PERSON] лист-пропозицію, де повідомив, що у разі сплати 32 734,14 гривень за кредитним договором №28 від 18.06.2008 року на протязі двох місяців рівними частинами, а саме у листопаді 16 768,57 гривень і в грудні 16 768,57 гривень та штрафів у розмірі 803,21 гривень, ПАТ КБ «ПриватБанк», надасть довідку, підтверджуючу про відсутність заборгованості за кредитним договором №28 від 18.06.2008 року та його закриття ззазначенням, що дану заборгованість сплатив [PERSON] з [PERSON]. 13.12.2013 року [PERSON] сплатив через касу ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №28 від 18.06.2008 року у сумі 32 734,14 гривень та штраф у розмірі 803,21 гривень, що підтверджується квитанцією від 13.12.2013 року на суму 32 734,14 гривень та квитанцією від 13.12.2013 року на суму 803,21 гривень. Таким чином він та його дружина за рахунок власних коштів повністю погасили заборгованість [PERSON] перед Банком, яка виникла в результаті одержаного нею кредиту. До цього часу відповідач сплачені ним кошти не повернула і в добровільному порядку відшкодувати відмовляється. А тому він та його дружина змушені звернутись до суду. Крім того, позивачі змушенні були також нести додаткові витрати у вигляді сплати гонорару адвокату [PERSON], який надавав їм правову допомогу під час судових процесів та представляв їхні інтереси у судових інстанціях України, а також у ПАТ КБ «ПриватБанк» при проведенні переговорів з приводу реструктуризації боргу за Кредитним договором №28 від 18 червня 2008 року. У зв'язку з чим, позивачі з урахуванням уточнень (а.с.78-86), просять суд визнати перехід права вимоги по Кредитному договору №28 від 18 червня 2008 року до [PERSON] та [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] суму у розмірі 46 941 грн. 11 коп. по виконаним зобов'язанням по кредитному договору №28 від 18 червня 2008 року; стягнути з [PERSON], на користь [PERSON] та [PERSON] суму у розмірі 11 900 грн. 01 коп. за компенсування додаткових витрат, понесених у процесі виконання зобов'язання перед кредитором відповідача; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду у розмірі суми 15 000 грн. по 7 500 гривень на кожного та судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. 04 червня 2014 року в судовому засіданні представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову, надала до суду заперечення (а.с.130-138). В судове засідання 06 червня 2014р. відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином (а.с.145). Вислухавши пояснення представника позивачів, представника відповідача в судовому засіданні 04.06.2014р., представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 18 червня 2008 року між ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №28 за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит в сумі 50000 гривень (а.с.49-51). На забезпечення виконання зобов'язань за даним договором 18 червня 2008 року між [PERSON] та кредитором [PERSON] (ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір поруки №28-ДП-2, а також між [PERSON] та кредитором [PERSON] (ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір поруки №28-ДП-1, відповідно до яких поручителі (позивач -1 та позивач 2) зобов'язуються відповідати перед кредитором ПАТ КБ «ПриватБанк» за виконання обов'язків [PERSON] за кредитним договором №28 від 18.06.2008 року (укладеного між [PERSON] - боржником та ПАТ КБ «ПриватБанк» - кредитором) в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплати кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків, що передбачено пунктом 2 Договору -1 та 2 (а.с.52-53). 29 жовтня 2012 року рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська по справі №436/5079/12 (2/436/1066/12), яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено: стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість станом на 24 квітня 2012 року за кредитним договором №28 від 18 червня 2008 року в сумі 56 845,69 гривень 69 копійок а також сплачений судовий збір в сумі 578,46 (п'ятсот сімдесят вісім) гривень 46 копійок (а.с.28). Також судом встановлено, що позивачі перебувають у шлюбі з 27.06.1992р. та мають на утриманні двох дітей (а.с.18. 19). 13.12.2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] довідку, відповідно до якої, станом на 13.12.2013 року він, як поручитель за укладеним з [PERSON] кредитним договором №28 від 18.06.2008 року, сплатив заборгованість у сумі 32 734,14 гривень та штраф у розмірі 803,21 гривень, у зв'язку з чим заборгованість за вищевказаним договором відсутня (а.с.57, 58). Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк», яка була надана до суду, вбачається, що в період з 06.04.2010р. по 04.04.2012р. з карткового рахунку, який належить [PERSON], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 28 від 18.06.2008р. укладеного між [PERSON] було списано грошові кошти в розмірі 11573 грн. 47 коп., на підставі укладеного 18.06.2008р. договору поруки № 28-дп-2. В період з 06.04.2010р. по 02.04.2014р. з карткового рахунку, який належить [PERSON], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 28 від 18.06.2008р. укладеного між [PERSON] було списано грошові кошти в розмірі 1 304 грн. 80 коп., на підставі укладеного 18.06.2008р. договору поруки № 28-дп-1 (а.с.146). Таким чином, поручителі сплатили борг за позичальника за кредитним договором на підставі судового рішення у добровільному порядку для усунення запобігань у примусовому стягненні і заборгованості, що могло призвести у подальшому до збільшення суми заборгованості. Відповідно до п.7 Договору поруки - 1 та 2 від 18.06.2008р., до поручителя, який виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договором застави, укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором. В судовому засіданні встановлено що відповідач сплачені позивачам кошти в добровільному порядку не відшкодувала. Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (ЦК України) підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори й інші правочини. Як встановлено п.3 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Відповідно до ст.544 ЦК України боржник який виконав солідарний обов'язок має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. За правилами ч.2 ст.556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання забезпечене порукою переходять усі права кредитора у цьому зобов'язані, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди. Ст. 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачами не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачам відповідачем моральних страждань, вони не довели вину відповідача, не надали доказів причинно-наслідкового зв'язку між діями (винними, а не будь-якими) третіх осіб, відповідача та начебто завданою шкодою. Отже позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та приведені норми закону, а також зважаючи на ту обставину, що [PERSON] та [PERSON], як поручителями [PERSON] за кредитним договором № 28 від 18 червня 2008 року, було погашено заборгованість у загальному розмірі 46415 гривень 62 копійок, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON], підлягають задоволенню частково. В іншій частині позовних вимог про стягнення суми слід відмовити, оскільки вони належними доказами не підтверджені та не обґрунтовані. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судові витрати в частині задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial