Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) 22 липня 2014 року звернувся до суду із позовом до Відділу освіти Олександрійської районної державної адміністрації Кіровоградської області (надалі відповідач) про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що з березня 2009 року його було прийнято на посаду директора Лікарівської загальоноосвітньої школи, а 27 червня 2014 року за наказом № 43-к від 20 червня 2014 року він був звільнений з роботи за ч. 1 ст. 41 КЗпП України, що підтверджується записом в трудовій книжці. Із вказаним звільненням він не погоджується, вважає його не законним. На думку позивача він, не вбачає одноразового грубого порушення трудової дисципліни, коли він працюючи директором школи з вересня 2012 року по червень 2013 року при затвердженій в штатному розписі 0,5 ставки штатної посади робітника комплексного обслуговування споруд і обладнання фактично заробітну плату було нараховано та виплачено двом працівникам школи [PERSON] та [PERSON], не погоджується що це призвело до матеріальної шкоди в сумі 7 771 грн.83 коп., оскільки [PERSON] фактично працювала секретарем, відповідно до змін в штатному розписі. Виявлене порушення було виправлено в ході перевірки. В судовому засіданні просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденного заробітку, що вказаний у довідці та судові витрати. Моральну шкоду оцінює в 2 000 грн. Інтереси позивача в суді представляв адвокат [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник на позовних вимогах наполягають, посилаючись на викладені обставини. Просять суд стягнути з відповідача також витрати на правову допомогу в розмірі 1 500 грн. Представники відповідача проти позовних вимог заперечують, вважають безпідставними доводи позивача про незаконність виданого наказу, на що вказує позивач, оскільки наказ було видано відповідно до вимог законодавства КЗпП України на вимогу фінансової інспекції. Просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Інтереси відповідача в суді по довіреності представляли [PERSON] та [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегулюванні ст.ст. 21, 41, 147-150, 233, 237-1 КЗпП України, за змістом яких дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Статтею 41 КЗпП України визначені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Судом встановлено, що з березня 2009 року [PERSON] - позивача у справі було прийнято на посаду директора Лікарівської загальоноосвітньої школи, а 27 червня 2014 року за наказом № 43-к від 20 червня 2014 року він був звільнений з роботи за ч.1 ст.41 КЗпП України, що підтверджується записом в трудовій книжці. На думку відповідача він, грубо порушив трудові обов'язки, коли працюючи директором Лікарівської загальоноосвітньої школи з вересня 2012 року по червень 2013 року при затвердженій в штатному розписі 0,5 ставки штатної посади робітника комплексного обслуговування споруд і обладнання фактично заробітну плату було нараховано та виплачено двом працівникам школи [PERSON] та [PERSON], що призвело до матеріальної шкоди в сумі 7 771 грн.83 коп. Виявлене порушення було виправлено в ході перевірки. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] в цей час фактично з вересня 2012 року працювала секретарем, відповідно до змін в штатному розписі (наказ № 48-к від 31 серпня 2012 року). Після виявлення порушення відділом освіти директор школи [PERSON] видав ще один наказ по школі уже 26 червня 2013 року (чи то № 34-к чи № 36-к пояснити так і не зміг) про перевод з 01 липня 2013 року [PERSON], як робітника з комплексного обслуговування будівель і споруд за її заявою (яка відсутня) на посаду секретаря. Судом встановлено, що позивач має статус особи, з якою трудовий договір може бути розірваний з підстав, визначених в п. 1 ст. 41 КЗпП України. Суд критично оцінює показання позивача, який в цій ситуації не вбачає в своїх діях нічого протиправного, оскільки всю вину перекладає на відділ освіти Олександрійської райдержадміністрації, суд розцінює цю позицію як спосіб ухилитись від відповідальності за порушення трудового законодавства. Позивач нічого не зробив для того, щоб записи в трудовій книжці [PERSON] відповідали наказам по школі. Суд приймає до уваги пояснення позивача, який не заперечує, що про його можливе звільнення з роботи він був повідомлений раніше, він був присутній на сесії Олександрійської районної ради 17 червня 2014 року, де розглядалось подання Олександрійської районної державної адміністрації та було погоджено його звільнення з посади, згідно рішення № 391. Суд також не погоджується із позицією позивача про те, що він неодноразово звертався до бухгалтера для відповідного реагування після виявлення порушення та видав ще один наказ по школі уже 26 червня 2013 року (чи то № 34-к чи № 36-к пояснити не зміг) про перевод з 01 липня 2013 року [PERSON], як робітника з комплексного обслуговування будівель і споруд за її заявою (яка відсутня) на посаду секретаря. Вказаний проступок позивача суд розцінює як грубе порушення трудових обов'язків. Суд дійшов висновку, що порушення фінансової дисципліни є одноразовим грубим порушення трудової дисципліни, тобто є обставиною, що призвело до притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та не є порушенням його прав. Суд приймає до уваги показання свідків [PERSON] - начальника відділу освіти та головного бухгалтера відділу освіти [PERSON] та [PERSON] які будучи допитаними в судовому засіданні підтвердили, що накази про перевод [PERSON] видавались неодноразово, мають подвійну нумерацію. Свідок [PERSON] також не могла пояснити, чому вона заповнюючи табелі виходів щомісячно вказувала, що вона працювала не секретарем, а робітником з обслуговування будівель та споруд. Суд не вбачає правових підстав для поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на його користь, також приймаючи до уваги, що відповідачем було дотримано вимоги чинного законодавства при звільненні директора Лікарівської загальноосвітньої школи - Позивача у справі за п. 1 ст. 41 КЗпПУ. А так як дії відповідача носять законний характер, тому в стягненні середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити. З огляду на те, що позивач посилається на трудове законодавство, суд зазначає, що відповідно до ст. 233 КЗпП України передбачено строки, протягом яких працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду. Позивачем такі строки не були пропущенні, оскільки він звернувся до суду із позовом в липні 2014 року. Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для поновлення Позивача на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування витрат на правову допомогу. Доводи Позивача про те, що були відсутні підстави для його звільнення з роботи спростовуються наявним в матеріалах справи актом № 02-09/08 ревізії фінансово-господарської діяльності у Відділі освіти Олександрійської районної державної адміністрації та поясненнями [PERSON] За змістом ст. 23 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини Відшкодування моральної шкоди можливе лише за умови правомірних діянь позивача. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 2 000 грн. не підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав до суду переконливих, достовірних доказів, чому, виходячи з яких критеріїв чи міркувань позивач оцінює моральну шкоду в саме таких розмірах, виходячи із характеру немайнових втрат, їх тривалості та можливості відновлення, а також докази що порушення його прав призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з характеру правовідносин, доведеності позовних вимог, суд також не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди. Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору при подачі позову, судові витрати суд вважає необхідним віднести на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed