Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до Мар`їнського РЕМ ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] про визнання незаконним відключення від мережі електропостачання, зобов`язання відновити електропостачанні, встановити електролічильник та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 08 червня 2016 року від помешкання (літня кухня), в якому вимушені були жити [PERSON] та її син [PERSON] , без їх відома було відключено електропостачання і знято електролічильник, який був установлений років 15 тому. Відключення відбулося за заявою так званого опікуна колишнього чоловіка [PERSON] . [PERSON] , який мешкає по [ADDRESS] . [PERSON] не має боргів за спожиту електроенергію і 19 місяців знаходилась без світла. На неоднорозові звернення до Мар`їнського РЕМ ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» позивач не отрмиала відповіді, на якій підставі відключили електроенергію за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, позивачці була завдана моральна шкода, яка виразилась у відсутністі нормальних умов проживання та вимушених змінах у способі життя. Позивач просить суд визнати незаконним відключення від мережі електропостачання, зобов`язати відновити електропостачанні, встановити електролічильник та стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10 000 грн. На підставі автоматичного розподілу справ вищезазначена цивільна справа була передана на розгляд судді Мар`їнського районного суду Донецької області Сенаторову В.А. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 02.02.2018 року вищевказана цивільна справа залишена без руху. Після усунення недоліків позивачем, ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 16.03.2018 року справа призначена до розгляду в підготовчому судовому провадженні. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької обаласті від 13.06.2018 року закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просила суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти позову з підстав вказаних у запереченнях на позовну заяву та просила суд відмовити в її задоволенні в повному обсязі. В запереченнях на позовну заяву зазначено, що до відповідача 15.06.2016 року звернувся [PERSON] із заявою щодо відключення точки обліку електричної енергії за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що за цією адресою встановлено дві точки обліку. [PERSON] є власником майна за вищевказаною адресою, на підставі договору дарування від 06.07.1989 року. 15.06.2016 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою щодо демонтування точки обліку за особовим рахунком № [NUMBER] та підключити все під один облік, залишивши одну точку обліку під особовим рахунком № [NUMBER] . Точку обліку за особовим рахунком № [NUMBER] було демонтовано та складено Акт № 1220912. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначає, що відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст.ст. 22, 711, 714, 1209, 1210 ЦК України, Законом України «Про електроенергетику» та правилами користування електричною енергією для населення. Відповідно до положень ст.ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом. Вважає позовні вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. Третя особа в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення сторін, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України(ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4). Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимога ми ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 06.07.1989 року, зареєстрованого в реєстрі за № 492, [PERSON] належить житловий будинок з надвірними прибудовами в [ADDRESS] (а.с. 26). Згідно ст.ст. 526, 527, 536 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІУ від 24.06.2004 р. (у редакції, що діяла на час існування правовідносин). Так, відповідно до статті 16 Закону № 1875-ІУ від 24.06.2004 р. порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Перелік житлово-комунальних послуг, що надаються споживачу, залежить від рівня благоустрою відповідного будинку (споруди). Комунальні послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв на: 1) проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем/виробником за графіком, погодженим з виконавчими органами місцевих рад або місцевими державними адміністраціями згідно з нормативними документами. Допустима тривалість перерв у наданні послуг, їх періодичність встановлюються Кабінетом Міністрів України на підставі стандартів, нормативів, норм, порядків та правил експлуатації, проведення випробувань теплових мереж, поточного і капітального ремонтів, реконструкції об`єктів житлового фонду; 2) міжопалювальний період для систем опалення, рішення про початок та закінчення якого приймається виконавчими органами відповідних місцевих рад або місцевими державними адміністраціями виходячи з кліматичних умов згідно з правилами та іншими нормативними документами; 3) ліквідацію наслідків аварій або дії обставин непереборної сили. Перерва у наданні комунальних послуг, яка виникла внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили, має бути ліквідована у найкоротші терміни, що визначаються нормативними документами. Якщо ліквідація наслідків аварії або дії обставин непереборної сили потребує більше однієї доби, виконавець/виробник спільно з органами місцевого самоврядування здійснює заходи щодо зменшення її негативного впливу на споживачів. У разі застосування перерви в наданні послуг виконавець/виробник зобов`язаний повідомити через засоби масової інформації про таку перерву споживача не пізніш як за 10 днів (за винятком перерви, що виникла внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили). У повідомленні необхідно зазначити причину та строк перерви в наданні відповідних послуг. Виконавець/виробник зобов`язаний проводити перерахунок розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі перерви в їх наданні, ненаданні або наданні не в повному обсязі у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі перевищення нормативно встановлених термінів, за винятком настання форс-мажорних обставин, виконавець/виробник несе відповідальність згідно із законом. Відповідно до ст. 20 Закону № 1875-ІУ від 24.06.2004 р. споживач має право, зокрема: 1) одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; 2) одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо; 3) на відшкодування збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров`ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг; 4) на усунення протягом строку, встановленого договором або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг. В судовому засіданні встановлено, що 15.06.2016 року від імені [PERSON] до відповідача було звернення із заявою щодо демонтування точки обліку за особовим рахунком № [NUMBER] та підключити все під один облік, залишивши одну точку обліку під особовим рахунком № 1805061Б. ( аркуш справи 27). Від імені [PERSON] заяву склав і подписав [PERSON] , який вважав себе опікуном [PERSON] на підставі рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 21 липня 2010 року №2о-131-10 З`ясовано, що точку обліку за особовим рахунком № [NUMBER] було демонтовано та складено Акт № 1220912. Завдяки цьому відповідач припинив електропостачання за особовим рахунком [NUMBER] » для позивачки, не повідомивши її про це і не склавши відповідного акту. У судовому засіданні встановлено, що споживачем послуг за особовим рахунком № [NUMBER] була позивачка, про що свідчать квитанції за електроенергію (а.с. 142-161). Позивачка [PERSON] зареєстровані у будинку, який належить [PERSON] на праві власності, з 13 вересня 2000 року і правомірно набула право користування житловим будинком, це право не припинилось і після розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] . Судом встановлено, що у позивачки не було заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, крім цього, судом не здобуто доказів наявності в діях позивачки інших порушень її обов`язків за користування електроенергією, за які могло би бути проведено відключення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що передбачених законом підстав для відключення помешкання позивачки від електропостачання, не було, відтак таке відключення було проведено незаконно. Правовідносини, які виникли між сторонами на час відключення від енергопостачання, а саме: 11.03.2017 року, регулювалися Законом України «Про електроенергетику»,Правилами користування електричною енергієюдля населення, затвердженимипостановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357,Правилами користування електричною енергією(далі - Правила), затвердженимипостановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28. Питання про споживання електроенергії були врегульовані спеціальним законодавством, яке зазначено вище, і яке передбачало припинення енергопостачання лише з підстав, передбачених законом і лише енергопостачальником або за його згодою. У даному випадку такою підставою могло бути не проведення позивачем розрахунків за спожиту електроенергію або розкрадання електричної енергії. Відповідно дост. 25 Закону України «Про електроенергетику»споживачі електричної енергії мають право, крім іншого, на приєднання та підключення до електричної мережі, за умови виконання правил приєднання електроустановок до електричних мереж. Згідно п. 2 Правил користування електричною енергієюдля населення, електропостачальник учасник ринку електричної енергії України, який купує електричну енергію на цьому ринку з метою її продажу та/або постачання споживачам; побутовий споживач фізична особа, яка використовує електричну енергію для задоволення власних побутових потреб на підставі договору про користування електричною енергією з електропостачальником. У відповідності до ст.ст.76-83ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Щодо вимоги позивача про стягнення з Мар`їнського РЕМ ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн., які позивач зазнав через відключення його ділянки від електричної мережі, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В судовому засіданні представник позивача зазначав, що моральна шкода складає 10 000 грн. Однією з необхідних умов цивільно-правової відповідальності є наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправною поведінкою правопорушника і збитками потерпілої сторони. Для притягнення особи до цивільно-правової відповідальності потрібен склад правопорушення, що складається з чотирьох елементів (протиправність, шкода, причинний зв`язок, вина). За відсутності хоч би одного з цих елементів (крім випадків безвинної відповідальності) цивільна відповідальність не настає. Так, за статтями 1166, 1167 ЦК України: - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала - моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Так, при вирішенні спору суд враховує, що відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Принципами судового доказування є обов`язковість доказування (оскільки всі обставини справи підлягають доказуванню, за винятком тих, які не підлягають доказуванню в силу закону); належність доказів; допустимість доказів; вільна оцінка доказів. Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. В судовому засіданні встановлена протиправність поведінки відповідача, проте залишились не доведеними належними та допустимим доказами обставини які б вказували на те, що позивач дійсно відчував моральні страждання внаслідок протиправної поведінки відповідача. Також суд вважає необґрунтованим і розмір моральної шкоди. Тому вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, у зв`язку із недоведеністю її завдання в наслідок протиправної поведінки відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial