Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

[PERSON] (надалі також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» (надалі також «Відповідач 1», КП «Івано-Франківськводоекотехпром»), Профспілкового комітету та адміністрації КП «Івано-Франківськводоекотехпром» (надалі також «Відповідач 2»), Генерального директора КП «Івано-Франківськводоекотехпром» [PERSON] (надалі також «Відповідач 3»), в якому просив скасувати Наказ КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 18 лютого 2015 року №23/05-2 про звільнення його з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді охоронця відділу безпеки та охорони виробництва та скасувати запис з трудової книжки наказу про звільнення згідно п.4 ст. 40 КЗпП України; стягнути з КП «Івано-Франківськводоекотехпром» та Генерального директора КП «Івано-Франківськводоекотехпром» [PERSON] в солідарному порядку на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18 лютого 2016 року по день винесення рішення, виходячи із середньої місячної заробітної плати в розмірі 2000,00 грн.; стягнути з КП «Івано-Франківськводоекотехпром» та Генерального директора КП «Івано-Франківськводоекотехпром» [PERSON] в солідарному порядку на його користь середні заробіток з врахуванням розміру середньоденного заробітку за час затримки виплати компенсації невикористаної основної відпустки з моменту звільнення по день предявлення позову у розмірі 2 250,00 грн.; стягнути з КП «Івано-Франківськводоекотехпром» компенсацію за придбаний спецодяг за власні кошти; стягнути з КП «Івано-Франківськводоекотехпром» та Профспілкового комітету та адміністрації КП «Івано-Франківськводоекотехпром» в солідарному порядку на користь Позивача моральну шкоду у розмірі 1000 000,00 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Позовні вимоги мотивовані тим, що Позивача, на його думку, було незаконно звільнено з посади охоронця відділу безпеки та охорони виробництва КП «Івано-Франківськводоекотехпром» на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (за прогул), оскільки, як зазначив Позивач, у відповідний період часу він хворів та перебував у стані непрацездатності. Крім того, в судовому засіданні представник Позивача посилався на порушення Відповідачем процедури звільнення Позивача з посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, а також на порушення строків притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Представник Відповідача 1 КП «Івано-Франківськводоекотехпром», в судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Додатково представник Відповідача звернув увагу на те, що при звільненні Позивача з посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (за прогул) роботодавцем було дотримано вимог чинного трудового законодавства України, а також накладено відповідне дисциплінарне стягнення (у вигляді звільнення) у межах строків притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Відповідачами 2 та 3 Профспілковим комітетом КП «Івано-Франківськводоекотехпром» та Генеральним директором КП «Івано-Франківськводоекотехпром» [PERSON], подано заяви про розгляд справи без їх участі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] (син Позивача) пояснив суду, що Позивач [PERSON] неодноразово скаржився йому на незадовільні умови праці в КП «Івано-Франківськводоекотехпром». Також даний свідок пояснив суду, що він особисто неодноразово ходив з батьком на ринок з метою придбання для нього спецодягу (приблизно у 2009, 2011, 2013 роках); одноразово витрачалося приблизно 1500,00 грн. Стосовно подій 28 та 29 грудня 2015 року та місяця перебування і стану здоров'я батька свідок не міг нічого пригадати. Допитаний в якості свідка [PERSON] (колишній співробітник Позивача) повідомив суду, що йому особисто на підприємстві КП «Івано-Франківськводоекотехпром» видавався спецодяг (повне обмундирування), стосовно забезпечення спецодягом Позивача надати пояснень не може. Свідок [PERSON] (знайомий Позивача, з яким перебувають у дружніх відносинах) повідомив суду, що він допомагав Позивачу підшукати на ринку якісний спецодяг, купувати який вони ходили разом. Як зазначив вказаний свідок, Позивач на той час витратив на спецодяг приблизно 1500,00 грн. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] (колишній співробітник Позивача, заступник начальника відділу охорони, в якому працював Позивач) пояснив суду те, що оскільки ним було встановлено відсутність Позивача на робочому місці 27-29 грудня 2015 року, про вказану обставину він повідомив вищестоящого керівника. Особисто його (свідка) Позивач або будь-які інші працівники про погане самопочуття 27-29 грудня 2015 року не повідомляли. Крім того, свідок вказав на те, що Позивачем неодноразово порушувалася трудова дисципліна на підприємстві. Стосовно забезпечення спецодягом свідок зазначив про те. що Позивач забезпечувався спецодягом на рівні з іншими працівниками, і за компенсацією за самостійно придбаний спецодяг до нього раніше не звертався. Свідок [PERSON] (колишній співробітник Позивача, старший зміни охорони) пояснив суду про те, що 27-29 грудня 2015 року Позивач не повідомляв йому про стан непрацездатності, а тому, оскільки він не з'явився на роботі, свідок довів цю обставину до відома прямого керівника. Про обставини видачі спецодягу Позивачу свідок нічого пояснити не зміг, оскільки йому вказаних обставин не відомо. Заслухавши в судовому засіданні пояснення Позивача, його представника, представника Відповідача 1, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] з 2006 року працював на посаді охоронця відділу безпеки та охорони виробництва КП «Івано-Франківськводоекотехпром». Наказом КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 18 лютого 2016 року №23/05-2 (а.