Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

[PERSON] (позивачка) звернулася до суду з позовною заявою в якій просить визнати недійсним договір оренди землі загальною площею 5,3338 га (кадастровий номер: 2322755100:07:002:0109), укладений 07.10.2013 року між нею та ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» (відповідач). Позовні вимоги мотивовані тими обставинами, що 07.10.2013 року між [PERSON] та ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» укладено договір оренди землі площею 5,3338 га (кадастровий номер: 2322755100:07:002:0109), яка належить позивачці на праві власності. Земельна ділянка передана відповідачу в користування строком на 6 років. Вважаючи, що термін дії договору спливає у 2019 році, позивачка стала завчасно вести перемови з орендарем про намір особисто обробляти земельну ділянку та небажання поновлювати договір оренди на новий термін. Натомість орендар повідомив позивачці, що строк договору в 2019 році ще не сплине, оскільки його державна реєстрація здійснена 03.03.2015 року і строк дії договору сплине в 2021 році. На вимогу позивачки 06.11.2018 року орендар надав їй її примірник договору. Як з`ясувалося договір не містить підпису позивачки, тобто від її імені підписаний іншою особою. Згоди та повноважень на його укладання та підписання іншій особі [PERSON] не надавала. Також представницею позивачки подано заяву про стягнення з відповідача на користь позивачки 2250 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому заперечує проти позовних вимог з посиланням на ті обставини, що 07.10.2013 року позивачці для підписання було надано по три екземпляри наступних документів: договору оренди землі, акту визначення меж земельної ділянки, акту прийому-передачі земельної ділянки. Всі вони були підписані директором ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» та скріплені печаткою товариства. В той же день чоловік позивачки [PERSON] повернув відповідачу підписані три екземпляри вказаних документів, а також три копії паспорту та ідентифікаційного коду позивачки. На думку відповідача чоловік позивачки є зацікавленою особою, оскільки перебуває у сімейних відносинах з останньою, веде спільне із нею господарство та має з нею спільний бюджет родини, а тому сумніватись в його діях у відповідача не було підстав. Відповідач зазначає, що якщо спірний договір був підписаний чоловіком позивачки, а позивачка отримувала орендну плату, то навіть у випадку підписання договору оренди землі іншою особою, з перевищенням повноважень, його слід вважати таким, що був позивачкою схвалений. Протягом всього часу перебування спірної земельної ділянки в оренді у відповідача, позивачка отримувала орендну плату за договором за весь період часу, з 2014 по 2018 роки (як натуральною оплатою, так і грошовими коштами), зокрема коштами на лікування і жодних претензій протягом всього часу до відповідача не висувала. Тому відповідач вважає, що позивачка своїми діями щодо одержання орендної плати визнала вказаний вище договір дійсним. На підставі викладеного відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Також відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності. Ухвалою від 12.06.2019 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання: чи виконано підпис від імені особи [PERSON] у договорі оренди землі від 07.10.2013 року, укладеному між [PERSON] та ТзОВ «Аграрний союз Запоріжжя» (зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за №8929860 від 03.03.2015; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 159968123227) [PERSON] чи іншою особою? На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. 19.09.2019 року від Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса надійшов висновок №13740, складений 12.09.2019 року, в якому зазначено, що підпис від імені [PERSON] в договорі оренди землі від 07.10.2013 року, в акті визначення меж земельної ділянки, в акті прийому-передачі об`єкта оренди виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Ухвалою від 23.09.2019 року провадження у справі відновлено. Представниця позивачки 25.11.2019 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Проти застосування строків позовної давності заперечувала посилаючись на те, що про порушення своїх прав, тобто підписання договору від її імені іншою особою, позивачка дізналась лише 06.11.2018 коли нею було отримано копію оспорюваного договору. У зв`язку з цим вважає, що саме з цієї дати має відраховуватись строк позовної давності. В обґрунтування заперечень посилається на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 17.10.2019 № 136/276/18, від 30.10.2019 № 240/457/16-ц, від 06.03.2019 № 145/374/17 та від 13.02.2019 № 145/1089/17. Позивачка в судовому засіданні 25.11.2019 пояснила, що належна їй земельна ділянка перебуває у користуванні відповідача на правах оренди. Їй відомо, що існує договір оренди землі з відповідачем, що укладений у 2013 році. У 2013 році вона зверталась до відповідача для отримання орендної плати за майбутні роки користування землею, оскільки їй потрібні були кошти для лікування її чоловіка. Відповідач виплатив їй 20000 грн. в рахунок орендної плати за 2014-2017 роки. Пояснила, що вона вважала, що орендну плату отримує на підставі договору оренди укладеного з відповідачем у 2007 році строком на 5 років, який на її думку продовжив свою дію ще на п`ять років. При цьому зазначила, що усвідомлювала ту обставину, що попередній договір припинився, у зв`язку з чим існує інший договір, укладений у 2013 році, проте за отриманням його копії до відповідача у 2013, 2014 році не зверталась, оскільки на той час була зайнята питаннями лікування чоловіка. Також вказала, що вважала, що договір оренди укладений між нею та відповідачем строком на 5 років, тобто до 2018 року включно, але звернувшись до відповідача із заявою про повернення земельної ділянки у 2018 році і отримавши копію договору оренди землі, укладеного у 2013 році, дізналась, що він діятиме до 2021 року та виявила, що підпис на договорі не її. У зв`язку з цим і звернулась до суду з даним позовом. Представник відповідача в судовому засіданні 25.11.2019 проти позову заперечував з підстав викладених у письмовому відзиві на позов, крім того, подав заяву в якій просив застосувати строки позовної давності та в зв`язку з їх пропуском позивачем відмовити в задоволені позовних вимог. Відповідач вважає, що позивачка була обізнана про укладення оспорюваного договору з 07.10.2013 року у зв`язку з чим строк позовної давності сплив 07.10.2016 року. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 9571743 від 18.09.2013 року встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,3338 га, кадастровий номер: 2322755100:07:002:0109, яка знаходиться за адресою: смт Куйбишеве Запорізької області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 34447377 від 03.03.2015 року за ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 5,3338 га, кадастровий номер: 2322755100:07:002:0109, яка знаходиться за адресою: смт Куйбишеве (смт Більмак) Запорізької області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на шість років на підставі договору оренди землі від 07.10.2013 року укладеного між ТзОВ «Аграрний союз Запоріжжя» та [PERSON] Вказаний запис внесено на підставі договору оренди землі від 07.10.2013 року (далі - договір) укладеного між позивачкою як орендодавцем та відповідачем як орендарем. Копія договору надана до позовної заяви (а.с. 4-8). Відповідно до умов договору в оренду передається земельна ділянка площею 5,3338 га ріллі, кадастровий номер: 2322755100:07:002:0109 (п. 2 договору). У відповідності до п. 6 договору його укладено на шість років, з урахуванням ротації культур. За умовами п.п. 7-9 договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: 3% від грошової оцінки земельної ділянки в натуральній та відробітковій формі і складає: 2850 кг фуражного зерна (або 2600 кг фуражного зерна і 100 кг насіння соняшника, за бажанням орендодавця), оранка присадибної ділянки до 0,60 га, допомога на поховання в розмірі від 900 грн. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексації. Орендна плата вноситься у такі строки: до 31 грудня кожного року. Згідно з п. 39 договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Цей договір укладено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря, третій - в органі, який провів його державну реєстрацію. Згідно висновку експерта № 13740 від 12.09.2019 року від імені власника земельної ділянки [PERSON] договір оренди землі від 07.10.2013 року було підписано не [PERSON] , а іншою особою Експерт Смоліна О.М. підтвердила висновок наданий нею суду. Також у судовому засіданні 25.11.2019 були допитані свідки у справі. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює директором ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» з 2006 року. У 2013 році до нього зверталась орендар [PERSON] з проханням виплатити орендну плату за майбутні роки, оскільки їй потрібні були кошти для лікування чоловіка. Він погодився та виплатив їй кошти за декілька майбутніх років на підставі договору оренди землі укладеного з нею у 2013 році. У 2019 році [PERSON] зверталась із заявою про повернення їй земельної ділянки. Про те, що договір вона не підписувала йому не повідомляла. Про те, що [PERSON] сказала, що вона не підписувала договору оренди землі дізнався від працівника підприємства [PERSON] . Свідок [PERSON] надав суду на ступні пояснення. Він працює обліковцем у ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» з 2009 року. У його обов`язки входить видача орендної плати та надання виготовлених договірним відділом договорів оренди землі для підписання орендодавцям. Приблизно у 2012 чи 2013 році привозив договори оренди землі для підписання позивачкою та її чоловіком. Прибувши до домоволодіння за місцем мешкання позивачки надав її чоловіку примірники договорів оренди землі, які той взяв заніс до будинку, а через деякий час виніс підписаними та повернув. Хто підписував договори у будинку не бачив. Через деякий час після підписання договорів на підприємство приходила [PERSON] та просила у директора кошти в рахунок орендної плати за майбутні роки для лікування чоловіка. Такі кошти їй були надані. Жодних заперечень щодо не підписання нею Договору позивачка до минулого року не висловлювала. Лише у 2018 році повідомила, що договір оренди землі від 2013 року нею не підписувався. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює у ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» з 2009 року. На момент укладення оспорюваного договору перебувала у відпустці по догляду за дитиною. З 2015 року працює бухгалтером у вказаному підприємстві. Виконуючи свої обов`язки у 2015 році з`ясувала, що за договором, укладеним у 2013 році, відповідачці було виплачено орендну плату за чотири роки, проте договір не був зареєстрований у встановленому чинним законодавством порядку. У зв`язку з чим нею були вчинені відповідні дії та зареєстровано у відповідному реєстрі право ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» оренди земельної ділянки на підставі договору укладеного з позивачкою. Приблизно у 2016 чи 2017 році до неї зверталась позивачка для з`ясування питання щодо виплати їй орендної плати. Вказала, що позивачка знала про укладений договір оренди, про те, що договір не підписувала не повідомляла. Коли у 2018 році звернулась із заявою про видачу їй екземпляру договору такий екземпляр був позивачці наданий 06.11.2018. Свідок [PERSON] суду повідомив, що є чоловіком позивачки. Пояснив, що договорів оренди землі з відповідачем у 2013 році не підписував ні він ні його дружина. При цьому підтвердив, що вони з дружиною отримували грошові кошти в рахунок майбутніх орендних платежів за користування відповідачем їх земельними ділянками, оскільки кошти необхідні були на його лікування. При цьому зазначив, що вони з дружиною знали про наявність якихось договорів проте одразу за отриманням їх екземплярів не звертались, оскільки були зайняті його лікуванням. Також пояснював, що між ними та відповідачем були укладені договори оренди землі у 2007 році строком на 5 років, дія яких закінчилась у 2013 році. За поверненням з користування земельними ділянками до відповідача не звертались, оскільки отримали грошові кошти у 2013 році за наступні роки оренди, а саме: за користування земельною ділянкою дружини - до 2018 року, а за його земельною ділянкою -до 2017 року. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3, 4 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 14 ЗУ «Про орендуземлі» встановлено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-2612цс16 зазначено наступне. Частиною 1 ст. 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з частиною третьої цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Отже, стаття 241 ЦК України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять доказів уповноваження [PERSON] інших осіб на передачу в оренду належної їй земельної ділянки. Як встановлено судом з висновку експерта №13740 від 12.09.2019 року від імені власника земельної ділянки [PERSON] договір оренди землі від 07.10.2013 року було підписано не [PERSON] , а іншою особою, яка на момент підписання цього договору не мала на це жодних повноважень. Таким чином, власниця земельної ділянки [PERSON] не надавала іншим особам повноважень на вчинення будь-яких дій щодо земельної ділянки, а тому суд не приймає до уваги наведені відповідачем доводи, про те, що якщо спірний договір підписаний чоловіком позивачки, а позивачка отримувала орендну плату, то навіть у випадку підписання договору оренди землі іншою особою, з перевищенням повноважень, його слід вважати таким, що схвалений позивачкою. Отже оспорюваний договір підписаний особою, яка не мала повноважень діяти від імені [PERSON] , у зв`язку з чим при його укладенні не дотримано вимог ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, а тому його має бути визнано судом недійсним. Разом з тим, вирішуючи питання щодо строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Пунктом 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року»передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як слідує з пояснень позивачки наданих у судовому засіданні та наведених у позовній заяві їй було відомо про договір оренди землі, що укладений з відповідачем у 2013 році, про його умови щодо строку дії та розміру орендної плати. У зв`язку з цим у 2013 році на її прохання для лікування чоловіка їй була виплачена орендна плата за 2014-2017 роки. За отриманням свого примірника договору до відповідача не зверталась, оскільки була зайнята лікуванням чоловіка. За отриманням копії договору оренди звернулась лише після того як відповідач у 2018 році відмовився повертати їй земельну ділянку вважаючи, що він діє до 2021 року. Вказані обставини підтверджуються копією оспорюваного договору, видатковим касовим ордером б/н від 17.10.2013 року з якого слідує, що відповідач сплатив позивачці 20000 грн., якості підстави сплати коштів вказано: лікування, оренда за 2014-2017 роки; видатковим ордером б/н від 24.07.2018 року згідно якого позивачка отримала від відповідача 12000 грн., підставою сплати коштів зазначено - орендна плата 2018 р.; а також відомостю на видачу орендної плати ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» пайщикам за 2013 рік згідно якої [PERSON] отримала 677,6 кг. зерна. Про її дійсні наміри укласти оспорюваний договір оренди свідчить і та обставина, що до його укладення вона надала відповідачу отриманий нею на підтвердження права власності на земельну ділянку Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 9571743 від 18.09.2013 (а.с. 10). Пояснення позивачки щодо її обізнаності про наявність договору оренди укладеного у 2013 році підтвердили й допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також свідок [PERSON] підтвердив зазначені позивачкою причини через які вона у 2013 і 2014 роках не зверталась за отриманням примірнику договору - його лікування. При цьому матеріли справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили, що лікування її чоловіка відбувалось і були непереборні, незалежні від неї причини, що унеможливили отримання нею примірника договору та ознайомлення з його змістом. Отже позивачкою не доведено того факту, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права. Натомість відповідач довів ті обставини, що позивачці було відомо про укладений між ними договір оренди землі від 07.10.2013. Пояснення позивачки, що на її думку орендну плату вона могла отримувала й на підставі договору оренди землі укладеного між сторонами у 2007 році на строк 5 років і який продовжив свою дію, ще на 5 років, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Посилання представниці позивачки на правові позиції Верховного Суду 17.10.2019 № 136/276/18, від 30.10.2019 № 240/457/16-ц, від 06.03.2019 № 145/374/17 та від 13.02.2019 № 145/1089/17 також не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору, оскільки судом встановлено інші обставини ніж у перелічених постановах, а саме що позивачка була дійсно обізнана про наявність оспорюваного договору. Відповідно до ч. 1-4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається, своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення свої прав. Власність зобов`язує. Статтею 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства визначено добросовісність. Виходячи із наведених норм законодавства, власник, одержуючи протягом тривалого часу орендну плату за користування земельною ділянкою орендарем, має за умови належної поведінки, можливість знати про факт існування та умови договору, на підставі якого приймає виконання зобов`язання від іншої сторони. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачка могла отримати примірник договору та ознайомитись з його змістом у будь-який момент починаючи з дня його укладення 07.10.2013. Отже, строк позовної давності за вимогою про визнання договору недійсним сплив 07.10.2016 року. З даним позовом до суду [PERSON] звернулася 15.05.2019 року тобто після спливу строку позовної давності. В порушення вимог ст. 81 ЦПК України позивачкою не доведено неможливості дізнатись про оспорюваний договір до спливу позовної давності. У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного, в зв`язку з пропуском позивачкою строків позовної давності та відповідною заявою відповідача про його застосування позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою в задоволенні позову відсутні підстави для відшкодування позивачці понесених нею судових витрат. На підставі ст.ст. 203, 215, 237, 241, 256, 257, 261, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed