Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

[PERSON] у лютому 2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру, вказавши, що відповідач є її сином, якому вона у березні 2012 року позичила грошові кошти в сумі 17600 євро, 11000 доларів США та 150000 російських рублів для покупки квартири. Про отримання позики [PERSON] написав розписку від 10.03.2012 року. Крім того у своїй розписці відповідач зобовязався повернути отримані кошти, або віддати придбану за ці гроші квартиру. 23.03.2012 року [PERSON] за договором купівлі-продажу за 217000 гривень придбав квартиру [ADDRESS] (після перейменування вул. Чорновола) у м. Черкаси. Однак до теперішнього часу отримані у борг кошти не повернув і не передав їй придбану квартиру. Крім того у 2015 році позивачу стало відомо, що на частку вказаної квартири претендує [PERSON] колишня дружина сина, яка подала до Придніпровського районного суду м. Черкаси позов про поділ майна подружжя. Хоча на момент передачі коштів сину позивач вважала, що він вже розлучений. За таких обставин [PERSON] посилаючись на ст. ст. 509, 589, 625, 1046, 1049 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник підтвердили обставини викладені у позові та наполягали на задоволенні позовних вимог. Додатково позивач пояснила, що вже при передачі позики у березні 2012 року їй було відомо, яку саме квартиру планує придбати її син, оскільки вона сама спілкувалася з продавцем. Крім того починаючи з серпня 2013 року вона усно просила [PERSON] повернути їй гроші передані як позика, однак той цього не зробив посилаючись на відсутність коштів. Договір іпотеки між нею та [PERSON] не укладався. Відповідач та його представник позовні вимоги визнали у повному обсязі. При цьому [PERSON] підтвердив, що дійсно у березні 2012 року позичив гроші у своїй матері [PERSON] на придбання квартири, про що склав розписку від 10.03.2012 року та вказав у розписці про свій обовязок повернути гроші, або передати квартиру. 23.03.2012 року за гроші передані йому матірю він придбав квартиру [ADDRESS]. [PERSON] знала що він позичив гроші у матері та дала письмову згоду на придбання квартири. В подальшому [PERSON] просила його повернути гроші, однак він цього не зробив оскільки необхідні кошти були у нього відсутні. За таких обставин вважав позовні вимоги [PERSON] законними та справедливими. Представник третьої особи [PERSON], просив суд відмовити у задоволенні позову у звязку із відсутню правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру, а крім того, на його думку, таке визнання порушує права третьої особи, оскільки спірна квартира була придбана під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], і остання претендує на поділ спільного майна подружжя про що подала позов до Придніпровського районного суду м. Черкас. Також просив врахувати що між [PERSON] та [PERSON] договір іпотеки не укладався, а сама лише згадка у розписці від 10.03.2012 року про передачу квартири з юридичної точки зору є нікчемною. Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, а також пояснення представника третьої особи, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно розписки [PERSON] від 10.03.2012 року, оригінал якої наданий позивачем оглянуто у судовому засіданні, а копія долучена до матеріалів справи (а.с. 7), - [PERSON] взяв у борг на придбання квартири у своїй матері [PERSON] 17600 євро, 11000 доларів США та 150000 рублів, які зобовязується повернути або віддати придбану квартиру. 23.03.2012 року між [PERSON], як покупцем, та [PERSON], як продавцем, укладено договір купівлі-продажу квартири №26, що знаходиться у м. Черкаси по вул. Енгельса, 7 (а.с. 8). Згідно умов договору, - продаж квартири вчинено за 217000 гривень, які продавець отримала до підписання договору. Придбання квартири вчинено за письмовою згодою дружини [PERSON] [PERSON] посвідченою нотаріально. Договір купівлі-продажу квартири від 23.03.2012 року посвідчено державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином договір позики грошових коштів сам по собі не передбачає права позикодавця вимагати передачі йому замість грошей нерухомого майна, яке належить позичальнику. Посилання позивача на статтю 589 ЦК України, яка встановлює правові наслідки невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, суд вважає помилковим, оскільки [PERSON] не надано доказів того, що між нею та [PERSON] укладався договір застави (іпотеки) предметом якого була спірна квартира. Вказівка у розписці [PERSON] від 10.03.2012 року про зобовязання «отдать купленную квартиру» з юридичної точки зору є нікчемною, оскільки за змістом ст. 577 ЦК України договір застави нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, а сама застава зареєстрована у відповідному Державному реєстрі. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст. 220 ЦК). Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України судом не прийнято визнання відповідачем предявленого позову, оскільки таке визнання суперечить закону. За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на квартиру за адресою [ADDRESS]. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст. 215, 220, 572, 575, 577, 1046-1047 ЦК України, ст.ст. 10-11, 60-61, 88, 174, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed