Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

[PERSON] пред`явила у суді позов до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] є власником квартири, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування. У вищевказаній квартирі, як зазначає позивач, зареєстрований її чоловік - [PERSON] Відповідач не проживає за вказаною адресою, та з 2016 року переїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації. Враховуючи це, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином. Звернулася до суду із заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 24.05.19 постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що на підставі Договору дарування квартири від 15.03.2007 року, позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Вказана квартира була подарована відповідачем позивачу. Сторони перебувають з 24.09.2016 року у зареєстрованому шлюбі, що встановлено на підставі Свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Як вбачається з Актів від 20.02.2017 року, 15.05.2017 року, 10.08.2017 року, [PERSON] дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Довідки з адресно-довідкового бюро, [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їхній сукупності, приходжу до висновку про задоволення позову, з підстав його доведеності та обґрунтованості. На підставі викладеного, ст.ст. 104, 110, 112, 115, 180-183, 185, 191 СК України, та

Outcome: approved