Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

[PERSON] (надалі також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі також «Відповідач»), в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики в розмірі 5000,00 грн. Позов мотивовано тим, що 17.02.2015р. між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 5000 (пять тисяч) гривень з кінцевим терміном їх повернення до 20 квітня 2015року. Оскільки Відповідач належним чином не виконував взятих на себе зобовязань за договором позики та не повернув кошти в сумі 5000,00грн., тому Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти: 5000,00 грн. 28 жовтня 2015 року Позивачем подано до суду клопотання про розгляд за його відсутності, позовні вимоги Позивач підтримував в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином у встановленому порядку, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання Відповідача та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». Відтак, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подала, зважаючи на заяву представника Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 17 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 500 (пять тисяч) гривень з кінцевим терміном їх повернення до 20 квітня 2015року. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики Відповідачем надано Позивачу письмову розписку від 17 лютого 2015 року ( а.с. 4). Відповідно до змісту Розписки від 17 лютого 2015 року Відповідач зобовязувався повернути кошти своєму кредитору до 20 квітня 2015р. після підписання даної розписки. В силу ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з розписки, кошти в сумі 5000,00 грн. було отримано [PERSON] 17 лютого 2015 року. Доказів, які б спростовували цю обставину, Суду не надано. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Судом встановлено, що за вищевказаним договором позики на даний час Відповідачем неповернуто 5000,00 гривень. Будь-яких доказів, які б спростовували надані Позивачем докази заборгованості за вказаним договором позики, Відповідачем не надано. За таких обставин позовна вимога щодо стягнення з Відповідача суми заборгованості в розмірі 5000,00 грн. основного боргу в користь Позивача є обґрунтованою та такою, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч.1 ЦПК України,

Outcome: approved