Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

[PERSON], надалі позивач, звернулася в суд з позовом до Обласного обєднання міжгосподарських здравниць «Тернопільсільгоспздравниця», надалі відповідач, в якому просить, враховуючи подані уточнення, визнати недійсним та скасувати наказ №9-К ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» від 15 серпня 2009 року «Про звільнення з роботи [PERSON]П.» за ч. 2 ст. 41 Кодексу законів про працю України, зобовязати ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» видати трудову книжку та внести запис про звільнення [PERSON] з 20 листопада 2014 року згідно поданої заяви, нарахувати та стягнути з ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» на користь [PERSON] заробітну плату, виходячи із розміру посадового окладу 1580 грн. за 12 місяців на суму 18960 грн., стягнути моральну шкоду в розмірі 18\~000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 15\~000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримують, в їх обґрунтування зазначають, що [PERSON] 01.03.2006р. була прийнята на роботу в ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» на посаду головного бухгалтера. Однак, через системні порушення з боку керівництва ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» вона вирішила подати заяву про звільнення. Проте, із часу звернення її не звільнили, заробітну плату Підприємство не нараховувало. Тому, нею в 2010 році поданий позов до суду про нарахування та стягнення заробітної плати, який був задоволений, однак рішення суду не виконано. Про існування Наказу №9-К про її звільнення із посади головного бухгалтера взнала лише при розгляді справи із долученням його в судове засідання представником відповідача. Стверджує, що Наказ №9-К від 15.08.2009р. є незаконним, оскільки станом на дату його видачі не існувало такої юридичної особи, посада Президента ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» не передбачена установчими документами і не було обґрунтовано з посиланням на докази вчинення [PERSON] порушень, за наявності яких би ставилося питання про її звільнення через втрату до неї довіря. Головного бухгалтера згідно Статуту, який діяв на той час, могла звільнити лише Голова Обєднання [PERSON] за згодою вищого органу управління. Вважає, що вона звільнена не була, оскільки весь час виконувала обовязки головного бухгалтера, вела та подавала звітність, будь-яких заперечень з приводу її подальшого перебування на посаді та виконання нею роботи з боку керівництва ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» не виникало. Враховуючи те, що трудова книжка була втрачена із вини відповідача, просить зобовязати відповідача видати трудову книжку та внести запис про її звільнення із 20.11.2014р. згідно поданої нею заяви. Приймаючи до уваги ті обставини, що вона як головний бухгалтер не мала права без відома керівництва нарахувати собі заробітну плату, тому не отримувала будь-яких виплат і просить суд зобовязати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату, виходячи із розміру її посадового окладу 1580 грн., який брався до уваги при винесені рішення 29.07.2010р. про стягнення заробітної плати, і стягнути 18960 грн. за 12 місяців. Через незаконні дії відповідача, не виплату заробітної плати, що спричинило для неї постійні звернення в правоохоронні органи, суду для захисту свого порушеного права, їй було завдано моральну шкоду, яка оцінена [PERSON] в розмірі 18000 грн. Для захисту своїх прав при зверненні до суду та розгляду її справи вона скористалася послугами адвоката, вартість яких просить стягнути з відповідача в сумі 15000 грн. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнає, мотивуючи тим, що [PERSON] згідно Наказу №9-К від 15.08.2009р. була звільнена з посади головного бухгалтера за втрату довіря через вчиненні порушення, всі належні виплати [PERSON] були виплачені Підприємством. Наказ приймався уповноваженими на те органами. Трудова книжка [PERSON] була втрачена, їй направлялися повідомлення про вчинення дій на її відновлення, які [PERSON] проігнорувала. Підприємство не має можливості внести запис про звільнення особи 20.11.2014р., оскільки [PERSON] вже звільнена з роботи. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами факту завдання їй моральної шкоди та понесення витрат на правову допомогу, розмір яких вона просить стягнути. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників, встановив наступне. Наказом №2 від 01.03.2006р. голови [PERSON] прийнято на посаду головного бухгалтера ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» [PERSON]. 15 серпня 2009 року проводилося засідання [PERSON] ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця», на якій вирішено звільнити головного бухгалтера [PERSON] із займаної посади з 15.08.2009р. у звязку із втратою довіря згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України. 15 серпня 2009 року за наслідками проведеного засідання Президентом ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» виданий Наказ №9-К про звільнення [PERSON] із посади головного бухгалтера з 15.08.2009р. за втрату довіря до неї відповідно до ч. 2 ст. 41 КЗпП України. Як вбачається із змісту Наказу, [PERSON] із ним не ознайомлена. 15 серпня 2009 року комісією був складений Акт про факт ознайомлення [PERSON] із наказом про її звільнення, копія наказу вручено. Як вбачається із [PERSON] з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №805638 станом на 01.09.2009р. існувало підприємство Обласне обєднання оздоровчих закладів «Тернопільздравниця» Статутом Обласного обєднання оздоровчих закладів «Тернопільздравниця», державна реєстрація змін до якого проведена державним реєстратором 28.07.2009р. і затверджено зміни Протоколом загальних зборів уповноважених представників учасників, що входять до ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» від 21.07.2009р., (в редакції чинній станом на дату видачі оскаржуваного Наказу) передбачено, що Обласне обєднання оздоровчих закладів «Тернопільздравниця» є правонаступником усіх майнових прав та обовязків обласного обєднання міжгосподарських здравниць «Тернопільсільгоспздравниця». (стор. 40-44). Пунктом 3.1 Статуту встановлено, що вищим органом Обєднання є загальні збори уповноважених представників учасників, які здійснюють управління Обєднанням та обирають виконавчий орган. Збори здійснюють управління Обєднанням через виконавчий орган Голову Обєднання, якому делегують свої права по управлінню і який призначається вищим органом Обєднанням та представляє інтереси учасників Обєднання. Голова Обєднання згідно пункту 6 Статуту має право, зокрема, приймати на роботу та звільняти працівників апарату Обєднання та бухгалтерів оздоровчих закладів (учасників). Головний бухгалтер Обєднання приймається та звільняється з роботи Головою Обєднання за згодою вищого органу Обєднання. Головою Обєднання була [PERSON] [PERSON] з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №960581 вбачається, що 28.07.2009р. проведена державна реєстрація змін, змінила назва підприємства із Обласне обєднання міжгосподарських здравниць «Тернопільсільгоспздравниця» на Обласне обєднання оздоровчих закладів «Тернопільздравниця» (Запис 11). Починаючи із 13 Запису прослідковується скасування реєстраційної дії за судовим рішенням, найменування підприємства Обласне обєднання міжгосподарських здравниць «Тернопільсільгоспздравниця». Вказані висновки підтверджується також рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10.05.2011р. по справі №2-а-5692/11, яке долучене до матеріалів справи (стор. 85-88). Виходячи з вищенаведеного суд прийшов до висновку, що станом на 15 серпня 2009 року не існувало такого підприємства як ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця», згідно Статуту, чинного на 15.08.2009р., не було передбачено засідання [PERSON] ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» і посади президента ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» на чолі із [PERSON], який видавав Наказ №9-К про звільнення [PERSON] із посади головного бухгалтера, а також не існувало печатки ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця», яка проставлена на Наказі. Згідно положень Статуту звільняти з посади головного бухгалтера мала право Голова Обєднання [PERSON] за згодою вищого органу Обєднання. А тому, Наказ №9-К від 15.08.2009р. про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера із підстав, передбачених ч. 2 ст. 41 КЗпП України слід скасувати. Оскаржуваний Наказ був отриманий позивачем при розгляді даної справи, розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і вимоги ст.ст. 148 і 149 КЗпП України про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень в даному випадку не поширюється. Також суд відзначає, що Наказ №9-К від 15.08.2009р. не був поданий відповідачем при розгляді справи за позовом [PERSON] до ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» про стягнення заробітної плати, моральної шкоди, середнього заробітку, по якій 29.07.2010р. Тернопільським міськрайонним судом ухвалено рішення і в якому судом встановлено факт перебування [PERSON] в трудових відносинах із відповідачем, зокрема із червня 2009 року по лютий 2010 рік. Пункт 28 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлює, що звільнення з підстав втрати довіря (п. 2 ст. 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для витрати до нього довіря. Однак, як вбачається із Протоколу №19 від 15.08.2009р. [PERSON] ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця», за наслідками якого видано Наказ №9-К про звільнення [PERSON] із посади головного бухгалтера на підставі ч. 2 ст. 41 КЗпП України, не було встановлено у відповідності до вимог законодавства фактів підробки [PERSON] фінансових документів та підписів голови обєднання на фінансових документах та документах державної звітності, подання [PERSON] інформації, що не відповідає дійсності. Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29.07.2010р. було зобовязано ООМЗ «Тернопільсільгоспзравниця» нарахувати та виплатити [PERSON] заробітну плату за період з червня 2009 року по лютий 2010 року з врахуванням індексу інфляції за весь прострочення, три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до рішення суду, посадовий оклад [PERSON] за її поясненнями становив 1580 грн., заробітна плата не нараховувалися і не виплачувалися із червня 2009 року по лютий 2010 рік. Показами свідка [PERSON] було підтверджено, що вона як керівник підприємства приймала на роботу на посаду головного бухгалтера [PERSON], заробітна плата за вказаний період [PERSON] не виплачена. Доказів звільнення з роботи [PERSON] матеріали справи не містили. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] із 2009 року в подальшому виконувала обовязки головного бухгалтера. Дане встановлено і доводиться: -- рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29.07.2010р.; -- Актом опису й арешту майна від 15.01.2010р., згідно якого [PERSON] як головний бухгалтер прийняла на відповідальне зберігання описане майно ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» на виконання судового рішення; -- фактом не видачі [PERSON] трудової книжки в звязку із її втратою і не заміненням дублікатом листи голови ліквідаційної комісії ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця»; -- сплатою [PERSON] 15.09.2009р. суми боргу на користь ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» згідно квитанції №К25/1; -- листом голови Обєднання ООЗЗ «Тернопільздравниця» про скасування Наказу №1 від 03.07.2009р. про відсторонення головного бухгалтера ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» за протестом прокурора міста Тернополя та допущення [PERSON] до виконання своїх посадових обовязків; -- постановою апеляційного суду Тернопільської області від 08.02.2010р. про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 41 КУпАП щодо незаконного відсторонення [PERSON] від роботи головного бухгалтера згідно Наказу №1 від 03.07.2009р.; -- листом УПФ України в м. Тернополі від 16.04.2015р. №5/02 про відсутність інформації про звільнення з роботи головного бухгалтера ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» [PERSON]; -- копіями поданих до УПФ України в м. Тернополі звітностей від 21.09.2009р., 20.09.2009р., 18.06.2009р., 19.05.2009р. які подала головний бухгалтер [PERSON] від ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця», так і від ООЗЗ «Тернопільздравниця»; -- листом Відділення виконавчої дирекції Фонду від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Тернополі, адресованого головному бухгалтеру ООМЗ «Тернопільсільгоспздравнця» [PERSON], згідно якого у 2009-2010 роках ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» не повідомляла Відділення виконавчої Фонду про звільнення чи прийняття головного бухгалтера; -- листом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості від 21.04.2015р. №07/1700, адресованого головному бухгалтеру ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» та доданих копій розрахункових відомостей про нарахування і перерахування страхових внесків за І квартал 2009 року, яку подала головний бухгалтер [PERSON] від ООЗМ «Тернопільсільгоспздравниця»; -- листом Головного управління ДФС у Тернопільській області від 15.04.2015р. №13920/7/19-18-11-02, адресованого головному бухгалтеру ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» [PERSON]; -- листом Головного управління ДФС у Вінницькій області від 07.05.2015р. №493/02-28-01-02, адресованого [PERSON] проте, що в реєстраційні справі ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» відомості про звільнення з роботи головного бухгалтера [PERSON] відсутні і станом на 07.05.2015р. в обліковій базі Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області головний бухгалтер ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» значиться [PERSON]; -- листом УПФ України в м. Тернополі від 05.11.2015р. №327/Р-11 про те, що [PERSON] перебуває на обліку як працюючий пенсіонер і з неї відраховуються пенсійні виплати як із працюючого пенсіонера. Виходячи із вищенаведеного суд прийшов до висновку, що [PERSON] виконувала свої посадові обовязки головного бухгалтера ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця», звільнення її визнано судом як незаконне і скасований Наказ №9-К від 15.08.2009р. Протягом всього часу із боку керівництва Підприємства не було будь-яких звернень до [PERSON] про залишення місця роботи, розірвання трудового договору чи заперечень з приводу її подальшої роботи на посаді головного бухгалтера, трудова книжка [PERSON] не видана і як встановлено матеріалами справи вона втрачена. [PERSON] на адресу ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» керівнику [PERSON] направила заяву про дострокове розірвання трудового договору, мотивуючи невиконанням рішення суду про нарахування та виплату заробітної плати за період з червня 2009 року по лютий 2010 рік, а також просила провести всі розрахунки, видати трудову книжку та внести запис про її звільнення із займаної посади з 20 листопада 2014 року. Дана заява була отримана 10.11.2014р. 18 лютого 2010 року голова ліквідаційної комісії ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» направило [PERSON] повідомлення про втрату трудової книжки та необхідність звернутися до ліквідаційної комісії для її заповнення. 29 березня 2010 року на адресу [PERSON] повторно направлений лист про подачу інформації про загальний стаж роботи до влаштування для заповнення дублікату трудової книжки. 22 лютого 2010 року [PERSON] на адресу голови ліквідаційної комісії ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» направила лист про покладення відповідальності на адміністрацію Підприємства за втрату трудової книжки та вчинення дій по її відновленню. