Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

[PERSON] інтереси якої за дорученням про надання правової допомоги представляє Шиліна Т.О. звернулася до Бериславського районного суду Херсонської області із позовом до Бериславської міської ради Херсонської області, про визнання права власності в порядку спадкування. В позовній заяві посилається на те, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON] , яка звернулася з заявою до Бериславської державної нотаріальної контори Херсонської області з заявою про прийняття спадщини. Також надійшла заява від дочки померлого [PERSON] про те, що спадщину в установлені законом строки не прийняла, за продовженням цього строку до суду звертатися не буде. 05.03.2019 року державним нотаріусом Мікуровою Л.Ю. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Тому нотаріусом запропоновано звернутися до суду для визнання права власності на вищевказаний житловий будинок. Просить суд визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом, на спадщину яка відкрилася після смерті її чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] , а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.09.2019 року провадження у справі було відкрито в загальному порядку та призначено підготовче засідання. Позивач та її представник-адвокат Шиліна Т.О. в підготовче судове засідання не з`явилися, до суду надали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача Бериславської міської ради в підготовче засідання не прибули, надали до суду заяву про визнання позову, справу просили розглянути у відсутність їх представника. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України. У відповідності до ст. 223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 цієї статті, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. За нормою ч.1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ч.1 ст. 81, ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 6). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що 16.11.1995 року складено відповідний актовий запис №225, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 14.12.2018 року (а.с. 7). Відповідно до виписки з протоколу №6 засідання виконкому Бериславської міської ради депутатів трудящих від 23.03.1965 року [PERSON] виділено в безстрокове користування земельну ділянку площею 503,5 кв.м для будівництва житлового будинку (а.с. 8). Актом від 05.04.1965 року про відведення земельної ділянки проведено відвід в натурі земельної ділянки площею 503,5 кв.м в користування під будівництво будинку. Вказана земельна ділянка при відводі передана [PERSON] (а.с. 9). Згідно договору №691 від 05.04.1965 року вбачається, що [PERSON] передано в безстрокове користування земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності по [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчено 20.05.1965 року нотаріусом Бериславської державної нотаріальної контори, та реєстровано в книзі застройки 27.04.1965 року під №537 (а.с. 10-11). 23.03.1968 року [PERSON] отримав дозвіл на проведення робіт з будівництва житлового будинку та господарських споруд (а.с.12) За завою [PERSON] про прийняття спадщини за законом, Бериславською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №202/1996 до майна померлого [INFO] [PERSON] , який на день смерті мешкав в [ADDRESS] . Також надійшли заяви від дочки померлого [PERSON] про те, що спадщину в установлені законом строки не прийняла, за продовженням цього строку до суду звертатися не буде (а.с. 14). Звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений житловий будинок, власником якого був [PERSON] , нотаріус листом №314/02-14 від 05.03.2019 року відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та рекомендовано звернутись до суду для визнання права власності (а.с.14). Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. За змістом частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Також, як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Отже часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є день його смерті, а саме [INFO]. Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно зі статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином позивач, як спадкоємиця за законом, фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки на час смерті спадкодавця проживала разом з ним. Разом з тим позивачка не може оформити право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, через відсутність право встановлювального документу, що підтверджує право власності на нерухоме майно. Станом на 23.03.1968 року, тобто на час закінчення будівництва житлового будинку спадкодавцем, в тому числі і у відповідності до Цивільного кодексу УРСР, для набуття особою права власності на нерухоме майно, реєстрація такого майна в органах БТІ не була потрібна. Не існувало і спеціального закону, який би визначав порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно, в тому числі і права власності. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на момент реєстрації права спадкодавцем регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР , затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року. Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Роз`яснення щодо того, що правильним є застосування саме вказаних норм, міститься в Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» наведено роз`яснення судам щодо розгляду аналогічних спорів з приводу спадкування майна та його реєстрації. Згідно технічного паспорту виданий на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] вбачається, зо власником вищезазначеного будинку є [PERSON] , але документи не оформлені (а.с. 15-16). За вищезазначених обставин спадкоємець позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальній конторі. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. З вищенаведеного випливає, що іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та позивач правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрав спосіб захисту порушеного права. Враховуючи викладені обставини справи та вимоги Закону, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, позов про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved