Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

[PERSON] у квітня 2018 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого зазначила, що 19.02.2016 року вона набула у власність житловий будинок [ADDRESS] , в якому з 03.09.2013 року є зареєстрованим [PERSON] , який фактично проживає по [ADDRESS] . У вказаному будинку [PERSON] був зареєстрований їх матір`ю [PERSON] , як член сім`ї. Згодом [PERSON] почав зловживати спиртними напоями, застосовувати до матері фізичне насильство. Вона позбавлена можливості продати належний їй будинок, а також користуватись ним, оскільки [PERSON] позамикав своїми замками надвірні будівлі (гараж, сарай, баню, навіс для дров), на дверях повісив таблички з попередженням «стороннім вхід заборонений». Вона неодноразово зверталась до територіальної громади та правоохоронних органів, де [PERSON] попереджався щодо недопущення правопорушень її права власності, однак виписатись з будинку на добровільних засадах, він не бажає і продовжує створювати перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні будинком, в наслідок чого вона із матір`ю вирішили, що та переїде до неї у сім`ю, а будинок вони продадуть, щоб забезпечити матері належний догляд. Фактично з 19.02.2016 року [PERSON] втратив своє сервітутне право користуванням будинком, в зв`язку з чим, після збільшення позовних вимог, просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, визнати [PERSON] втратившим право користування будинком [ADDRESS] ; стягнути на її користь з [PERSON] витрати по оплаті судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. та правничої допомоги у розмірі 6400 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 16.04.2018 року відкрито провадження у загальному порядку, справу призначено до підготовчого судового засідання. Під час підготовчого судового засідання, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину фіктивним та визнання права проживання та користування житловим будинком із надвірними будівлями, в обґрунтування якого зазначив, що з 16.04.1964 року по 20.08.1988 року він був зареєстрований та проживав та з 03.09.2013 року зареєстрований у будинку [ADDRESS] , як непрацездатний член сім`ї власника житлового будинку, оскільки є інвалідом 3 групи. Власником вказаного житлового будинку був його батько [PERSON] , який помер [INFO] . На прохання своєї матері [PERSON] він відмовився від своєї частки спадщини на її користь, оскільки у його сестри [PERSON] є власний будинок, а цей будинок повинен був залишитися йому. Однак, його мати [PERSON] та сестра [PERSON] почали чинити йому перешкоди, що унеможливило користування ним цим житловим будинком. Між [PERSON] та [PERSON] було вчинено фіктивний договір дарування житлового будинку від 19.02.2016 року. Просив визнати фіктивним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за ним право на проживання та користування житловим будинком з надвірними будівлями [ADDRESS] ; стягнути на його користь солідарно з [PERSON] та [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. та на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 9350 грн. 00 коп., а всього стягнути 10054 грн. 80 коп. Ухвалою суду від 08.05.2018 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду із первісним, у відповідності до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 193 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 178 ЦПК України, відповідачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] надали суду відзив, в якому виклали заперечення проти зустрічного позову, згідно яких вказали, що укладений між ними договір дарування житлового будинку від 19.02.2016 року є законним. Посилання [PERSON] на зловмисну домовленість є безпідставним. Наявність у [PERSON] третьої групи інвалідності свідчить про його обмежену непрацездатність, а не є підтвердженням його непрацездатності. На час укладання цього правочину, [PERSON] фактично проживав по [ADDRESS] . Просили задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі (а.с. 97-99). Ухвалою суду від 01.10.2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач за первісним позовом та її представник під час судового розгляду первісний позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити, а зустрічний позов не визнали у повному обсязі, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у первісному позові та відзиві на зустрічний позов. Зазначили, що [PERSON] на час укладання договору дарування житлового будинку, був прописаний у ньому як член сім`ї власника будинку. Ключів від будинку у [PERSON] не має. [PERSON] вказала, що вона заперечує проти проживання [PERSON] у належному їй будинку. [PERSON] не проживає у будинку, оскільки вона цього не бажає. Відповідач за первісним позовом та його представник під час судового розгляду заявлений первісний позов не визнали у повному обсязі, просили відмовити у його задоволенні, зустрічний позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позові. Також відповідач за первісним позовом зазначив, що він проживав у спірному будинку з вересня 2013 року по листопад 2013 року. На протязі 2013 - 2017 років у домоволодінні він ремонтував ворота, огорожу, відновлював електропроводку, наводив порядок у сараї, лагодив кришу у гаражі. У будинку, сараї та гаражі знаходяться його особисті речі - одяг, посуд, холодильник та меблі. Ключів від будинку у нього не було з часу реєстрації у вересні 2013 року і по цей час. З приводу отримання дублікату, він неодноразово звертався до [PERSON] , однак вона йому постійно відмовляла. [PERSON] та [PERSON] не дають йому можливості робити ремонт у кухні, викликають поліцію. Він повісив замки на сараї та гаражі, оскільки там знаходяться його речі. У договорі дарування відсутні данні щодо наявність у [PERSON] права на проживання у будинку. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] під час судового розгляду зустрічний позов не визнала у повному обсязі, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Вважала за доцільне задовольнити первісний позов у повному обсязі. Зазначила, що коли [PERSON] знаходиться у будинку, він періодично висловлюється на її адресу брудною лайкою, заважає користуватись всіма приміщеннями. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено під час судового розгляду, батьками відповідача за первісним позовом [PERSON] є [PERSON] та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] (а.с. 39). Відповідно до даних довідки від 02.04.2003 року та пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , [PERSON] є інвалідом третьої групи безстроково (а.