Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], (надалі «Відповідач -1»), [PERSON] (надалі «Відповідач -2») про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позов мотивовано тим, що донька Позивача [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані в [INFO], однак ніколи у вказаному житлі не проживали, оскільки в 2005 році виїхали за межі України, де і проживають на даний час, участі в утриманні житлового будинку не беруть. Позивач змушений самостійно оплачувати комунальні послуги за житло. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та не заперечував проти заочного розгляду справи у відсутності Відповідача-1 та Відповідача-2. Відповідач 1 [PERSON] та Відповідач 2 - [PERSON] до суду повторно не зявилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, шляхом поміщення повідомлення в засобах масової інформації. Письмового відношення відповідачів до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом Позивача, повідомив Суду про те, що протягом десяти років не бачив у квартирі доньку Позивача,- [PERSON] та її сина ( онука Позивача) - [PERSON]. Речей Відповідача-1 та Відповідача-2 у вказаній квартирі не бачив. Проаналізувавши пояснення Позивача, заслухавши пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно з Договором купівлі-продажу квартири від 16.09.2004року, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.09.2004р. [PERSON] є власником однокімнатної квартири, житловою площею 14,5 кв.м., загальною площею 30.2 кв.м., що за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4867969 від 27.09.2004р. ( а.с.5) [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS], ( частка 1/1). Разом з Позивачем у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] ( донька Позивача) та [PERSON] ( онук Позивача) , про що свідчить копія Будинкової книги ( а.с. 6-8). Посилаючись на факт непроживання відповідачів у вказаній квартирі понад 10 років. [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що Відповідач-1 та Відповідач 2 з 2005року не проживають у вказаній квартирі. Позивач змушений оплачувати самостійно всі комунальні послуги за відповідачів. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить Позивачу на праві приватної власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З пояснень Позивача та свідка в судовому засіданні випливає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі № 1, будинку № 9 на вулиці Симоненка в м. Івано-Франківську з 2005 року . Докази, які б спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Отже, право на користування житлом було набуто відповідачами, а після остаточного виїзду з даного будинку та встановлення факту не проживання близько десяти років по місцю реєстрації, відповідачі втратили таке право на користування житловим приміщенням. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що відповідачі не проживають в житловому приміщенні в квартирі [ADDRESS], не несуть витрат по утриманню житла, а тому їх слід визнати такими, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь Позивача понесені ним судові витрати. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст.317,391,405 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved