Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Богданова В.М. про визнання договору іпотеки недійсним. Позивач в своїй позовній заяві зазначала, що за час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу нею та її наразі колишнім чоловіком відповідачем [PERSON] у власність було набуто земельну ділянку площею 0,1980 га, кадастровий номер 3221286401:01:007:0002 по [ADDRESS] , вартістю 425000 грн. Земельна ділянка була зареєстрована на відповідача. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.01.2012 р. шлюб між ними було розірвано. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.08.2019 р. у справі №759/15369/18 їхнє з відповідачем спільне сумісне майно було поділено, позивачу у власність було виділено 3/4 частини земельної ділянки площею 0,1980 га, кадастровий номер 3221286401:01:007:0002, що знаходиться за вказаною вище адресою, а відповідачу у власність - 1/4 цієї ж земельної ділянки. Так, відповідно до зазначеного рішення суду, позивач стала власником 0,1485 га, а відповідач - 0,0495 га. Проте, в натурі вказані земельні ділянки виділені не були. Всупереч цьому, їй випадково стало відомо, що 19.09.2019 р. відповідач без її відома поділив вказану земельну ділянку площею 0,1980 га, кадастровий номер 3221286401:01:007:0002, на дві окремі земельні ділянки площею 0,099 га кожна, з кадастровими номерами 3221286401:01:007:0125 і 3221286401:01:007:0124 та зареєстрував за собою право власності на них. З роздруківки з публічної кадастрової карти вбачається, що на земельній ділянці 3221286401:01:007:0124 га знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями, який належить позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 27.12.2011 р. Крім цього, в забезпечення договору позики на суму 371008,50 грн., що еквівалентно 15000,00 доларів США, відповідачі уклали договір іпотеки земельної ділянки, кадастровий номер 3221286401:01:007:0124, площею 0,099 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Даний договір іпотеки зареєстрований за №931 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. 18.10.2019 р. Таким чином, не маючи ніяких прав на вказану земельну ділянку, відповідач на власний розсуд забезпечив виконання взятого ним зобов`язання щодо повернення взятої ним позики, виділеною частиною земельної ділянки з кадастровим номером 3221286401.01.007:0124, що становить частину виділеної позивачу земельної ділянки за рішенням суду, і на якій знаходиться належний їй житловий будинок. Посилаючись на викладене, просила суд визнати договір іпотеки земельної ділянки від 18.10.2019 р., кадастровий номер 3221286401:01:007:0124, площею 0,099 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за №931, недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Богданова Я.О. позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні позовні заяві, просили про задоволення позову в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Гаврилюк М.Д. позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що 18 жовтня 2019 року між [PERSON] , позикодавцем, та [PERSON] , позичальником, було укладеного договір позики грошей, який посвідчено Богдановою О.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №930, згідно з яким позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 371008 (триста сімдесят одна тисяча вісім) гривень 50 копійок, що еквівалентно 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США 00 центів за курсом продажу НБУ долара США на дату укладення цього договору. З метою забезпечення виконання зобов`язань, які виникли з договору позики відповідач передав, а позивач прийняв в іпотеку земельну ділянку, площею 0,099 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221286401:01:007:0124, згідно договору іпотеки земельної ділянки від 18 жовтня 2019 року, який посвідчено Богдановою О.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №931. Жодних прав на вказану земельну ділянку за іншими особами не зареєстровано ні на час укладення договору іпотеки, ні на даний час. Доводи позивача, наведені в позовній заяві в обґрунтування заявленого нею позову до відповідачів про визнання недійсним договору іпотеки земельної ділянки від 18.10.2019 р., стороною якого вона не є, зводяться до того, що житловий будинок, власником якого вона є, знаходиться на належній їй, але заставленій позивачем земельній ділянці з кадастровим номером 3221286401:01:007:0124. Вважає, що вказана земельна ділянка належить їй на праві власності за заочним рішенням Броварського міськрайонного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року у справі №759/15369/2018. Проте з такими доводами позивачки не можна погодитись, оскільки обставини, на які вона посилається, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. А письмові докази, які вона додала до позовної заяви, спростовують нею ж наведені доводи. Посилаючись на викладене, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Богданова В.М. не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Судом встановлено, що заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2019 року задоволено позовні вимоги [PERSON] та поділено спільне сумісне майно подружжя, що є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] , виділено у власність [PERSON] 3/4 частини земельної ділянки площею 0,1980 га, кадастровий номер 3221286401:01:007:0002 по [ADDRESS] , загальною вартістю 425000 грн., виділено у власність [PERSON] 1/4 частини земельної ділянки площею 0,1980 га, кадастровий номер 3221286401:01:007:0002 по [ADDRESS] , загальною вартістю 425000 грн., стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. (а.с.14-17). Згідно договору дарування житлового будинку від 27.12.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Єлістратовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за №5157, відповідач [PERSON] подарував позивачу [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,1980 га, кадастровий номер 3221286401:01:007:0002 (а.с.25). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 19 серпня 2019 року за відповідачем [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,099 га, кадастровий номер 3221286401:01:007:0125 та земельну ділянку площею 0,099 га, кадастровий номер 3221286401:01:007:0124, яка перебуває під обтяженням - забороною, на підставі договору іпотеки земельної ділянки №931 від 18 жовтня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М., в забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобов`язань за договором позики від 18 жовтня 2019 року, укладеним між ним та відповідачем [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М., зареєстрованим в реєстрі за №930, розмір основного зобов`язання 371008,50 грн., що еквівалентно 15000 доларів США (а.с.26-30,137-140). Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна, у тому числі, за такої умови: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві -господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. Іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов`язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків. За змістом статей 572, 575 ЦК України та ст.1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії договору іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України). Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодних доказів на спростування доводів позивача відповідачами не надано, а судом не здобуто. Крім того, суд зазначає, що з позовом про поділ майна подружжя позивач звернулася до відповідача 28 вересня 2018 року, заочне рішення суду від 09 серпня 2019 року набрало законної сили 10 вересня 2019 року, а тому державна реєстрація права власності за відповідачем на земельні ділянки 19.08.2019 р., здійснена на підставі заяви, серія та номер: 1-1394, виданої 24.07.2019 р. державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Журавською В.В., була вчинена під час вирішення спору між сторонами в судовому порядку. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки спірний договір іпотеки було укладено з порушенням вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього ЦК України. Крім того,

Outcome: approved