Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про стягнення з [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] -[PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку Відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення повноліття. Позивач подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулось на адресу суду з відміткою про отримання. Відповідач через канцелярію суду подав свої заперечення на позов, зазначивши що аліменти сплачував 10 років регулярно. Затримки були на початку року, але на даний час Відповідач все сплатив. Вимоги Позивача щодо стягнення аліментів з дати подання позовної заяви, а саме з 22.09.2016 року вважає необгрунтованими і просить переглянути дату початку стягнення аліментів ( з 22.09.2016 року на 01.10.2016 року). З урахуванням положень статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») та заяви Позивача, яка не заперечила проти заочного розгляду справи, Суд ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, [PERSON] встановлено наступне. Згідно з Свідоцтвом про шлюб серії 1-НМ №018998 від 15.06.2006 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.07.2004 року, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 926. За час перебування у шлюбі у сторін народилася донька: [PERSON] , [INFO], свідоцтво про народження серія І-НМ № 045221 від 29.07.2006 р., ( а.с.5). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.06.2012 року встановлено режим окремого проживання між сторонами. ( а.с.4). Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» ). Частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України (надалі «СК України») визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина 1 статті 180 СК України). Таким чином, Суд звертає увагу на те, що відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обовязки щодо своїх неповнолітніх дітей, зобовязані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття та забезпечувати їм достатній рівень фізичного і духовного розвитку. З матеріалів позовної заяви випливає, що станом на сьогоднішній день малолітня дитина [PERSON], [INFO], перебуває на її утриманні, в той же час Позивач вказує, що Відповідач, як батько дитини, з січня 2016 року матеріальну допомогу надає нерегулярно і в меншому обсязі, мотивуючи відсутністю роботи. Малолітня дитина [PERSON], [INFO], часто хворіє простудними захворюваннями, знаходиться на диспансерному обліку в обласній дитячій поліклініці з діагнозом хронічний тонзиліт, аденодиїт, потребує постійного лікування і оздоровлення. Враховуючи вищевикладене, Позивач просила стягувати з Відповідача аліменти в розмірі 1/3 частини від доходів відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму визначеного для дітей відповідної вікової категорії. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 статті 182 СК України визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, визначених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з пунктами 17, 18 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів» «за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно». Порядок визначення розміру аліментів в частці від заробітку (доходу) її матері, батька визначено статтею 183 СК України. Як зазначила в позовній заяві Позивач, та не спростував належними доказами Відповідач, їй невідомий розмір заробітної плати Відповідача. Доказів, які б спростовували дані обставини, [PERSON] не надано. Таким чином, враховуючи вищевикладене, вимоги чинного законодавства України, виходячи з інтересів малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], Суд дійшов висновку про доцільність стягування з Відповідача аліментів на утримання дитини: [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину, визначеного державою для відповідної вікової категорії дітей, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів Суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, зокрема те, що проживає разом з Позивачем. Також [PERSON] враховано, що Відповідач є працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання дитини. Доказів, які б спростовували вищевказане, Відповідачем [PERSON] подано не було, а [PERSON] таких обставин не встановлено. Також Суд звертає увагу на те, що на момент розгляду справи в суді, відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», прожитковий мінімум дитини, віком до 6 років становить: з 1 січня 2015 року - 1032 гривень, з 1 вересня - 1167 гривень. Відповідно до вимог статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Стосовно заперечень Відповідача про те, що з моменту подання позову він оплачував аліменти на імя Позивача у відповідному розмірі, Суд звертає увагу на те, що на копіях наданих Відповідачем квитанцій неможливо встановити дату здійснення відповідних грошових переказів. В той же час, в разі примусового виконання даного рішення Відповідач не позбавлений права подати відповідні документи державному виконавцю для їх врахування. Враховуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, Суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити: стягувати з [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] -[PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку Відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення повноліття. Стягнення аліментів розпочати з 23 вересня 2016 року (з часу звернення з позовом до суду). На підставі ст. 180, 181, 182, 183,184 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved