Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] просив суд зобов'язати [PERSON], [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] 29 квітня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою. 22 липня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про зупиненя провадження у справі до розгляду іншої цивільної справи. 23 травня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі. 10 липня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішення суду по іншій цивільній справі. 10 липня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що оскільки відповідачі чинять позивачу перешкоди в користуванні квартирою, не дає можливості вселитись до квартири, такі неправомірні дії відповідачів змусили позивача звернутись до правоохоронних органів, однак у порушенні кримінальної справи було відмовлено на тій підставі, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини, тому позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду та просить примусово вселити його до квартири [ADDRESS] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила в позові відмовити, пояснила, що є співвласником квартири [ADDRESS]? постійно проживає та користується цією квартирою, наголосила, що позивач незаконно набув права власності на частку квартири, тому не має права вселитись та проживати в цій квартирі, вирішити питання щодо користування між співвласниками квартрою наразі не є можливим, оскільки тривалий судовий розгляд справ щодо оспорювання електронних торгів за результами яких позивач набув права власності на частину квартри. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.05.1993 року виданого Дніпровською районною державною адміністрацією, до цього часу відповідачі постійно проживають та користуються цією квартирою, іншого житла на праві власності не мають, вважають, що позивач у незаконний спосіб набув права власності на частку квартри, ці обствини наразі є предметом судового розгляду, тому у позивача відсутні правові підстави вселистись та прожиати в цій квартирі. Представник відповідачів - адвокат [PERSON] в судовому засіданні просила в позові відмовити з пісдтав, викладених у заперченнях на позов, які приєднано до справи, та пояснень, які надавались відповідачами у судовому засіданні. Вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Виходячи з положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, покупця-учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.05.1993 року виданого Дніпровською районною державною адміністрацією. 08.07.2010 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-2018/1 виданого 18.06.2010 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь [PERSON] у сумі 1 639 073,70 грн. 16 листопада 2015 року відбулися електронні торги з продажу 1/3 частини квартири [ADDRESS], за ціною 191 680,10 грн. За даними протоколу проведення електронних торгів № 128611 від 16.11.2015 року переможцем торгів визначено [PERSON] За результатами реалізації арештованого майна - 1/3 частини квартири [ADDRESS], державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві складено акт про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації арештованого майна (предмета застави) від 30.11.2015 року № 124/13, який затверджено начальником ВДВС. 30.11.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу видано свідоцтво про право власності [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб'єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Державного підприємства «Сетам», Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції м. Києва, [PERSON] про визнання недійсними електронних торгів, акту державного виконавця про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна, задоволено частково. Визнано недійсними електронні торги, проведені 16 листопада 2015 року з реалізації 1/3 частини квартири [ADDRESS] (лот № 107005), результат яких оформлено протоколом проведення електронних торгів № 128611 від 16 листопада 2015 року. Визнано недійсними: Акт державного виконавця від 30 листопада 2015 року № 124/13 про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації арештованого майна (предмета застави); свідоцтво про право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], видане 30 листопада 2015 року на ім'я [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1633. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] та Державного підприємства «Сетам» задоволено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Державного підприємства «Сетам», Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції м. Києва, [PERSON] про визнання недійсними електронних торгів, акту державного виконавця про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна. Постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року касаційну скаргу [PERSON], [PERSON], [PERSON] Васильоивча та їх представника [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року залишено без змін. Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд вважає доведеним позицію позивача щодо чинення з боку відповідачів перешкод у користуванні квартирою, ці обставини визнанні відповідачами у справі, які підтвердили в судовому засіданні, що на даний час триває судовий розгляд справи щодо оспорювання електронних торгів за результатами проведення яких позивач набув права власності на частину квартири, де проживають відповідачі, співвласники квартири, тому, на думку відповідачів, позивач не має права користуватись жилим приміщенням до прийняття остаточного рішення в іншій цивільній справі, разом з тим в силу положень ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Також визнанні відповідачами обставини не спростовано показами свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що особисто були свідками події коли позивач намагався вселитись до квартири, де проживають відповідачі, однак реалізувати свої наміри не мав змоги, оскільки відповідачі чинили опір та не допускали до квартири, що спровакувало скандал та виликались працівникі поліції для вирішення конфлікуту. В свою чергу свідок [PERSON] підтвердив, що маючи намір орендувати житло для власних потреб, уклав з позивачем договір оренди житла, однак заселитись до квартири не мав змоги, оскільки мешканці квартири чинили перешкоди та не давали доступу до квартири. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що визначений позивачем спосіб захисту порушеного права є правомірним, оскільки позивач у встановленому порядку набув права власності на частку квартири, ці обставини встановлено судовим рішенням та мають приюдиційне значення для вирішення даного спору, факт чинення відповідачами перешкод у користуванні квартирою доведено наявними у справі доказами, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою є обгрнутованим та таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат в порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує стягнути з [PERSON], [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн., в рівних частках з кожного по 275,69 грн., який сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується залученим до справи оригіналом платіжного документа. Враховуючи наведене та

Outcome: approved