Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Адвокат Радамовський\~М.М.,\~діючи в\~інтересах [PERSON] , звернувся до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вказаним вище позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власністі та визначення часток у нерухомому майні. Позивачка [PERSON] посилалася на те, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому 17.08.1991 року Сокирянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області. Від спільного шлюбу у них народилося четверо дітей: три доньки - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які на даний час є повнолітніми та син [PERSON] , який на даний час є неповнолітнім. У період спільного сімейного життя з відповідачем, за договором купівлі-продажу, посвідченого 12.06.1992 року секретарем виконавчого комітету Романковецької сільської ради народних депутатів Сокирянського район Чернівецької області Пленгей Л.Ф. ними було придбано нерухоме майно, яке складається з житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані в [ADDRESS] . Зазначений договір купівлі - продажу було укладено на ім`я відповідача та зареєстрований 23.06.1992 року в Чернівецькому бюро технічної документації за реєстровим номером 486. \~ \~ \~ \~ Починаючи з 2018 року, вони фактично припинили шлюбні стосунки, а на початку 2019 року за рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області шлюб між ними було розірвано. З тих підстав, що шлюб між ними розірваний і в подальшому поновлювати його не мають бажання, тому, з метою врегулювання питання розподілу спільно нажитого майна в добровільному порядку, вона неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією розділити вищевказаний спільно нажитий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у добровільному порядку, проте, відповідач заперечує та вважає, що вказане нерухоме майно належить йому, оскільки договір купівлі-продажу посвідчений на його ім`я. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте в період спільного проживання подружжя являється спільною сумісною власністю, а тому у відповідності до ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України та ст.ст.368, 372 ЦК України, вважає, що придбані ними житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] , дійсна інвентаризаційна вартість яких 6911 грн., та які за договором купівлі-продажу оформлені на відповідача, є їхньою спільною сумісною власністю. Просила визнати житловий будинок літ. «А», загальною площею 34,9 кв.м., в тому числі житловою площею 14,9 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які розташовані в [ADDRESS] спільною сумісною власністю її та [PERSON] як колишнього подружжя з визначенням права власності по 1/2 частині кожному у цій спільній сумісній власності; стягнути з відповідача на її користь суму понесених нею судових витрат. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні, не заперечуючи щодо задоволення позовних вимог [PERSON] , просила провадження у справі закрити з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України. При цьому посилалася на те, що позивачкою не надано суду належних доказів, яким чином порушуються її права та вказувала на те, що спір щодо розміру належних часток, порядку або способу поділу спільного майна відсутній. Дослідивши подані позивачкою письмові докази на підтвердження своїх позовних вимог, оцінивши вказані докази щодо їх належності та допустимості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, правовідносини, що склались між сторонами по справі регулюються цивільним і сімейним законодавством України щодо правового режиму майна, що набуте під час спільного проживання подружжя та захисту права власності, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин. Судом встановлено, що 17.08.1991 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, під час якого згідно договору купівлі продажу житлового будинку від 12.06.1992 року, який посвідчено 12.06.1992 року секретарем виконавчого комітету Романковецької сільської ради народних депутатів Сокирянського район Чернівецької області Пленгей Л.Ф., відповідачем було придбано житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] . За умовами вказаного договору, [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок літ. «А», глиновальковий, загальною площею 14,90 кв.м., літню кухню літ. «Б», кам`яна, сарай літ. «В», кам`яний, літню кухню літ. «Г», кам`яна, сарай літ. «Д» кам`яний, криницю №1 з каменю бутового та загорожу №2-3, дерев`яну, які розташовані в [ADDRESS] . 25.06.1992 року вказане нерухоме майно зареєстровано в Чернівецькому бюро технічної документації на праві приватної власності за реєстровим №486 на ім`я [PERSON] . Згідно довідки, виданої 15.04.2019 року Романковецькою сільською радою за №1199 встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивачка [PERSON] , її колишній чоловік (відповідач по справі) [PERSON] , їхні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , внуки: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 03.03.2018 року та [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки Сокирянського районного комунального проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро за №2 від 23.01.2020 року вбачається, що інвентарна вартість домоволодіння, яке належить [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 12.06.1992 року, що розташоване за адресою: [ADDRESS] на даний час складає 95000 грн. Дане будинковолодіння побудовано згідно будівельних норм та відповідає вимогам чинного законодавства України та може використовуватися за призначенням. Позивачка як на підставу своїх вимог посилається на ст.ст.60,69,70,71 СК України, разом з тим, враховуючи час набуття спірного майна, до застосування підлягають відповідні норми Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року №2006 VII та Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року №697-ХІІ, які на даний час втратили чинність, однак були чинні станом на час виникнення спірних правовідносин. Згідно ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідност.22 КпШС Україин: майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 23 КпШС України, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин було встановлено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Враховуючи викладене, суд зазначає, що діюче на той час цивільне та сімейне законодавство встановлювало презумпцію права спільної сумісної власності на майно, яке набуте одним з подружжя під час шлюбу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України. Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Оскільки житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які розташовані в [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 12.06.1992 року був набутий під час зареєстрованого шлюбу сторін, суд, враховуючи, передбачені ст.ст.22-23 КпШС України в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, презумпцію спільності майна, вважає, що вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, а сторони відповідно є його співвласниками. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Частиною 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи із зазначеного у вказаній нормі закону принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, суд вважає, що кожному із сторін, як співвласникам вказаного нерухомого майна, належить по 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які розташовані в [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку про обгрунтованість та задоволення позовних вимог [PERSON] в повному об`ємі із визнанням спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін та визнанням за кожним із них права власності на 1/2 частки у вказаному майні, припинивши право спільної сумісної власності сторін на нього. Суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] щодо невжиття позивачкою [PERSON] заходів досудового врегулювання спору як передумову закриття провадження у справі, оскільки, як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Крім цього, суд вважає помилковими посилання представника відповідача [PERSON] на відсутність предмету спору у справі як на підставу для закриття провадження у справі відповідно до п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, так як предметом спору у даній справі є не сам спір, а об?єкт спільної сумісної власності. Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову складає 95000,00 грн., оскільки згідно довідки вартість становить 95000 грн. Згідно Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VІ зі змінами, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4% розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, у відповідності до ст.141 ЦПК України, на користь позивачки підлягають стягненню з відповідача документально підтверджені сплачені нею судові витрати в розмірі 900 грн. 40 коп. та на користь держави 49 грн. 60 коп. На підставі ст.ст.22-23 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969\~року №2006-VII, ст.16 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року №697-ХІІ, ст.ст.60, 61, 63, 68-70 СК України, ст.372 ЦК України,

Outcome: approved