Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

Адвокат Хорошун О.В., діючи в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Позов мотивує тим, що сторони з 10.11.2012 по 26.09.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу сторонами на підставі Договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки від 16.08.2013, за спільні кошти подружжя, було придбано житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку по [ADDRESS] , які оформлено на відповідача - [PERSON] . Вважає, що оскільки вище вказане майно придбане у період шлюбу, тому воно є спільною сумісною власністю. Після розірвання шлюбу відповідач не визнає спільне сумісне право власності позивача на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] , а тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя - житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій вони розташовані, площею 0,0875 га, кадастровий номер 7110300000:01:004:0056, та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину даного майна. Стягнути з відповідача на користь позивача, понесені суді витрати зі сплати: судового збору у сумі 2000,00 грн. та витрати на правову допомогу 15000,00 грн. Представник позивача - адвокат Хорошун О.В. у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с.72). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання та через оголошення про виклик до суду на офіційному сайті суду. Повідомлення про причину неявки в засідання від відповідача до суду не надійшло, відзив на позов не надано, а тому суд вважає за можливе відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 10.11.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Канівського міськрайонного суду №697/1734/18 від 26.09.2018 розірвано (а.с.6). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.08.2013, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Стеблиною С.В., зареєстрованого в реєстрі за №1886, [PERSON] , 1987 р.н., як покупець, прийняв у власність земельну ділянку, площею 0,0875 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7110300000:01:004:0056, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.9,10). Згідно Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №8092934 від 16.08.2013, за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0875 га, кадастровий номер 7110300000:01:004:0056, цільовим призначенням якої є: будівництво і обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.08.2013, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Стеблиною С.В., зареєстрованого в реєстрі за №1884, [PERSON] , 1987 р.н., як покупець, прийняв у власність житловий будинок з надвірними спорудами за [ADDRESS] (а.с.15,16). Частиною 3 статті 368 ЦК України і статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Об`єктом спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Згідно з статтями 63, 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частки чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Разом з тим, статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вищенаведений житловий будинок та земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки придбання вказаного майна [PERSON] відбулося у період шлюбу. Відповідно до ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12 та ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зважаючи на викладене позовні вимоги підлягають до задоволення. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно договору про надання правової допомоги № 105 від 21.05.2021 року, розмір гонорару адвоката визначено у фіксованій сумі в розмірі 15000,00 грн. (п.4.2 Договору) (а.с.22). У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 по справі № 640/18402/1, зроблено висновок про те, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Тому у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги не потрібен. Крім того, суд зазначає, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2000,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved