Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд з позовом до Приватного підприємства «Кабель-Плюс» про захист прав споживачів. Позовні вимоги мотивує тим, що у серпні 2017 року, вона уклала публічний договір з приватним підприємством «Кабель Плюс», за яким це підприємство взяло на себе зобов`язання здійснювати надання їй послуги, а саме через їхнє кабельне телебачення транслювати до її квартири різні телевізійні програми. За це вона сплачувала щомісячно плату. Заборгованості по сплаті за надання послуг ПП «Кабель-Плюс» у неї станом на 01.06.2020 не було. 01.06.2020 у зв`язку з переходом на цифрове телебачення по всій країні, працівники ПП «Кабель Плюс» спочатку відімкнули надання їй послуг через кабельне телебачення, а коли вона відмовилася придбати у них тюнер за 750 гривень плюс 50 гривень за підключення, вони, під керівництвом [PERSON] , [INFO] , вирвали з її квартири кабель по якому надавали телебачення. Демонтажем кабелю керував працівник ПП «Кабель Плюс» громадянин [PERSON] 20.10.2020, вона звернулася з заявою до ПП «Кабель Плюс» про підключення до кабельного телебачення, але власник цього підприємства [PERSON] в ультимативній формі відмовив їй у підключенні до цього кабельного телебачення. Свою відмову не пояснив, скоріше за все були його неприязні відносини до неї, як до людини. 27.01.2021, вона звернулася з претензією до ПП «Кабель Плюс» де, вчергове, просила підключити її квартиру до кабельного телебачення, однак власник ПП «Кабель Плюс» [PERSON] знову проігнорував її претензію. У зв`язку з наведеним, просила стягнути з ПП «Кабель Плюс», на її користь, 10000 гривень моральних збитків, які заподіяло їй ПП «Кабель Плюс» відмовою в наданні послуг кабельного телебачення, зобов`язати ПП «Кабель Плюс» виконувати публічний договір по наданню їй послуг кабельного телебачення, який був укладений нею та ПП «Кабель Плюс» ще у серпні 2017 року та під`єднати її квартиру [ADDRESS] до кабельного телебачення шляхом монтажу кабелю, який був демонтований 05.06.2020, працівником ПП «Кабель Плюс» громадянином [PERSON] . Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, [PERSON] від 05.05.2021 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Надано\~відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання\~відзиву на позовну заяву. Сторони в судове засідання не викликались, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України. Відповідач, ПП «Кабель-Плюс», було належним чином повідомлене про наявність ухвали про відкриття провадження по справі від 05.05.2021, шляхом надсилання її на адресу відповідача, зазначену у позовній заяві. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримав ухвалу 12.05.2021, однак відзиву на день судового розгляду справи не надав. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. На підставі ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити враховуючи наступне. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.216 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин першої і другої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення, транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Особливістю даного договору є те, що споживач позбавлений можливості брати участь у визначенні умов даного договору, проте він має право вільно обирати особу, яка надає послуги на підставі публічного договору, умови такого договору й не може бути обмежений у праві відмовитись від отримання послуг. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року № 295 затверджено «Правила надання та отримання телекомунікаційних послуг», які регулюють відносини між операторами, провайдерами телекомунікацій (далі - оператори, провайдери) та споживачами послуг (далі - споживачі). Пунктом 16 вказаних Правил визначено, що\~\~надання послуг здійснюється на замовлення споживача на підставі укладеного договору. Окрім цього,\~у відповідності\~до вимог\~пункту 14\~Правил,\~надання послуг\~здійснюється у\~разі: 1)\~укладення договору\~відповідно до\~основних вимог,\~встановлених НКРЗІ; 2) їх оплати споживачем. Вимогами ч.2 ст.32 Закону України «Про телекомунікації» також регламентовано, що абонент, який отримує телекомунікаційні послуги без укладення договору в письмовій формі, може зареєструватися в оператора, надавши йому персональні дані відповідно до закону в порядку, встановленому національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації. Відповідно до статті 1 Закону України «Про телекомунікації» абонентом є споживач телекомунікаційних послуг, який отримує телекомунікаційні послуги на умовах договору, котрий передбачає підключення кінцевого обладнання, що перебуває в його власності або користуванні, до телекомунікаційної мережі. Кінцеве обладнання - обладнання, призначене для з`єднання з пунктом закінчення телекомунікаційної мережі з метою забезпечення доступу до телекомунікаційних послуг. Телекомунікації (електрозв`язок) - передавання, випромінювання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по радіо, проводових, оптичних або інших електромагнітних системах. Телемережі - телекомунікаційні мережі загального користування, що призначаються для передавання програм радіо- та телебачення, а також інших телекомунікаційних і мультимедійних послуг і можуть інтегруватися з іншими телекомунікаційними мережами загального користування. Згідно п.3 вказаних Правил: договір про надання послуг (далі - договір) - правочин, укладений між споживачем і оператором, провайдером, за яким оператор, провайдер зобов`язується на замовлення споживача надавати послуги, а споживач - їх оплачувати (якщо інше не передбачено договором); Так, з тексту позовної заяви вбачається, що позивачка [PERSON] у серпні 2017 року уклала публічний договір з ПП «Кабель-Плюс» за яким підприємство взяло на себе зобов`язання здійснювати надання позивачці послуги кабельного телебачення. Як зазначає позивачка за надані послуги вона щомісячно сплачувала кошти і станом на 01.06.2020 у неї була відсутня заборгованість. Проте, позивачкою до матеріалів позовної заяви не долучено доказів, які б підтверджували укладення нею публічного договору з ПП «Кабель-Плюс», отримання телекомунікаційних послуг ПП «Кабель-Плюс» без укладення договору в письмовій формі, шляхом надання ПП «Кабель-Плюс» своїх персональних даних, що передбачено ч.2 ст.32 Закону України «Про телекомунікації». Також позивачкою не долучено докази, які б підтверджували сплату нею коштів за надані послуги, що могло би свідчити про укладення нею публічного договору з ПП «Кабель-Плюс». Отже, на думку суду, з наведених вище обставин не вбачається, що між сторонами було укладено публічний договір з надання та отримання телекомунікаційних послуг. Окрім наведеного суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні за змістом вимоги містяться і у ч.1 ст.81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, у відповідності до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, позивачка надала суду копії заяви від 20.10.2020 та претензії від 27.01.2021, які не завірені у відповідності до вимог чинного законодавства. Так, з копії заяви від 20.10.2020 вбачається, що у зв`язку із відключенням кабельного телебачення 01.06.2020 позивачка просить з 21.10.2020 підключити їй кабельне телебачення. Разом з тим, з копії зазначеної заяви неможливо встановити кому вона адресована, оскільки копія зроблена таким чином, що відображається лише прізвище, ім`я, по батькові та адреса заявниці [PERSON] . Окрім наведеного, на самій заяві відсутні будь-які відмітки, які б свідчили про те, що така адресувалась саме ПП «Кабель-Плюс». Наявність у матеріалах справи лише претензії, надісланої на адресу ПП «Кабель-Плюс», без надання інших доказів, якими б підтверджувався факт укладення договору чи відмови в його укладенні, на думку суду, не може беззаперечно свідчити про порушення прав позивачки. Згідно позовної заяви 01.06.2020 позивачку було відключено від надання послуг кабельного телебачення після того як вона відмовилась придбати тюнер за 750 гривень та сплатити 50 гривень за його підключення. У подальшому, 05.06.2020, працівник ПП «Кабель-Плюс» [PERSON] демонтував (вирвав) з квартири позивачки кабель по якому надавали телебачення. Натомість з претензії вбачається, що 01.06.2020, позивачці без її відома, відімкнули кабельне телебачення. При цьому, відомостей про те, що з квартири позивачки було демонтовано кабель, претензія від 27.01.2021 не містить. Також, як у позовній заяві, так і у претензії від 27.01.2021 позивачка зазначає про те, що власник ПП «Кабель-Плюс» [PERSON] в ультимативній формі відмовив їй у підключенні до кабельного телебачення. Так, у відповідності до вимог абз.2 п.16 Правил оператор, провайдер не має права відмовити споживачеві в укладенні договору, за винятком таких випадків: відсутність технічної\~можливості забезпечення\~доступу до\~телекомунікаційної мережі\~оператора в\~зазначених споживачем\~місцях,\~крім випадку,\~коли на\~оператора відповідно\~до рішення\~НКРЗІ покладено\~обов`язки з\~розвитку та\~надання загальнодоступних\~послуг; заборгованість\~абонента перед\~оператором,\~провайдером за\~надані послуги,\~що належним\~чином підтверджено\~документально; невідповідність\~кінцевого обладнання\~абонента вимогам,\~встановленим пунктом\~20\~цих Правил; ненадання необхідних для укладення договору документів, передбачених цими Правилами та іншими актами законодавства. У разі відмови в укладенні договору оператор, провайдер повідомляє про це споживача із зазначенням причин відмови, зокрема в усній формі під час замовлення послуги, в письмовій формі на письмове звернення споживача протягом не більш як 20 календарних днів. Однак, як вже зазначалось вище, долучена до позовної заяви копія заяви позивачки від 20.10.2020 зроблена таким чином, що у ній відображається лише прізвище, ім`я, по батькові та адреса позивачки. Таким чином, зазначена копія заяви, на думку суду, не може свідчити про факт звернення позивачки саме до ПП «Кабель-Плюс», отже не може бути належним доказом по справі. Згідно ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Однак, у ході розгляду справи судом не встановлено наведених вище підстав, які свідчать про безумовне порушення прав позивачки [PERSON] , як споживача. Також у пункті 3 прохальної частини позовної заяви позивачка просить стягнути з ПП «Кабель-Плюс» 10000 гривень моральної шкоди, завданої їй відмовою ПП «Кабель-Плюс» у наданні послуг кабельного телебачення. Разом з тим, до позовної заяви не долучено жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили як про факт звернення позивачки до ПП «Кабель-Плюс» із заявою про надання їй послуг кабельного телебачення, так і про факт відмови ПП «Кабель-Плюс» у наданні їй таких послуг. При цьому, не містить такого обґрунтування і сама позовна заява. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Разом з тим, позивачкою [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення її прав, як споживача. При цьому судом не встановлено підстав, передбачених ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» за яких права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПП «Кабель-Плюс» про захист прав споживачів слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову [PERSON] , яка звільнена від сплати судового збору, судові витрати, на підставі ст.141 ЦПК України слід віднести за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed