Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

[PERSON] подала до Івано-Франківського міського суду позов до ТзОВ «ОТП Факторинг», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса та стягнення понесених судових витрат. У позовній заяві зазначено, що 22.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №5158 про звернення стягнення на нежитлове приміщення закладу громадського харчування та надання послуг, загальною площею 1012 кв.м. за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0.3388 га за цією ж адресою. За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна задоволено вимоги ТзОВ «ОТП Факторинг» у розмірі 4 702 672 грн. 19 коп. Як стверджує позивач, виконавчий напис від 22.07.2013 року необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки не враховано сплату частини боргу в сумі 50 000 доларів США, нотаріус діяв за межами нотаріального округу, письмова вимога про усунення порушення не надсилалася іпотекодавцю. 10.04.2014 року було подано [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], позовну заяву як третьої особи з самостійними вимогами у даній справі про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса та стягнення понесених судових витрат, в якій зазначено, що згідно рішення Надвірнянського районного суду від 30.06.2010 року за ним визнано 1/2 частини нежитлового приміщення закладу громадського харчування та надання послуг, за адресою [ADDRESS] та зареєстровано 23.07.2010 року право власності на частину даного нерухомого майна, а тому вчинений виконавчий напис порушує його права як власника частини приміщення. Ухвалою суду 14.04.2014 року дану позовну заяву прийнято та залучено до участі у справі [PERSON], як третю особу з самостійними вимогами. Представник позивача та представник третьої особи з самостійними вимогами просили позов [PERSON] та [PERSON] задовольнити. Представник відповідача проти позовних вимог заперечив, вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] просила слухати справу без її участі, надавши пояснення по суті спору та заперечивши неправомірні дії її як нотаріуса. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18.08.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за №3444, предметом якого є нежиле приміщення закладу громадського харчування та надання послуг, загальною площею 1012 кв.м., за адресою [ADDRESS], яке належить іпотекодавцю згідно свідоцтва про право власності 08.11.2007 року, вартістю за експертною оцінкою 4 339 560 грн. та земельну ділянку площею 0.3388 га за цією ж адресою, під будівництво та обслуговуванням станції технічного обслуговування з елементами сфери послуг (кафе-магазин), право власності підтверджується Державним актом на право власності на землю від 25.05.2007 року, грошова оцінка 390 569 грн. (а.с.30-33), в рахунок забезпечення зобов'язань за кредитним договором №1 (RM-SME100/021/2008) та №2 (СM-SME100/022/2008) від 18.08.2008 року. ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.12.2010 року придбало право вимоги у ЗАТ «ОТП Банк» за кредитними договорами та за договором відступлення права вимоги від 24.12.2010 року. Як слідує зі ст.583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). В даному спорі майновим поручителем є не позичальник а третя особа позивач [PERSON]. 22.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №5158 про звернення стягнення на нежитлове приміщення закладу громадського харчування та надання послуг, загальною площею 1012 кв.м. за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0.3388 га за цією ж адресою. За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна задоволено вимоги ТзОВ «ОТП Факторинг» у загальному розмірі заборгованості по двох кредитних договорах 588 348.83 долара США, що за курсом НБУ становить 4 702 672 грн. 19 коп. (а.с.3). Строк проведення стягнення з 18.08.2008 року по 24.12.2010 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації необхідно відшкодувати також і витрати, пов'язані з вчиненням виконавчого напису в сумі 1700 грн. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлений Законом України «Про нотаріат», а в частині першій статті 1 Закону зазначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Так, ч. 12 ст. 110 ЦПК України передбачено розгляд справ за позовами до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Статтями 34, 36, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту 22.02.2012р. №296/5, постановою КМ України від 29.06.1999р. №1172 передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, і що з дня виникнення права на вимогу минуло не більше трьох років. Позивач [PERSON] звертає увагу суду щодо неврахування стягувачем та як наслідок нотаріусом суми внесених боржником коштів в розмірі 50 000 доларів США, що еквівалентно 399 000 грн. за квитанцією від 30.05.2011 року (а.с.5), однак ці підстави позову не є обґрунтованими, оскільки дана сума коштів внесених позичальником [PERSON] враховано кредитором в суму заборгованості (а.с.39-41, 59, 79). Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п. 284 вказаної Інструкції та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. При вирішенні спору про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню з підстав, що між сторонами має місце спір щодо розміру заборгованості та ця заборгованість не носить безспірного характеру, чи спір про зарахування коштів сплачених по кредиту з одного договору на другий та зміну умов кредитного договору, суд повинен ці доводи позовної заяви належним чином перевірити, встановити дійсні обставин справи, зокрема, звертати увагу на те, що правильність вимог, зазначених у виконавчому написі нотаріуса може бути оспорена боржником у позовному провадженні. Отже, суд прийшов до висновку що ця заборгованість по двох кредитних договорах в сумі 588 348.83 долара США, що за курсом НБУ становить 4 702 672 грн. 19 коп. за виконавчим написом, не носить спірного характеру, а тому ці вимоги не є доведеними позивачем, а дії нотаріуса є законними в цій частині. Що стосується вчинення виконавчого напису за межами нотаріального округу, то ці доводи позивача є також хибними, оскільки згідно п.1.4 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України виконавчі написи вчиняються незалежно від місцезнаходження боржника та стягувача. Частиною першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідний документ має називатися виключно вимогою про усунення порушення. Не містить закон й вимоги щодо форми такої вимоги, а отже вказана вимога може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми, претензії тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої вимоги, оскільки вона обов'язково повинна містити стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Необхідно мати на увазі, шо за умовами договору іпотеки та нормами чинного законодавства (ст. 35 Закону України «Про іпотеку») відповідач, як іпотекодержатель, зобов'язаний лише надіслати іпотекодавцю та позичальнику письмову вимогу про усунення порушення шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм за адресами, зазначеними у договорі. Чинне законодавство не ставить іпотекодержателю в обов'язок з'ясовувати причини неотримання іпотекодавцем поштових відправлень, надісланих за його поштовою адресою в установленому порядку. Про загальну суму заборгованості [PERSON] та [PERSON] надіслано відповідачем письмову досудову вимогу цінним листом 16.05.2013 року про те, що у разі непогашення боргу у встановлені терміни, ним буде ініційовано примусове стягнення заборгованості в судовому порядку або у інший спосіб, відповідно до законодавства України (а.с.48-55). Отже в цій частині обґрунтування позовних вимог, доводи позивача про неодержання таких вимог не заслуговують увагу суду, а подана представником позивача довідка ЦПЗ №4 про рекомендовані листи, стосується саме рекомендованих листів, а не цінних (а.с.68), а тому не є належним доказом обґрунтування позовних вимог. Однак, під час розгляду справи стало відомо суду та відповідачу від представника позивача та поданої в подальшому позовної заяви третьої особи з самостійними вимоги те, що право власності на приміщення закладу громадського харчування та надання послуг, загальною площею 1012 кв.м. за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0.3388 га за цією ж адресою, які підлягають зверненню стягнення за кредитними зобов'язаннями [PERSON], не належить повністю в цілій частці [PERSON], а належить по ? частині вже двом співвласникам. Так, згідно рішення Надвірнянського районного суду від 30.06.2010 року, яке вступило в законну силу 12.07.2010 року (а.с.100-104) за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частини нежитлового приміщення закладу громадського харчування та надання послуг, за адресою [ADDRESS], що належить [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 08.11.2007 року. Дане право власності на 1/2 частини нежитлового приміщення зареєстровано [PERSON] 23.07.2010 року, що посвідчується витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.105). Про перехід права власності на частину даного нерухомого майна, іпотекодавець в порушення вимог чинного законодавства та договірних відносин, відповідача не повідомляла, в судовому порядку при розгляді справи Надвірнянським районним судом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не повідомлявся, а тому з врахуванням того, що вчинений виконавчий напис порушує права іншого власника частини приміщення, яке підлягало зверненню стягнення, такий виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає до виконанню. При цьому, відповідач вправі звернути стягнення на заставне майно в судовому порядку, з врахуванням набутого вже права власності [PERSON] на частину нерухомого майна чи вчинити інші належні дії щодо набутого іншою особою права власності на предмет іпотеки. За вимогами ст..321 ЦК України право власності є непорушним. З новим власником відсутні правовідносини чи рішення суду щодо застави його набутих прав власності. Згідно із ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Окрім того, в пункті 23 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з врахуванням наявності права власності на предмет іпотеки за двома вже іввласниками, що не було відомо стягувачу та приватному нотаріусу при вчиненні виконавчого напису, однак такий виконавчий напис порушує права нового співвласника, тому є таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 11, 15, 16, 583 ЦК України, ст..1, 34, 36, 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», ст.. 35 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: approved