Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Болехівський завод будівельних матеріалів» (надалі «Відповідач 1») про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Болехівський завод будівельних матеріалів» про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою в сумі 6 428,00 грн., вартості експертно-грошової оцінки відновлювального ремонту автомобіля у сумі 600,00 грн., вартості експертизи в 1 483,49 грн., закупленого бензину для доставки автомобіля в м. Львів для проведення експертизи в розмірі 565,07 грн. та моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Болехівський завод будівельних матеріалів» на користь [PERSON] 6 428 грн на відшкодування майнової шкоди, 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на проведення експертизи в розмірі 600 грн, на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп. У решті позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року задоволено касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Болехівський завод будівельних матеріалів». Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Зокрема, як зазначив суд касаційної інстанції, «… враховуючи вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. ст. 13, 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язковому з'ясуванню підлягав факт наявності чи відсутності полісу у власника транспортного засобу марки MAN-F-2000, державний номерний знак [NUMBER], на момент настання дорожньо-транспортної пригоди та можливості притягнення до участі у справі у якості співвідповідача страховика. Заперечуючи проти позову, ТОВ «Болехівський завод будівельних матеріалів» посилався на те, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню страховою компанією, з якою ним було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв'язку з чим зверталось до суду з клопотанням про залучення до участі в справі в якості співвідповідача страхової компанії «Княжа Воєнна [PERSON]», проте в задоволенні клопотання було відмовлено, чим позбавлено відповідача права на захист прав у суді. Проте суди в порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, заперечень відповідача належним чином не перевірили, не дослідили умови договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного ТОВ «Болехівський завод будівельних матеріалів» зі страховою компанією й відповідно не з'ясували чи мав можливість [PERSON] реалізувати своє право на відшкодування майнової шкоди за рахунок страхової компанії відповідно до умов такого договору». Враховуючи вищевикладене, в ході нового розгляду справи судом до участі у справі в якості співвідповідача було залучено ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (надалі «Відповідач 2»), а також третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» та [PERSON]. Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив позовні вимоги задовольнити з наведених в позовній заяві підстав. Зокрема, як зазначено в позовній заяві, 19.07.2013р. [PERSON], керуючи автомобілем «TOYOTA Avensis», потрапив у ДТП за участю автомобіля «MAN F2000» з напівпричепом. Зіткнення сталося з вини [PERSON], який працював водієм вищевказаного автомобіля у ТзОВ «Болехівський завод будівельних матеріалів». В результаті ДТП було пошкоджено його автомобіль, що зафіксовано в протоколі огляду транспортного засобу та довідці про ДТП, а також експертному заключенні по визначенні вартості відновлювального ремонту транспортного засобу. Сума матеріальних збитків складає 6 428,00 грн. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] просить стягнути з ТзОВ «Болехівський завод будівельних матеріалів» суму завданої шкоди із врахуванням послуг по проведенню експертної грошової оцінки відновлювального ремонту автомобіля в сумі 600,00 грн., послуг за проведення трасологічної та транспортно-трасологічної експертизи в сумі 1 483, 49грн., витрати на бензин у звязку із доставкою автомобіля у м. Львів у НДІ судових експертиз в сумі 565,07 грн., а також моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. Відповідач 1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Болехівський завод будівельних матеріалів», явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судових засідань повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення поштових відправлень. В матеріалах справи містяться письмові заперечення Товариства з обмеженою відповідальністю «Болехівський завод будівельних матеріалів» на позов, в яких Відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на наявність факту страхування цивільно-правової відповідальності у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]». Представник Відповідача 2 ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, як зазначила представник Відповідача 2, Позивачем, якому надано абсолютне право на вибір особи, яка повинна відшкодувати шкоду, завдану в ДТП, не предявлено позовних вимог до страхової компанії, в якій було застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу, з вини водія якого трапилося ДТП, а тому підстави для стягнення суми відшкодування з Відповідача 2, на думку його представника, відсутні. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судових засідань повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Письмового відношення [PERSON] до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Третя особа ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]», явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про дату та час судових засідань повідомлялася належним чином, подала письмові заперечення на позов, в яких просила розглядати справу без участі її представника. Крім того, в поданих до суду письмових запереченнях представник ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» покликається на те, що поліс страхування, укладений з метою страхування цивільно-правової відповідальності водія транспортного засобу «MAN F2000» у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» відповідно до вимог чинного законодавства України є нікчемним, оскільки станом на укладення даного договору страхування цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «MAN F2000» вже була застрахована в ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна». Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, заслухавши пояснення представника Відповідача 2, проаналізувавши викладені в письмових запереченнях на позов пояснення Відповідача 1 та Третьої особи ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]», дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 19 липня 2013 року о 13 год. 50 хв. в м. Івано-Франківську по вул. Деповська, 81 [PERSON] керуючи транспортним засобом марки «MAN-F-2000», д.н. [NUMBER], не вибрав безпечного бокового інтервалу та допустив наїзд на автомобіль марки «Тойота Авенсіс» д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON], внаслідок чого обидва автомобіля отримали технічні пошкодження. Постановою Болехіського міського суду від 13 листопада 2013 року (провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності) вину [PERSON] у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди доведено, однак провадження по справі закрито у звязку з закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення (з нереабілітуючих обставин). Постановою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2013 року провадження у справі про притягнення позивача [PERSON] до адміністративної відповідальності закрито у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (з реабілітуючи обставин). Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до Експертного заключення (калькуляції) по визначенню вартості відновлювального ремонту транспортного засобу від 16 серпня 2014 року (а.с. 11) вартість ремонту автомобіля марки «Тойота Авенсіс» д.н. [NUMBER] становить 6 428,00 грн. Враховуючи вищезазначене, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Статтею 22 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») передбачено, що особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 ЦК України). Відповідно до частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України. Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина 1 статті 1188 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (частина 1 статті 1194 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини…Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобовязана відшкодувати шкоду. Як зазначено пункті 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобовязана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). При цьому, згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статтею 1194 ЦК України при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 16 постанови від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення ст. 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди само собою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого ст. 33 цього Закону обов'язку застосовується судом першої інстанції, у зв'язку із чим до участі у справі може бути залучений страховик. Як встановлено Судом, цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу«MAN-F-2000», д.н. [NUMBER] було застраховано в: - ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна (Поліс №АВ/6666585 від 29 жовтня 2012 року) (а.с. 226-227), та ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» (Поліс №АЕ/1579288 від 06 червня 2013 року) (а.с. 125). Відповідно ж до частини 1 статті 989 ЦК України якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об'єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним. В той же час, Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що 20 січня 2016 року Верховний суд України у справі № 6-2808цс15 дійшов до наступного висновку. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. В даній цивільній справі Позивачем предявлено позовну вимогу про відшкодування шкоди безпосередньо до особи завдавала шкоди (в з урахуванням положень частини 1 статті 1172 ЦК України). Як вже було зазначено з урахуванням правової позиції Верховного Суду України право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Як вставлено Судом з пояснень представника Відповідача 2 та не спростовано належними засобами доказування, [PERSON] не реалізував своє право на отримання відшкодування шкоди за рахунок страхової компанії, оскільки не звертався до страховика з відповідною заявою. В той же час, Позивач не позбавлений права предявити відповідні вимоги безпосередньо до особи, яка повинна відповідати за завдану в ДТП шкоду його автомобілю (Відповідача 1). Враховуючи положення вищенаведених норм права, а також зважаючи на обставини спірних правовідносин, Суд приходить до висновку про те, що в даній цивільній справі Позивачем доведено право на відшкодування матеріальної шкоди Відповідачем 1, оскільки надано докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю працівника Відповідача 1 ([PERSON]Р.), розмір завданої шкоди, а також докази того, що Відповідач 1 є особою, яка відповідно до закону зобовязана відшкодувати шкоду. Докази, які б спростовували вищенаведені обставини, в матеріалах справи відсутні. За таких обставин Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача матеріальної шкоди у розмірі 6428 (шість тисяч чотириста двадцять вісім) гривень (що підтверджується експертним заключенням (калькуляція) по визначенню вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, виданого ТзОВ «Буковина Експерт» від 16.08.2013р. (а.с.11-15), а також вартості витрат по виготовлення експертного заключення від 16.08.2013р. у розмірі 600 (шістсот) гривень (що підтвержєується відповідною квитанцією (а.с.16), є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про стягнення на користь Позивача відшкодування вартості експертизи Львівського НДІ судових експертиз і банківських послуг, а також вартості закупленого бензину для доставки автомобіля в м. Львів для проведення експертизи, Суд вважає вказані вимоги необґрунтованими, оскільки зазначені витрати не стосуються предмета доказування у даній справім(ч. 1 ст. 58 ЦПК України) (оскільки здійснювалися в рамках розгляду справи про адміністративне правопорушення), а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Крім цього, частиною 1 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а згідно ч. 2 цієї статті, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Абзацом 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями), визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом встановлено, що Позивач є інвалідом 1-ї групи, без ніг (а.с.21), а враховуючи те, що користування транспортним засобом є одним із видів засобів його пересування, тому враховуючи наведені ним в позовній заяві обставини, Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача слід задовольнити частково в межах розміру у 2000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, стягненню з Відповідача 1 в дохід держави підлягає сума судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 22, 386, 1166, 1187, 1192, 1193 Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial