Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

[PERSON] у серпні 2021 року звернулася до суду із позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування житлом та зобов`язання укладення договору найму на житлове приміщення. Позов мотивовано тим, що з позивач з 1998 року по теперішній час постійно проживає у кімнаті [ADDRESS] . У дану кімнату остання була вселена на підставі ордеру. Впродовж усього часу проживання [PERSON] сплачує усі необхідні платежі за користування житлом, іншого житла у неї немає. Згідно відмітки у паспорті було здійснено реєстрацію місця її проживання за адресою: [ADDRESS] , але при здійсненні вказаної відмітки про реєстрацію з невідомих причин не було вказано кімнати в якій позивач проживає. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1317 від 11.12.1997 року вказаний гуртожиток вже в статусі квартирного житлового будинку для малосімейних передано в комунальну власність територіальної громади міста. Позивач зазначає, що вона не використовувала свого права на безоплатну приватизацію житла, зібравши необхідний пакет документів в грудні 2019 року вона звернулася до департаменту житлового господарства Вінницької міської ради із заявою щодо приватизації займаної нею квартири. Листом від 11.02.2021 року за підписом директора департаменту житлового господарства їй було повідомлено про те, що позивач не надала документ до справи, а саме довідку про реєстрацію місця проживання, тому відділ з обліку та розподілу житла департаменту житлового господарства міської ради не в змозі вирішити її питання. З довідки про реєстрацію місця проживання № 57089 від 18.11.2020 року, за відомостями Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Без зазначення номеру кімнати, що й зумовило їй звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання у визначеному місці, а саме у кімнаті № 912. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.04.2021 року заяву задоволено. Встановлено факт проживання позивача в кімнаті [ADDRESS] з 1998 року. 08.06.2021 року [PERSON] звернулася до виконавчого комітету Вінницької міської ради із заявою про укладення договору найму на однокімнатну квартиру під [ADDRESS] . Однак рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1645 від 08.07.2021 року їй було відмовлено в укладенні договору найму у зв`язку з відсутністю реєстрації за вказаною адресою, а також відсутністю ордера, який є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] ; зобов`язати виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти із [PERSON] договір найму на квартиру [ADDRESS] . Представник позивача в ході судового розгляду позов підтримала в повному обсязі, в подальшому згідно заяви просила розгляд справи провести без її участі, позов підтримує. Представник виконавчого комітету Вінницької міської ради в ході судового розгляду поклався на думку суду. Дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали інвентаризаційних справ, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1317 від 11.12.1997 року вказаний гуртожиток вже в статусі квартирного житлового будинку для малосімейних передано в комунальну власність територіальної громади міста. Позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З 09.08.1985 року по теперішній час, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 19.07.2021 року № 49702 та копією особового рахунку № [NUMBER] . Станом на 20.11.2020 року позивачу виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження житлового приміщення від 29.12.2020 року, який засвідчений начальником МКП «УК «Господар Люкс» позивач [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] з 1998 року по теперішній час без реєстрації. З довідки КП «ВМБТІ» від 09.12.2020 року № 7975 видно, що позивач, яка зареєстрована в [ADDRESS] з 09.08.1985 року своє право на безоплатну приватизацію не використала. З довідок № 23123, № 1699 від 23.12.2020 року, № 22/1261 від 28.12.2021 року, № б/н від 24.12.2020 року у [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] станом на 01.12.2020 року за користування природним газом по особовому рахунку № [NUMBER] заборгованість відсутня, заборгованість за спожиту електричну енергію відсутня, загальний борг за теплопостачання станом на 01.12.2020 року відсутній, заборгованість за водопостачання та водовідведення станом на 24.12.2020 року не має. Листом Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради від 11.02.2021 року № М-01-22048/0120 [PERSON] повідомлено, що її заява не може бути розглянута на засіданні громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Вінницької міської ради, так як позивач не надала довідку про реєстрацію місця проживання особи. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.04.2021 року заяву [PERSON] , за участю заінтересованої особи Вінницької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено. Встановлено факт, проживання [PERSON] в кімнаті [ADDRESS] з 1998 по дату ухвалення даного рішення. Вирішено питання про судові витрати. Рішенні набрало законної сили 14.05.2021 року В даному рішенні також зазначено, що з 1998 [PERSON] проживає в кімнаті (квартирі) [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження житлового приміщення від 29.12.2020 року, довідкою МКП «Управляюча компанія господар люкс» 05-21/962 від 28.12.2020 року, поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08.07.2021 року № 1645 «Про зміну договору найму жилих приміщень та часткові зміни в рішенні виконавчого комітету міської ради від 27.05.2021 року № 1288» відмовлено [PERSON] в укладанні договору найму на однокімнатну квартиру під [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю на те законних підстав, а саме: відсутністю реєстрації за вказаною адресою, а також відсутністю ордера, який є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 61 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно з частиною першою статті 63 ЖК Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Частиною першою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон) встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Місце перебування адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік (пункт 3 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частин першої, другої статті 29 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування. Саме такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19, провадження № 61-2708св20. Судом встановлено, що позивач вселилась до квартири [ADDRESS] на підставі ордеру, зареєстрована і постійно проживає в ній з 1998 року та несе витрати з її утримання, законність її проживання відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом виконавчий комітет Вінницької міської ради протягом усього часу проживання [PERSON] не заявляв. Також суд вважає за потрібне зазначити, що іншого житла позивач не має, що свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. На підставі викладеного та

Outcome: approved