Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

[PERSON] подав на розгляд суду позовну заяву до Державного підприємства «Кутське лісове господарство» про зміну формулювання причини звільнення. Позивач [PERSON] і його представник [PERSON] у судовому засіданні, позов підтримали повністю із мотивів наведених у позовній заяві і просили позов задовольнити. Із змісту позовних вимог [PERSON], вбачається, що він працював на ДП «Кутське лісове господарство» на посаді майстра лісу дільниці № 1 Березівського лісництва з 02 липня 1999 року. З початку роботи на вказаному підприємстві він мав користуватися профспілковими відпустками, які йому було надано в період з 1999 року по 2007 рік. Пізніше за період роботи на підприємстві, а саме за 2007-2008, 2008-2009 роки, позивач профспілкові відпустки не використовував, оскільки в цьому була виробнича потреба. 30 травня 2008 року у [PERSON] народився син [PERSON], позивач звернувся до ДП «Кутське лісове господарство» із заявою про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, а пізніше також подав заяву про догляд за дитиною до досягнення нею шести років. Позивач приступив до виконання своїх посадових обовязків з 12 березня 2014 року. 13 березня 2014 року його було побито у приміщенні контори ДП «Кутське лісове господарство», внаслідок чого він отримав тілесні ушкодження і перебував на стаціонарному лікуванні у Коломийській ЦРЛ, а потім у Косівській ЦРЛ в період з 13 березня 2014 року по 04 липня 2014 року. Оскільки [PERSON] не зміг за своїм станом здоровя та сімейними обставинами, здійснювати свою трудову діяльність як майстра лісу на підприємстві, він звернувся з письмовою заявою до директора підприємства. До своєї заяви він долучив необхідні документи, які свідчили про стан його здоровя та стан здоровя його перестарілої матері, яка потребує опіки, і за якою він був зобовязаний здійснювати догляд. На розгляд директора підприємства він надав всю необхідну документацію, про що було проведено відеофіксацію. Оскільки було не використано дві профспілкові відпустки, керівник був не вправі відмовити йому у їх використанні. Вказана відпустка була погоджена з лісничим. 02 вересня 2014 року на його адресу надійшов лист про необхідність зявитися в ДП «Кутське лісове господарство», оскільки його було розраховано з числа працівників станом на 26 серпня 2014 року. 04 вересня 2014 року він прибув до контори лісгоспу і там після прочитання вручених йому наказів, позивач написав своє заперечення. Отримавши наказ про звільнення, він довідався про те, що йому було вказано невірно кількість днів невикористаних відпусток, а тому було проведено не повний розрахунок. Крім того в наказі про звільнення було вказано про підставу для його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України. З таким формулюванням свого звільнення він не згідний, оскільки у нього не було прогулів, оскільки він звернувся із заявою про відпустки, які він не використав протягом двох років. Просив змінити формулювання підстав звільнення його з роботи з ДП «Кутське лісове господарство» із «звільнений за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України» і дату звільнення з «26 серпня 2014 року» на день вирішення справи в суді, а судові витрати покласти на відповідача. Представник відповідача у справі Державного підприємства «Кутське лісове господарство» - юрисконсульт державного підприємства «Кутське лісове господарство», в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що [PERSON] звільнено із роботи у звязку з прогулом на законних підставах, про що є відповідні рішення судів різних інстанцій. Оскільки позовна вимога про зміну формулювання причини звільнення є похідною від вимоги про поновлення на роботі, то підстав для задоволення позову немає. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши сторони та вивчивши матеріали справи суд вважає, що у позові слід відмовити із таких підстав. Суд встановив, що [PERSON] був прийнятий 02 липня 1999 року на посаду лісника обходу № 1 Березівського лісництва ДП «Кутське лісове господарство», в подальшому переведений на посаду майстра лісу даного обходу. Після перебування у відпустці по догляду за неповнолітньою дитиною, 12 березня 2014 року [PERSON] повернувся до виконання своїх посадових обов'язків. 02 червня 2014 року [PERSON] звертався до ДП «Кутське лісове господарство» про надання йому чергової відпустки у звязку з погіршенням стану здоровя (а.с.44,45). Відповідно до листа № 01-3/261 від 13 червня 2014 року від ДП «Кутське лісове господарство» надісланого [PERSON] вбачається, що заява про надання чергової відпустки від 02 червня 2014 року розглянута, а відпустка буде йому надана у пізніший термін, після виходу на роботу (а.с.47). Так, згідно з копією заяви від 04 липня 2014 року вбачається, що [PERSON] звернувся до т.в.о. директора ДП «Кутське лісове господарство» із заявою про надання йому чергової відпустки, профспілкової, за відпрацьований 2007-2008 рік (а.с.6). На підтвердження подання заяви позивач долучив до справи диск CD-R, який відтворювався у судовому засіданні, із відеофіксацією того, що директор отримав заяву (а.с.41). Заяву [PERSON] мотивував сімейними обставинами, а також станом здоровя, на підтвердження чого надав копії скерування на консультацію в поліклініку обласної лікарні, виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 257, виписку із особистої карточки (а.с.7,8,9). Відповідно до копії довідки № 01-31/331 від 02 серпня 2016 року виданої ДП «Кутське лісове господарство» вбачається, що [PERSON] станом на 04 липня 2014 року було не використано чергових відпусток в кількості 74 календарні дні (а.с.14). Згідно з копією довідки № 01-3/323 від 26 липня 2016 року виданої ДП «Кутське лісове господарство» вбачається, що зарплата за 12-13 березня 2014 року [PERSON] не нараховувалась (а.с.15). Згідно з наказом про звільнення з роботи № 43-к від 26 серпня 2014 року виданого директором ДП «Кутський лісгосп» [PERSON] звільнено з роботи майстра лісу Березівського лісництва з 01 серпня 2014 року по ст. 40 п. 4 КЗпП України (за прогули без поважних причин) (а.с.5). На підставі вказаного наказу внесено запис до трудової книжки БТ-ІІ № 5384519 заповненої 03 квітня 1989 року [PERSON] (а.с.4). Листом № 01-3/388 від 24 серпня 2014 року директор ДП «Кутський лісгосп» [PERSON] повідомлено, що його звільнено з роботи з 01 серпня 2014 року згідно з ст. 40 п. 4 КЗпП України (за прогули). [PERSON] повідомлено про необхідність зявитися в контору лісгоспу 27 серпня 2014 року для одержання трудової книжки та компенсації за невикористану відпустку (а.с.10). Із вказаним наказом [PERSON] не погодився і 04 вересня 2014 року написав свої заперечення. Позивач звертався до Управління Держпраці в Івано-Франківській області із заявою про проведення перевірки про порушення законодавства про працю, щодо ДП «Кутське лісове господарство». За результатами перевірки щодо ДП «Кутське лісове господарство» було складено приписи від 22 липня 2016 року № 09-13-0052/362-312 і від 01 серпня 2014 року № 09-13-105/664-611, а також протокол від 01 серпня 2014 року № 09-13-105/497 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 41 КУпАП (а.с.30, 31, 32). Листом № 1399 від 22 березня 2016 року Управління Держпраці в Івано-Франківській області [PERSON] надано відповідь на його звернення про порушення законодавства працю (а.с.22-23). Рішенням Косівського районного суду від 14 вересня 2016 року ДП «Кутське лісове господарство» зобовязано провести з [PERSON] повний розрахунок, належний йому при звільненні (а.с.40). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Позивач не надав суду будь-яких доказів, які б свідчили про неправильне формулювання причини звільнення або таке, що не відповідає чинному законодавству. Крім того, у травні 2014 року [PERSON] звертався до Косівського районного суду із позовом до ДП «Кутське лісове господарство», третя особа [PERSON], про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу й компенсацій та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року зазначені судові рішення залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у допуску до провадження Верховного Суду України вказаної справи за заявою [PERSON] про перегляд судового рішення відмовлено (а.с.33-35). Отже, звільнення [PERSON] було проведено з дотриманням законодавства. Крім того, [PERSON] не заперечує факт відсутності на роботі більше трьох годин, пояснюючи це тим, що він звернувся до відповідача із заявою про надання відпустки. Однак за вказаною відпусткою [PERSON] відповідач відпустку не надавав. Суд зясувавши підстави звільнення [PERSON] і те, що їм надана правильна юридична кваліфікація, враховуючи, що вимоги про зміну формулювання причини звільнення є похідними від вимоги про поновлення на роботі, у задоволенні яких позивачеві було відмовлено, приходить до висновку, що вимога про зміну формулювання причини звільнення не підлягає задоволенню. Разом з тим, встановлено що [PERSON] будучи звільненим з роботи наказом директора ДП «Кутське лісове господарство» від 26 серпня 2014 року № 43-к, з яким 04 вересня 2016 року ознайомлений під розписку, звернувся до суду із позовом про зміну формулювання причини звільнення тільки 23 серпня 2016 року. У відповідності до положень ч. 1\~ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків установлених\~ст. 233 цього кодексу, суд, згідно з ст. 234 КЗпП України може поновити ці строки. Однак позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що він пропустив строк звернення з позовом до суду з поважних причин,\~крім того, у травні 2014 року [PERSON] звертався до Косівського районного суду із позовом до ДП «Кутське лісове господарство», третя особа [PERSON], про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу й компенсацій та відшкодування моральної шкоди, однак із позовною вимогою про зміну формулювання причини звільнення [PERSON] звернувся до суду тільки 23 серпня 2016 року. Крім того, листом № 1399 від 22 березня 2016 року Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області [PERSON] розяснено його право на звернення за захистом порушених трудових прав з позовом до суду (а.с.22-23). Відповідно до положень ч.ч. 1, 2\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, наведені обставини в їх сукупності не дають підстав для висновку про пропуск позивачем [PERSON] строку звернення з позовом до суду з поважних причин, а тому підстав для його поновлення не встановлено. Відповідно до п. 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~встановлені статтями 228,\~233 КЗпП\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити i обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений\~ст. 233 КЗпП\~місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Оскільки при пропуску місячного i тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права i обовязки сторін. Зібраними доказами по справі встановлено, що відповідачем при формулюванні причини звільнення [PERSON] з роботи дотримано вимоги положень КЗпП України. Згідно з роз'ясненням, яке міститься у абз. 3 п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до Державного підприємства «Кутське лісове господарство» про зміну формулювання причини звільнення, слід відмовити у звязку з недоведеністю позову. На підставі наведеного, ст.ст. 40, 235 КЗпП України,

Outcome: dismissed