Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] , звернулись до суду із зазначеним позовом та просили визнати [PERSON] , та її неповнолітню доньку [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в кв. [ADDRESS] . В обґрунтування вимог посилалися на те, що зазначена квартира належить позивачам та третій особі на праві спільної часткової власності. З 2005 року в квартирі зареєстровані колишня дружина [PERSON] - [PERSON] та їх спільна неповнолітня донька - [PERSON] . Разом із тим, відповідачка та її неповнолітня донька з 2005р., в квартирі не проживають. Реєстрація відповідачки та неповнолітньої доньки в зазначеній квартирі змушує позивачів нести додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Таким чином, із посиланням на вимоги ст. 405 ЦК України та вимоги Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просять вимоги позову задовольнити. Позивачка, [PERSON] , в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 64). Треті особи в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 37, 70). Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про місце та час його проведення повідомлялася належним чином (а.с. 85), причини неявки не повідомляла, заява про розгляд справи за її відсутності не надходила. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що квартира [ADDRESS] з 2003 року є спільною частковою власністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12.05.2003р. та свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 15.09.2016р. (а.с. 12,13). Позивачка [PERSON] , має зареєстроване місце проживання в зазначеній квартирі з 06.08.1982 року та позивач [PERSON] , має зареєстроване місце проживання в зазначеній квартирі з 04.06.1999 року. Відповідачка [PERSON] , є колишньою дружиною позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 16.09.2010р., та має зареєстроване місце проживання в зазначеній квартирі з 09.09.2005 року, що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 2710 від 11.07.2019р. (а.с.16). Крім того встановлено, що від шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON] , яка має зареєстроване місце проживання в зазначеній квартирі з 09.09.2005 року (а.с. 16). З моменту реєстрації, а саме з 2005 року [PERSON] , із донькою [PERSON] , не мешкали у зазначеній квартирі. Речі відповідачки та неповнолітньої доньки в квартирі відсутні, перепон в користуванні жилим приміщенням їм ніхто не чинив. В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, предбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] , [PERSON] , підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином суд вважає, що [PERSON] , [INFO] , втратила право користування квартирою [ADDRESS] у зв`язку з не проживанням в квартирі понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, рішення суду про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за місцем реєстрації. В частині вимог [PERSON] , [PERSON] , щодо визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням неповнолітньою [PERSON] , суд вважає, що вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Так, в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом із тим, статтею 3 СК України визначено, що дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Статтею 6 СК України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно до ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України - дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Виходячи із аналізу зазначених норм права слід дійти висновку про те, що не залежно від того з ким із батьків дитина проживає вона є членом сім`ї як батька так і матері, та не залежно від того, чи проживає вона (дитина) за місцем своєї реєстрації чи ні, не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, навіть якщо вона тривалий час не проживає, в даному випадку із батьком, за місцем реєстрації. Самостійне визначення дитиною місця проживання або з батьком, або з матір`ю не позбавляє іншого з батьків на сімейні відносини з дитиною. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки [PERSON] , підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати (а.с. 1). На підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 3,6, 160 СК України,

Outcome: partial