Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком №1, що розташований по вул.. Витвицького у м. Івано-Франківську. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з жовтня 2014 року не проживає та не бере участі в утриманні житлового будинку за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Витвицького, 1, а її місце перебування невідоме. Позивач і надалі змушена самостійно оплачувати комунальні послуги за житло. 29 жовтня 2015 року Позивачем подано до суду клопотання про розгляд за її відсутності, позовні вимоги Позивач підтримувала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] до суду повторно не зявилася, явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином. Письмового відношення Відповідача до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подала, зважаючи на заяву Позивача, в якій вона не заперечувала проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В матеріалах справи міститься ксерокопія нотаріально засвідченої заяви [PERSON], [PERSON], [PERSON], які засвідчили, що [PERSON] не проживає в житловому будинку №1, по вул. Витвицького у м. Івано-Франківську з жовтня 2014року. Проаналізувавши пояснення представника Позивача, нотаріально завірені пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно з Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 19.03.2015 року, індексний номер: 35180434( а.с. 5) та Свідоцтва про право власності (а.с.6-9), [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 170/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в м. Івано-Франківську по вул. Витвицького, будинок №1. Разом з Позивачем у вказаному будинку зареєстрована [PERSON], дружина померлого сина Позивача. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком №1, що по вул.. Витвицького у м. Івано-Франківську. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що [PERSON] з жовтня 2014року не проживає у вказаному будинку. Позивач змушена оплачувати самостійно всі комунальні послуги за Відповідача. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи, що будинок № 1 по вулиці Витвицького в м. Івано-Франківську належить Позивачу на праві спільної часткової власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту позовної заяви та свідчень свідків, вказаних в нотаріально посвідченій заяві випливає, що Відповідач [PERSON] не проживає в житловому будинку № 1, який знаходиться по вул. Витвицького в м. Івано-Франківську з жовтня 2014 року. Докази, які б спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Отже, право на користування житлом було набуто Відповідачем, а після остаточного виїзду з даного будинку та встановлення факту не проживання близько року по місцю реєстрації, Відповідач втратила таке право на користування житлом. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що Відповідач не проживає в будинку №1 на вулиці Витвицького в м. Івано-Франківську з жовтня 2014 року, не несе витрати по утриманню житла, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст.317,391,405 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved