Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №4 в будинку №61 по вулиці Старобілоуській у м.Чернігові. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач з 20.04.1988 року зареєстрований у вказаній квартирі, але ніколи в ній не проживав, особистих речей не має. Не знімаючись з реєстраційного обліку за вказаною адресою відповідач порушує права позивача розпоряджатися своєю власністю. До початку розгляду справи позивач, відповідно до ст.31 ЦПК України, подав заяву про зміну підстав позову, та посилаючись на ст.405, 391 ЦК України, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №4 в будинку №61 по вулиці Старобілоуській у м.Чернігові (а.с.21). Позивач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений, надав заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило Суд, у відповідності до ст. 169 ЦПК України визнав можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказах. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.224 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного: Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 16.12.2011 року, позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.4). Згідно витягу з Державного реєстру правочинів даний договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий номер 4155 (а.с.5). Право власності зареєстровано в КП «ЧМБТІ» Чернігівської обласної ради 28.12.2011 року, номер запису 20084 в книзі 230 (а.с.6). Згідно довідки вуличного комітету від 12.10.2016 року відповідач зареєстрований у [INFO] (а.с.9). Даний факт підтверджується також відомостями, що містяться у домовій книзі (а.с.23-25). Як вбачаться із акту від 30.10.2016 року відповідач по даній адресі зареєстрований, але не проживає з 1988 року (а.с.22). Відповідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що відповідач за вказаною адресою відсутній більше року, поважність причин відсутності відповідача у вказаному житлі в судовому засіданні встановлено не було, а отже відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України він втратив право на користування цією квартирою. На підставі наведеного,

Outcome: approved