Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

[PERSON] пред'явила у суді позов до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, за адресою: [ADDRESS]. Відповідач з червня 2015року не проживає у вказаній квартирі, має нове місце проживання, а комунальні платежі не сплачує. Цим порушуються права та інтереси позивача як співвласника спірної квартири, у зв'язку з необхідністю додаткової плати за житлово-комунальні послуги. У зв'язку цим позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. До початку судового засідання представник позивача направив до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, справу просив розглянути без його участі. Відповідач у судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог ЦПК України, в тому числі шляхом розміщення оголошення в газеті Урядовий кур'єр. Повідомлення про причини неявки до суду від відповідача не надходило. У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене, суд 04.08.15р. постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 05.02.1999р. квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках (а.с. 8) Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 32). Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надала до суду жодного доказу того, що відповідач не проживає у спірній квартирі. Неотримання відповідачем поштової кореспонденції, надісланої судом про виклик, не може слугувати доказом того, що відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, позивач визнає в позовній заяві той факт, що відповідач є співвласником спірного житла та посилається на відповідне Свідоцтво про право власності на житло. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст. 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відтак, у зв'язку із зазначеним, позовні вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, адже передбачають обмеження власника у праві користування своєю ж власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд, на підстави викладених вище обставин, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Посилання позивача на положення Житлового кодексу УРСР судом також не приймаються до уваги, адже його положення не поширюють свою дію на об'єкти нерухомості віднесені до приватного фонду власності. Спірна квартира перебуває на праві приватної власності, а тому положення ЖК УРСР щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю понад 6 місяців у ньому, не поширюються на правовідносини що виникли. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed