Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, по 1/2 кожному, належить земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та [NUMBER] від 17.12.2007. 20.05.2009 року між Селянським (фермерським) господарством «Скорпіон» (орендар) та [PERSON], [PERSON] (орендодавці) було укладено договір оренди землі, зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиколаївському районі Запорізької області, про що у державному реєстрі вчинено запис від 03.05.2012 за № 232368354000085. Згідно з п. 2.1 договору оренди землі від 20.05.2009 та актом прийому-передачі, що є додатком до договору, в оренду передано земельну ділянку площею 6,5002 га. кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Різдвянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області. Пунктом 3.1 договору оренди землі від 20.05.2009 встановлено строк дії оренди - 10 (десять) років та відповідно до п. 3.2 дія договору закінчується 31.12.2017 року. При цьому, судом під час судового засідання у сторін договору оренди землі від 20.05.2009 з'ясовано, що кінцевою датою строку договору ними визнається 31.12.2007. Водночас, 12.06.2017 між [PERSON] (орендар) та [PERSON] і [PERSON] (орендодавці), в особі їх представника за довіреностями [PERSON], було укладено договір оренди землі строком на 49 років, право оренди за яким зареєстровано державним реєстратором виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області [PERSON] 14.06.2017 за № 20989175, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Згідно з даним договором від 12.06.2017 [PERSON] було передано в користування земельну ділянку площею 6,5002 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану на території Різдвянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та [NUMBER] від 17.12.2007 (п. 1 договору). Отже, в обох вищезазначених договорах оренди землі об'єктом оренди є одна і та сама земельна ділянка. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення первісного позову, суд виходить з такого. З огляду на положення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 19 лютого 2014 року по справі № 6-162ц13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 37520393), і приходить до наступних висновків. За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (далі - Закон № 161-XIV) в редакції, яка була чинною на момент укладення договору оренди землі від 20.05.2009, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Таким чином, у даній справі [PERSON], [PERSON] та С(Ф)Г «Скорпіон» дійшли згоди щодо істотних умов Договору оренди, скріпивши 20.05.2009 його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Доказів припинення договору оренди землі від 20.05.2009 станом на день розгляду справи суду не надано. Проте, 12.06.2017, тобто під час дії договору оренди землі від 20.05.2009, об'єктом оренди за яким є земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], між [PERSON] (орендар) та [PERSON] і [PERSON] (орендодавці), в особі їх представника за довіреностями [PERSON], було укладено договір оренди землі щодо цієї самої земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За правилами ст. 13 ЦК України: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1); при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ч. 2). Відповідно до ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі (п. «а» ч. 1); власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію (п. «б» ч. 1). Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Згідно з п. «в» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може здійснюватися шляхом визнання угоди недійсною. Виходячи з приписів ст. 95 ЗК України, за наявності укладеного договору оренди землі, власник земельної ділянки (орендодавець) не може під час строку його дії укладати інші договори оренди щодо цієї самої земельної ділянки без розірвання попереднього договору, оскільки це порушує права первісного орендаря. Відтак, такі дії власника, а так само і його представника, суперечать нормам частини другої статті 13 ЦК України, у зв'язку з чим договір оренди, укладений в межах строку дії первісного договору, підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. З огляду на викладене суд визнає первісний позов таким, що підлягає задоволенню в частині вимог до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору оренди землі від 12.06.2017. Разом з цим, первісний позов в частині вимог до виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області не підлягає задоволенню, як такий що пред'явлений до неналежного відповідача. Так, виконавчий комітет Вільнянської міської ради Запорізької області не є стороною спірного договору, а дії державного реєстратора щодо самої процедури державної реєстрації права оренди за договором від 12.06.2017 позивачем не оскаржуються. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення зустрічного позову, суд виходить з наступного. За правилом ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимогі на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом частин 2 та 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Твердження відповідача про відсутність у [PERSON] волевиявлення на передачу земельної ділянки в користування С(Ф)Г «Скорпіон» при укладенні договору оренди від 20.05.2009 є необґрунтованим та було спростовано самим [PERSON] під час судового засідання. Суд підкреслює, що твердження особи, яка має повну цивільну дієздатність, про її вільне волевиявлення на вчинення певного правочину, є самостійним, достатнім, належним та допустимим доказом того, що укладення договору відповідало внутрішній волі цієї особи. Оспорювання волевиявлення фізичної особи на укладення певного договору, яке визнається цією особою, з боку третьої особи є неприпустимим, оскільки суперечить принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Відтак, пред'явлення позову про визнання недійсним договору з підстав відсутності у сторони волевиявлення на його укладення може бути здійснено виключно тією стороною договору, яка заперечує своє волевиявлення, або її правонаступником чи законним представником. Саме тому судом не беруться до уваги посилання представника відповідача, яким пред'явлено зустрічний позов, на те, що договір оренди землі від 20.05.2009 міг бути не підписаний [PERSON] або підписаний не [PERSON] і [PERSON], а іншою особою, оскільки навіть за умови проведення експертизи підписів цих осіб, що наявні в договорі, та встановлення факту їх виконання іншою особою, висновок експерта, за змістом ч. 6 ст. 147 ЦПК України, не може спростовувати волевиявлення особи на укладення договору, про яке вона особисто заявляє в суді. Так, Законом № 161-XIV для договору оренди землі не передбачено обов'язкового нотаріального його посвідчення. Водночас, нормами статті 207 ЦК України не забороняється вчинення підпису на тексті правочину, що не підлягає нотаріальному посвідченню, від імені фізичної особи у її присутності іншою особою. Наведений у частині четвертій статті 207 ЦК України перелік випадків, у яких допускається підпис тексту правочину від імені фізичної особи іншою особою (хвороба, фізичні вади), не є вичерпним, натомість визначальним є надання фізичною особою, яка вчиняє правочин, іншій особі доручення на підпис та присутність цієї особи під час підписання правочину іншою особою. При цьому, частина четверта статті 207 ЦК України містить диспозитивну норму щодо можливості засвідчення підпису іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Отже, відсутність такого засвідчення сама по собі не може мати наслідком недійсність укладеного договору. Посилання відповідача на відсутність у [PERSON] необхідного обсягу цивільної дієздатності на момент підписання акта приймання-передачі земельної ділянки і акту встановлення меж земельної ділянки в натурі суд визнає такими, що не мають правового значення, адже на теперішній час [PERSON] досяг повноліття та має повну цивільну дієздатність, водночас відповідач, яким пред'явлено зустрічний позов, не є заінтересованою особою в розумінні статті 222 ЦК України (одним з батьків, усиновлювачем, піклувальником), а тому не може вимагати визнання договору недійсним з цієї підстави. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд під час розгляду справи встановлює, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішує питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що зустрічний позов не підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До первісної позовної заяви додано платіжне доручення від 27.06.2017 № 928, яким підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1600,00 грн., отже відповідна сума судових витрат підлягає стягненню на його користь з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] у рівних частинах, а саме по 533,33 грн. з кожного. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial