Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

[PERSON] (надалі також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі також «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі також «Відповідач 2»), [PERSON]\~ (надалі також «Відповідач 3») про поділ майна подружжя, в якому просив визнати за ним [PERSON], ІПН [NUMBER], право власності на 1/8 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 50,23 кв.м. Позовні вимоги мотивовано тим, що двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 50,23 кв.м. було придбано спільно [PERSON] та [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі та за взаємною згодою оформлено на сина [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] (1/2) та [PERSON] (1/2). В подальшому, як зазначено в позовній заяві, 13.02.2002 року [PERSON] згідно договору дарування частини квартири, за згодою Позивача, подарувала їхній спільній доньці [PERSON] 1/4 частину квартири [ADDRESS]. Відтак, станом на даний час у спільній власності подружжя перебуває 1/4 квартири [ADDRESS], які Позивач просить поділити як спільну власність подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/8 даної квартири. Представником Позивача подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник Відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі та закриття провадження у справі. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідачів про закриття провадження у справі. Крім того, представником відповідачів в ході судового розгляду даної справи подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності та відмови в задоволенні позову з цієї підстави. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.\~ [PERSON] та [PERSON] з 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 24 січня 2011 року (Свідоцтво про розірвання шлюбу І-НМ №043615 від 24 січня 2001 року (а.с.4). Від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження І-НМ №081617 (а.с. 5). Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 05.02.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.6) продавець [PERSON], яка діяла від імені [PERSON], продала, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних долях квартиру [ADDRESS]. Відповідно до Договору дарування частини квартири від 13.02.2002 року, посвідченого\~ приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.7) [PERSON] (Даритель) та [PERSON], який діє від імені неповнолітньої доньки [PERSON] (Обдарована) уклали договір про таке: [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 1/4 частину квартири [ADDRESS]. Таким чином, станом на даний час співвласниками квартири [ADDRESS] є: [PERSON] 1/2 частина, [PERSON] 1/4 частина [PERSON] 1/4\~ частина. Посилаючись на те, що належна [PERSON] на праві власності 1/4\~ частина квартири [ADDRESS] є обєктом спільної сумісної власності подружжя, Позивач звернувся до суду з даним позовом про поділ майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/8 даної квартири. До правовідносин Позивача та Відповідача 1 щодо визначення режиму власності (особиста чи спільна сумісна) застосовуються норми Кодексу про шлюб та сімю України від 20.06.1969 року, оскільки спірне майно (квартиру [ADDRESS]) було набуто до 01 січня 2004 року. Відповідно до частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі статтею 24 Кодексу про шлюб та сімю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Розмір часток кожного з подружжя при поділі спільного майна визначено статтею 28 Кодексу про шлюб та сімю України. Так, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Як встановлено Судом, 1/2 частина квартири [ADDRESS] була придбана [PERSON] 15.02.2000 року, тобто на час перебування у шлюбі, а тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів, які б спростовували вищевказану обставину представником Відповідача 1 суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. В подальшому [PERSON] за згодою [PERSON]М, розпорядилася спільною сумісною власністю подружжя шляхом дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] їхній спільній з Позивачем доньці [PERSON]. Правовою позицією Верховного суду України від 07.10.2015 р. у справі № 6-1622цс15\~\~ та\~ постановами від 07.09.2016 р. у справі № 6-727цс16\~ та від 12.09.2012 р. у справі за № 6-88цс12\~\~ передбачено, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відтак, станом на час розгляду справи у спільній сумісній власності подружжя Позивача та Відповідача 1 залишається 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Згідно з частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено статтею 70 Сімейного кодексу України. Так, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частини 1, 2, 4 статті 71 Сімейного кодексу України). Згідно з пунктами 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи належних доказів, які б спростовували висновок суду щодо режиму спільної сумісної власності подружжя на належну [PERSON] 1/4 частину квартири [ADDRESS], Суд враховуючи закріплений сімейним законодавством принцип рівності часток подружжя, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/8 частину даної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя. Заява представника Відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності як підстави для відмови в позові Позивача, за висновком суду, є необґрунтованою, оскільки у спорах щодо поділу майна позовна давність застосовується з моменту порушення права особи на спільне володіння, користування та розпорядження майном. Так, відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 81\~\~ ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 21, 22, 28 Кодексу законів ппро шлюб та сімю України, ст. ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, п.п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved