Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Адвокат [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] зазначила, що їй з 23.10.2003 на праві сумісної власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. За даною адресою крім позивача зареєстровані також відповідачі - сини позивача: [PERSON] та [PERSON] та онуки позивача: [PERSON] та [PERSON]. Відповідачі з 2014 року і до теперішнього часу не мешкають за місцем реєстрації, мешкають у Сполучених Штатах Америки, де працюють на постійній основі та мають намір залишитися там на постійне місце проживання, повертатись до України не мають наміру. Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, оскільки відповідачі не проживають з 2014 року у вказаній квартирі і добровільно з реєстраційного обліку не знімаються. У судове засідання адвокат [PERSON] не з'явилась, суду подала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача [PERSON] Відповідачі [PERSON], [PERSON].(законний представник [PERSON] та [PERSON].) в судове засідання не з'явилися, до суду надіслали заяви з проханням розглянути справу без їх участі, позовні вимоги визнали у повному обсязі. У судове засідання представник третьої особи [PERSON] не з'явилась, до суду надіслала заяву з проханням розглянути позов за відсутності представника Органу опіки Сєвєродонецької міської ради Луганської області, до заяви додала висновок про доцільність позбавлення права користування житлом малолітніх дітей, згідно з яким з метою захисту житлових прав малолітніх дітей, Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради повністю заперечує проти позовних вимог, які зазначені у позові, та вважає недоцільним позбавлення права користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка належить їм на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] від 23.10.2003, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськради. Згідно з довідкою № 28104 від 26.06.2018 року про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської ради, станом на 26.06.2018 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач - [PERSON], [INFO], син позивача - [PERSON], [INFO], син позивача - [PERSON], [INFO], онука позивача - [PERSON], [INFO], онук позивача - [PERSON], [INFO]. Як вбачається з копії акту про встановлення факту проживання/не проживання/ № 864 від 02.07.2018 року, затверджених директором КП «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька», в квартирі за адресою: [ADDRESS], проживає [PERSON], окрім неї з 2014 року ніхто не проживає. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права користування та розпоряджання житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР. Як вбачається з матеріалів справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками вищевказаної квартири, права користування якою їх просить позбавити позивач. Отже, з вищенаведеного суд доходить висновку, що, оскільки відповідачі є співвласниками квартири, то визнання відповідачів [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] призведе до обмеження останніх у праві користування своєю власністю, що суперечить положенням ст. 317, 319 ЦК України, які гарантують кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим у житловому приміщенні, яке належить особі на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у цьому житловому приміщенні. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], які є дітьми відповідача [PERSON], є неповнолітніми та не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування належним їх батьку житлом. За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог адвоката [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачами або третьою особою не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed