Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житлом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що між сторонами був зареєстрований шлюб у 2000 році. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, які проживають з позивачкою. 25.02.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Щорського районного управління юстиції розірвання шлюбу було зареєстровано. Перебуваючи в шлюбі з відповідачем сторони купили будинок в [ADDRESS], який зареєстрований на ім»я позивачки [PERSON] У 2010 році відповідач перейшов на постійне місце проживання до іншої жінки, з якою у 2014 році зареєстрував шлюб. Місце реєстрації відповідача так і залишилось за місцем проживання позивачки в [ADDRESS]. Відповідач з 2010 року і на час звернення із позовом до суду в будинку за місцем реєстрації не проживає, позивачка самостійно сплачує комунальні послуги, несе витрати по утриманню будинку. Реєстрація відповідача за адресою позивачки створює перешкоди у оформленні субсидії та соціальних виплат. Оскільки відповідач не бажає зніматись з реєстрації, просить визнати його втратившим право користування житлом. Відповідач [PERSON] скористався своїм процесуальним правом пред'явлення зустрічного позову, і, не визнаючи первісного позову, просить визнати спірний будинок, як спільну сумісну власність подружжя та визнати право власності на ? частину спірного домоволодіння. Свої позовні вимоги він обґрунтовує тим, що з позивачкою перебували у шлюбі з 2000 року по 25.02.2010 року Під час шлюбу - 19.11.2004 року вони придбали спірний будинок в [ADDRESS]. Оскільки спорів на той час не було, то правовстановлюючий документ був оформлений на первісного позивача [PERSON] Оскільки набуте під час шлюбу майно є спільною сумісною власністю, в разі його поділу частки чоловіка і дружини є рівними. Після придбання будинку у ньому були зареєстровані сторони та їхні діти. Він дійсно не проживав в даному будинку, проте його право на спірний жилий будинок не оспорювалось ніким, і про наявність спору він дізнався лише після отримання позову [PERSON] з викликом до суду. Тому він просить відмовити у задоволенні первісного позову, а його позов задовольнити, визнавши домоволодіння по [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнати право власності на половину домоволодіння Ухвалою Щорського районного суду від 30.11.2015 року первісний позов та зустрічний позов об»єднані в одне провадження. За клопотанням сторін суд надавав сторонам строк для врегулювання спору в позасудовому порядку У судовому засіданні первісний позивач [PERSON] та представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Проти задоволення зустрічного позову не заперечували, обставини викладені у зустрічній позовній заяві не оспорювали. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник [PERSON] позов позивачки про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням не визнали, а зустрічний позов підтримали повністю, посилаючись на обставини викладені вище як обґрунтування зустрічних позовних вимог. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення стороні, суд вважає, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільно нажитого майна слід задовольнити. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі до 25.02.2010 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, які проживають з позивачкою. Під час шлюбу - 19.11.2004 року [PERSON] та [PERSON] придбали спірний будинок в [ADDRESS]. У 2010 році відповідач [PERSON] залишив місце реєстрації та проживання та перейшов на постійне місце проживання до іншої жінки, з якою у 2014 році зареєстрував шлюб. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК ), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК , ст. 405 ЦК України). В ст. 317 ЦК України закріплено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За таких обставин, [PERSON] як співвласник спірного будинку не може бути позбавлений права користування нею відповідно до ст. 405 ЦК України. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] да [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В свою чергу суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільно нажитого майна підлягає до задоволення із наступних підстав. Згідно ст. 60 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У відповідності до ст.69 СК України та ст. 372 ЦК України співвласники мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Сторони не заперечують того, що спірне майно, придбане ними в період шлюбу, а тому кожна із сторін має право на виділення своєї частки, які відповідно до ст.70 СК України і ст.ст. 370, 372 ЦК України мають бути рівними. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні сторони не надали суду позиції щодо певної домовленості між собою та не надали суду шлюбний договір, що дає підстави суду вважати, що частки співвласників є рівними. Таким чином,

Outcome: approved