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлено трудову книжку і провести з ним розрахунки в строки, передбачені цим кодексом. За таких обставин, суд вважає, що [PERSON], перебуваючи на посаді головного бухгалтера ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця», реалізувала надане їй право, передбачене КЗпП України на дострокове розірвання трудового договору із ініціативи працівника шляхом подання відповідної заяви із попередженням про своє звільнення із 20 листопада 2014 року. Однак, ООМЗ «Тернопільсьгоспздравниця» безстроковий трудовий договір із [PERSON] не розірвало, наказу про її звільнення по поданій заяві не винесено, трудової книжки чи дублікату книжки із записом про звільнення [PERSON] не видано. Тому, позовні вимоги [PERSON] в частині зобовязання ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» видати трудову книжку та внести запис про звільнення з 20.11.2014р. згідно поданої нею заяви підлягають до задоволення, і при встановлених судом фактів щодо втрати відповідачем трудової книжки [PERSON], слід зобовязати ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» видати дублікат трудової книжки із внесення запису про звільнення [PERSON] із 20.11.2014р. згідно «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58. Стаття 115 Кодексу законів про працю України передбачає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановленні колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ст. 116 Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як стверджує позивач та її представник, перебуваючи на посаді головного бухгалтера ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» посадовий оклад [PERSON] становив 1580 грн., а тому згідно розрахунку (стор. 184) та пояснень просять зобовязати ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» нарахувати та стягнути на користь позивача заробітну плату, виходячи із розміру посадового окладу (1580 грн.) в сумі 18960 грн. за дванадцять місяців. Однак суд зазначає, що матеріали не містять доказів в підтвердження отримання [PERSON] заробітної плати, виходячи із розміру окладу 1580 грн., а тому враховуючи те, що згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає позовні вимоги в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що визначений позивачем розрахунок заробітної плати слід зменшити і визначити суму заробітної плати, яку слід зобовязати відповідача нарахувати та виплатити позивачу, виходячи із мінімально встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (листопад-грудень 1218 грн.) та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» (січень-жовтень 1218 грн.), що на загальну суму становить 14616 грн. з відрахуванням обовязкових платежів. Відтак, суд вважає, що в даному випадку порушуються конституційні та трудові права працівника через не нарахування та невиплату йому заробітної плати, а тому поданий розрахунок заборгованості є цілком справедливий і підлягає до задоволення. Також, в позовній заяві [PERSON] просить стягнути із ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» моральну шкоду, яку вона оцінила в розмірі 18\~000 грн. В її обґрунтування зазначає, що невиплатою заробітної плати, порушуються її трудові права, її не було звільнено в установленому законом порядку і у встановлений строк, через що стягуються додаткові пенсійні виплати як із працюючого пенсіонера, чим завдається майнова шкода, вона постійно звертається до правоохоронних органів через незаконні дії з боку керівництва підприємства та до суду за захистом своїх прав та інтересів. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд враховує вимоги статті 237-1 Кодексу законів про працю України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з обґрунтувань позивачем характеру, обсягу заподіяних йому моральних збитків, глибини його душевних страждань. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При розгляді справи [PERSON] на думку суду не довела нанесення неправомірними діями відповідача моральної шкоди із її наслідками в розумінні ст. 237-1 КЗпП України. Позивач в судовому засіданні зазначає, що вона як головний бухгалтер, будучи при виконанні своїх посадових обовязків не могла нараховувати собі для виплати заробітної плати із 2009 року, оскільки печатки підприємства та уповноваженого керівника не було. Нарахування заробітної плати не показувалося у відомостях, щоб не виникало податкової заборгованості. Факт не нарахування [PERSON] заробітної плати підтверджується, зокрема, Актом перевірки №152 від 08.12.2010р. Тернопільського міськрайонного центру зайнятості. Порушенні права та інтереси [PERSON] були захищені та відновлені як рішенням суду від 29.07.2010р., так і даним судовим рішенням. Не нарахування заробітної плати здійснювалося і самою [PERSON] як головним бухгалтером, що певною мірою виключає всю вину Підприємства. А тому, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 18\~000 грн. до задоволення не підлягають. В частині заявлених позовних вимог [PERSON] про стягнення на її користь 15000 грн. витрат на правову допомогу слід відмовити у їх задоволенні, оскільки матеріали справи не містять доказів в підтвердження їх сплати. Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в доход Державного бюджету пропорційно сумі задоволених позовних вимог, виходячи із трьох задоволених вимог позивача. Також, із позивача слід стягнути в доход Державного бюджету судовий збір із заявленої нею позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди. Враховуючи викладене,

Outcome: partial