с. 40-42). [PERSON] зареєстрована у житловому будинку [ADDRESS] з 01.08.1964 року, а [PERSON] з 03.09.2013 року (а.с. 8-13, 37). Відповідно до даних договору дарування житлового будинку від 19.02.2016 року, [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с. 6-7). Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у ст. ст. 401-406 ЦК України. У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Питання припинення сервітуту унормовано у ст. 406 ЦК України. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї колишнього власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт зміни власника будинку (квартири), не позбавляє його права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та членом сім`ї колишнього власника з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Таким чином, усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року у справі № 14-64цс20. Під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] з 03.09.2013 року є зареєстрованим у будинку [ADDRESS] за згодою колишнього власника і набув право користуванням чужим майном. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 року установив порушення ст. 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення члена сім`ї колишнього власника будинку сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Крім того, права члена сім`ї колишнього власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для визнання втратившим право користування члена сім`ї колишнього власника будинку. Законність визнання втратившим право користування, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Такі висновки у подібній справі виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 61-298 цс 19. Як зазначили під час судового розгляду сторони, [PERSON] не проживає по [ADDRESS] з листопада 2013 року. Разом з тим до теперішнього часу зберігає на території домоволодіння власні речі. Допитана під час судового розгляду в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] проживає у неї вдома по [ADDRESS] як помічник по дому. Він проживає у неї, оскільки через неприязні відносини та постійні сварки із матір`ю та сестрою, він не може проживати за місцем реєстрації по [ADDRESS] . Вона бачила, як [PERSON] за місцем своєї реєстрації робив ворота, здійснював поточний ремонт, обробляв город. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що інколи він приходив у гості до [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] . Йому відомо, що разом із нею з 2013 року проживає [PERSON] . Згідно листів начальника Вовчанського ВП ГУНП в Харківській області від 19.09.2017 року та голови Білоколодязької селищної ради Вовчанського району Харківської області від 23.08.2017 року, [PERSON] зверталась щодо вирішення питання про проживання та знаття [PERSON] з реєстрації по [ADDRESS] (а.с. 24, 25). Зі змісту заяви [PERSON] від 04.09.2017 року, він звертався до голови Білоколодязької селищної ради Вовчанського району Харківської області з приводу неприязних відносин між ним, матір`ю [PERSON] та сестрою [PERSON] (а.с. 46-47). Допитаний під час судового розгляду в якості свідка дільничний інспектор Вовчанського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] пояснив, що [PERSON] та [PERSON] на протязі 2017 - 2018 років неодноразово викликали працівників поліції з приводу сімейних конфліктів. Вони подавали один на одного відповідні заяви щодо обопільних погроз на їх адресу. Крім того, суд звертає увагу, що як свідчать обставини справи [PERSON] була достовірно обізнана на час дарування їй будинку про право [PERSON] на користування цим будинком та про обтяження його у вигляді проживання у ньому [PERSON] . Згідно інформаційної довідки від 27.04.2018 року, [PERSON] характеризується добре, спиртними напоями не зловживає, до адміністративної відповідальності протягом року не притягувався, скарг з боку сусідів не надходило. Надходили звернення від матері [PERSON] про конфлікти у сім`ї у 2017 році. Компрометуючі матеріали на [PERSON] відсутні (а.с. 54). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не проживає з листопада 2013 року за місцем реєстрації через наявні між ним, [PERSON] та [PERSON] неприязні відносини, разом з тим продовжує зберігати у домоволодінні власні речі. При цьому суд враховує пояснення позивача за первісним позовом, згідно яких її брат[PERSON] не має ключів від будинку, вона заперечує проти його проживання у належному їй будинку. [PERSON] не проживає у будинку, оскільки вона цього не бажає. Врахувавши баланс інтересів сторін спору, суд вважає первісні позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а тому у задоволенні первісного позову необхідно відмовити. Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14.02.2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08.02.2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Як встановлено під час судового розгляду, договір дарування, укладений 19.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] виконано, дарунок від дарувальника передано обдарованому, який зареєстрував за собою право власності на це нерухоме майно у встановленому порядку, тобто прийняв у дар спірне майно. Установивши, що передбачені вказаним правочином правові наслідки дійсно настали, сторони цього договору вчинили усі передбачені цим договором дії, виконали його, передавши майно від дарувальника обдарованому, який прийняв дарунок, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору недійсним з підстав фіктивності. Під час розгляду справи [PERSON] не довів на підставі належних і допустимих доказів, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування домоволодіння [ADDRESS] , є фіктивним та укладений без мети настання реальних наслідків, а також не наведено фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності правочину. Посилання на відсутність у договорі дарування даних щодо наявність у [PERSON] права на проживання у будинку, не свідчить про його фіктивність. Крім того, суд звертає увагу, що [PERSON] зареєстрований у домоволодінні [ADDRESS] , а відповідно має право на проживання та користування за вказаною адресою, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність позовних та зустрічних позовних вимог відповідно, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог та зустрічних позовних вимог, суд покладає судові витрати на [PERSON] та [PERSON] відповідно. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed