Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулася з цивільним позовом до [PERSON] про поділ спільно нажитого майна подружжя - квартири [ADDRESS], визнання її права власності на 2/3 цієї квартири з визнанням права власності [PERSON] на 1/3 цієї квартири. [PERSON] звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом про поділ спільно нажитого майна подружжя - квартири [ADDRESS], визнання його права власності на 2/3 цієї квартири з визнанням права власності [PERSON] на 1/3 цієї квартири. Первісний позивач-зустрічний відповідач у судовому засіданні первісний позов підтримала з підстав, викладених у поданій нею позовній заяві. Суду пояснила, що запропонований нею поділ спільного майна подружжя якнайкраще забезпечить інтереси дитини, яка проживає з матір'ю. Просила первісний позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечила. Вказала, що [PERSON] більшість часу перебуває за кордоном та з дитиною не бачиться. Просила у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник первісного відповідача-зустрічного позивача у судовому засіданні проти задоволення первісного позову у варіанті, запропонованому позивачем, заперечила та суду пояснила, що відповідач належно сплачує аліменти та сплачував кредитні зобов'язання, оскільки квартира була придбана в кредит. Вважає, що квартиру слід поділити, виділивши відповідачу більшу частку. Просила зустрічний позов задовольнити, а у задоволенні первісного позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог та заперечень, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що із встановлених обставин справи випливають цивільні правовідносини, а також про належну обґрунтованість первісних позовних вимог та часткову обґрунтованість зустрічного позову у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до п. 22 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 р. Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вимоги кожної із сторін про відступлення від принципу рівності часток, суд вважає, що майно між сторонами слід розділити з врахуванням цієї пропозиції самих сторін, враховуючи інтереси дитини та обставини сплати батьком [PERSON] аліментів на утримання дитини, а також обставину сплати ним коштів за кредитними зобов'язаннями. З огляду на обставину, що батько сплачував аліменти добровільно, а також сплачує аліменти за рішенням суду, тобто з цього приводу між сторонами існував спір, суд вбачає підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін, оскільки у батька наявний обов'язок утримувати дитину, а позивач та дитина не позбавлені права на таке утримання. При дослідженні обставин сплати [PERSON] коштів за кредитним договором суд встановив, що кредитні зобов'язання, як вбачається з листа банку від 30 листопада 2010 року, були виконані зустрічним позивачем до 2012 року, в якому рішенням Івано-Франківського суду від 19 квітня 2012 року між сторонами розірвано шлюб. Враховуючи положення частин 6 та 7 статті 57 Сімейного кодексу України, відповідно до яких суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю, та те, що рішенням суду про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів не встановлено обставини фактичного припинення шлюбних відносин сторін з грудня 2008 року, як про це зазначав [PERSON], суд вважає, що припинення шлюбних відносин між сторонами у 2008 році відповідачем не доведено, що свідчить про наявність спільного побуту між сторонами в період сплати кредитних зобовязань. Відсутність доказів наявності у [PERSON] власних коштів не знайшли свого підтвердження серед наданих ним доказів, а тому суд вважає, що сплачені ним за кредитними зобов'язаннями кошти були спільною вартістю подружжя, оскільки при отриманні кредиту та придбанні квартири у 2005 році сторони узгоджували такі дії подружжя. За таких обставин,

Outcome: partial