с.9) [PERSON], охоронця відділу безпеки та охорони виробництва, звільнено з роботи по п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули, з 18 лютого 2016 року. Вищевказаний наказ про звільнення Позивач вважає незаконним та просить його скасувати, поновивши Позивача на попередній займаній ним посаді, сплативши середній заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію за затримку розрахунку, компенсацію за спецодяг та відшкодувавши моральну шкоду. За загальним правилом будь-яке звільнення особи у трудових відносинах має бути обґрунтованим, тобто, мати чітко вказану підставу для звільнення, передбачену Кодексом законів про працю України. Як зазначено в наказі КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 18 лютого 2016 року №23/05-2 (а.с.9), підставою звільнення Позивача за пунктом 4 статті 40 КЗПП України є витяг з протоколу спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації КП «Івано-Франківськводоекотехпром» №2 від 10.02.2016 року. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України). Відповідно до статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина 3 статті 40 Кодексу законів про працю України). Суд звертає увагу на те, що звільнення за вказаною підставою допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Під поважними причинами Суд розуміє такі причини, що виключають вину працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров'я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу. З іншого боку, прогулом без поважної причини вважається самовільне використання відпустки (вихід у відпустку), відгулу тощо. Водночас не можна визнати прогулом без поважних причин самовільний вихід у відпустку, коли працівник має суб'єктивне право на її одержання в точно визначений строк (наприклад, право на додаткову відпустку у зв'язку з навчанням), якщо працівник подав заяву, приклав до неї виклик навчального закладу, а власник незаконно відмовив у наданні відпустки. Загальним критерієм вини працівника в здійсненні прогулу є належна дбайливість про виконання трудових обов'язків. В той же час, Суд звертає увагу на те, що звільнення за вчинення прогулу (у тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Так, відповідно до частини 1 статті 147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Статтею 149 Кодексу законів про працю України визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень. Згідно з частиною 1 статті 149 Кодексу законів про працю України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (частина 3 статті 149 Кодексу законів про працю України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Як встановлено Судом на підставі наявних в матеріалах справи документів, 28 та 29 грудня 2015 року [PERSON] був відсутній на роботі, що підтверджується службовою запискою заступника начальника служби безпеки та охорони виробництва [PERSON] від 28 грудня 2015 року (а.с.66), Актом від 28 грудня 2015 року, складеним начальником служби безпеки та охорони виробництва [PERSON], заступником начальника служби безпеки та охорони виробництва [PERSON], завідувачем кадрів [PERSON] та інспектором кадрів [PERSON] (а.с. 65), службовою запискою начальника служби безпеки та охорони виробництва [PERSON] на імя генерального директора КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 29 грудня 2015 року (а.с. 67) Враховуючи вищевикладене, Наказом КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 18 лютого 2016 року №23/05-2 (а.с.9) [PERSON], охоронця відділу безпеки та охорони виробництва, звільнено з роботи по п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули, з 18 лютого 2016 року. В судовому засіданні Позивач та його представник посилалися на те, що 28 та 29 грудня 2015 року [PERSON] не було вчинено прогул, оскільки в дані дні Позивач перебував у стані непрацездатності, оскільки хворів. На підтвердження вищевказаної обставини Позивачем було надано Суду копію листа Івано-Франківської міської поліклініки №3 від 23 лютого 2016 року вих. №86/01-21/19 (а.с. 10), зі змісту якого вбачається, що 28 грудня 2015 року [PERSON] здійснювався виклик лікаря на дім, загальне захворювання. Крім того, Позивачем надано суду листок запису лікаря [PERSON] від 28 грудня 2015 року (а.с. 92), зі змісту якого вбачається, що особі (яка не ідентифікована за прізвищем, імям та по-батькові на вказаному документі) поставлено діагноз «гостре респіраторне захворювання». В той же час, відповідного листка непрацездатності (лікарняного) Позивачу не оформлялося, оскільки відповідних підтверджуючих документів суду надано не було. Таким чином, матеріалами справи підтверджується той факт, що 28 грудня 2015 року Позивач звертався за медичною допомогою у звязку з погіршенням стану здоровя, і йому було надано медичну допомогу. В той же час, лист Івано-Франківської міської поліклініки №3 від 23 лютого 2016 року вих. №86/01-21/19 та листок запису лікаря [PERSON] від 28 грудня 2015 року, які містять лише інформацію щодо звернення особи до лікувального закладу і надання їй необхідної медичної допомоги, не мають статусу листка непрацездатності, а тому не можуть вважатися підставою визнання особи непрацездатною на певний період часу. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] 28 та 29 грудня 2015 року перебував у стані непрацездатності Суду надано не було, а вищезазначені документи такої обставини не підтверджують. Суду також не було надано доказів того, що 29 грудня 2015 року [PERSON] звертався до медичного закладу за отриманням медичної допомоги. Таким чином, враховуючи законодавче визначення прогулу, як відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, Суд приходить до висновку про те, що 28 та 29 грудня 2015 року Позивачем було вчинено прогул, оскільки він був відсутній на роботі протягом всього робочого часу (враховуючи графік змінності на підприємстві Відповідача 1 доба через три). Доказів, які б підтверджували поважність причин відсутності [PERSON] на роботі 28 та 29 грудня 2015 року Позивачем надано Суду не було, а Судом таких обставин не встановлено. Крім того, як зазначив представник Відповідача 1 в судовому засіданні, підтвердив свідок [PERSON] та не спростував належними засобами доказування Позивач, 28 та 29 грудня 2015 року Позивач не повідомляв своє керівництво про перебування його в стані непрацездатності. Докази, які б спростовували вищенаведене, в матеріалах справи відсутні, оскільки Позивачем таких доказів не надано. При цьому, Суд звертає також увагу на те, що надаючи 05 січня 2016 року письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі, [PERSON] взагалі не покликався на стан непрацездатності 28 та 29 грудня 2015 року, а посилався на свій намір оформити у вказані дні відпустку, а також вказав на те, що забув її зареєструвати у секретаріаті (а.с. 63). За таких обставин, враховуючи все вищевикладене, Суд критично сприймає посилання Позивача на перебування його у стані непрацездатності станом на 28 та 29 грудня 2015 року, оскільки належних доказів такого стану непрацездатності Суду не надано, а також Суд враховує те, що у відповідних письмових поясненнях на імя генерального директора Позивач на стан непрацездатності у вказаний період взагалі не покликався. Стосовно дотримання Відповідачем 1 процедури накладення на Позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, Суд звертає увагу на наступне. Так, матеріалами справи підтверджується, що у відповідності до вимог частини 1 статті 149 Кодексу законів про працю України 05 січня 2016 року у [PERSON] відбиралися письмові пояснення стосовно причин відсутності на роботі 28 та 29 грудня 2015 року (а.с. 63). При цьому, Суд звертає увагу на те, що у вказаних письмових поясненнях Позивач взагалі не покликався на стан своєї непрацездатності 28 та 29 грудня 2015 року як на підставу відсутності на роботі у вказаний період, а зазначав про намір оформити на вказані дати відпустки за стаж роботи на підприємстві. Однак, вказана обставина законності/незаконності оформлення відпустки та наявності підстав для її надання Позивачу не є предметом даного цивільного позову, оскільки доказів на підтвердження того, що таку відпустку було надано Позивачу у встановленому законом порядку (шляхом видання керівником відповідного наказу та ознайомлення з ним Позивача), що могло би свідчити про поважність причини відсутності на роботі у відповідний період, Суду надано не було. В той же час, посилання Позивача у наданих керівнику письмових поясненнях від 05 січня 2016 року та в судовому засіданні на ту обставину, що він забув занести заяву про надання відпустки секретарю для її реєстрації (навіть за умови наявності на ній дозвільної резолюції безпосереднього керівника) не може вважатися поважною причиною відсутності на роботі Позивача 28 та 29 грудня 2015 року. При цьому, як встановлено Судом, при звільненні Позивача з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (за прогул) Відповідачем 1 було дотримано правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень, оскільки, як того вимагає частина 1 статті 43 КЗпП України роботодавцем було отримано попередню згоду первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як випливає зі змісту [PERSON] з Протоколу спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації КП «Івано-Франківськводоекотехпром» №2 від 10 лютого 2016 року (а.с. 62) профспілковою організацією було надано згоду на звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України за прогули (відсутність на роботі без поважних причин 28 та 29 грудня 2015 року). При цьому, як вбачається зі змісту вказаного протоколу, [PERSON] був присутнім на засіданні профспілкового комітету. Згідно з частиною 3 статті 149 Кодексу законів про працю України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Так, в матеріалах справи міститься Наказ КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 15 червня 2015 року №177/7-4/4, зі змісту якого вбачається, що у 2015 році [PERSON] вже притягався до дисциплінарної відповідальності, оскільки за даним наказом йому було оголошено догану за порушення трудової дисципліни. Враховуючи вищевикладене, Судом не встановлено факту порушення Відповідачем 1 процедури накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення стосовно Позивача. Щодо дотримання роботодавцем строків притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності Суд звертає увагу на наступне. Так, відповідно до статті 148 дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. При цьому, слід враховувати, що стаття 148 КЗпП України передбачає обчислення місячного терміну для застосування стягнення з дня виявлення не факту (події), а саме проступку. Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення працівника, що порушив трудові обов'язки, характеру порушення, шкідливих наслідків правопорушення, причинного зв'язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника. Це дає деяку змогу власнику для продовження терміну, протягом якого він може застосувати стягнення. Оскільки законодавством встановлено обчислення місячного строку на притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності з моменту виявлення факту (події), а [PERSON] надано пояснення з приводу спірних обставин 05 січня 2016 року, враховуючи тимчасову непрацездатність [PERSON] з 20 січня 2016 року по 06 лютого 2016 року (а.с. 138), то КП «Івано-Франківськводоекотехпром» не пропущено місячного строку на притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] Вищевказана обставина також є преюдиційною, оскільки її встановлено при розгляді справи про адміністративне правопорушення № 344/4864/16-п (провадження №3/344/1314/16), за результатами якої Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року, яка набрала законної сили 22 червня 2016 року, провадження по адміністративній справі щодо [PERSON] за ч. 1 ст. 41 КУпАП закрито за відсутністю події та складу цього правопорушення (а.с. 141-142). Зважаючи на вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи, вимоги чинного законодавства України, враховуючи факт вчинення Позивачем прогулу без поважних причин 28 та 29 грудня 2015 року, Суд дійшов висновку про те, що Наказ КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 18 лютого 2016 року №23/05-2, яким [PERSON], охоронця відділу безпеки та охорони виробництва, звільнено з роботи по п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули, з 18 лютого 2016 року, є законним та обґрунтованим, а підстави для скасування даного наказу відсутні, а тому позовні вимоги про скасування даного наказу, поновлення Позивача на посаді є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Враховуючи законність наказу про звільнення Позивача з роботи, вимоги про стягнення з відповідачів 1,3 на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідні вимоги, є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Щодо вимоги про стягнення з КП «Івано-Франківськводоекотехпром» та Генерального директора КП «Івано-Франківськводоекотехпром» [PERSON] в солідарному порядку на його користь середній заробіток з врахуванням розміру середньоденного заробітку за час затримки виплати компенсації невикористаної основної відпустки з моменту звільнення по день предявлення позову у розмірі 2 250,00 грн., Суд звертає увагу на те, що жодних належних доказів на підтвердження того, що Позивачу при звільненні не в повному обсязі було виплачено компенсацію за невикористану основну відпустку Суду надано не було. При цьому, за змісту Наказу КП «Івано-Франківськводоекотехпром» від 18 лютого 2016 року №23/05-2 вбачається, що бухгалтерії було доручено виплатити на користь Позивача компенсацію за невикористану відпустку в кількості 27 календарних днів за період з 11 грудня 2014 року по 18 лютого 2016 року. Крім того, згідно матеріалів справи (а.с. 54, 68) [PERSON] компенсовано всі 27 днів невикористаної відпустки, всі інші дні відпусток було використано. Вказаної обставини Позивачем не спростовано належними засобами доказування. Таким чином, дана позовна вимога є безпідставною. Щодо позовної вимоги про стягнення з КП «Івано-Франківськводоекотехпром» на користь Позивача компенсації за придбаний спецодяг за власні кошти, Суд звертає увагу на те, що жодних належних доказів на підтвердження як факту придбання [PERSON] спецодягу за власні кошти, так і розміру витрачених сум Позивачем суду не надано. В той же час, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] стосовно вказаних обставин не відповідають правилам належності та допустимості доказів, а тому не можуть бути підставою для задоволення даної позовної вимоги. За таких обставин, вищевказана вимога не підлягає задоволенню у звязку з її недоведеністю. Стосовно позовної вимоги про стягнення на користь Позивача моральної шкоди, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи вищевикладене, та, зокрема те, що в даній цивільній справі позовна вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від позовних вимог про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення відповідних сум, Суд, дійшовши висновку про законність звільнення Позивача з посади та відсутність правових підстав для поновлення його на роботі та стягнення відповідних сум, вважає позовну вимогу про стягнення моральної шкоди необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 5-1, 36, 40, 43, 147, 149 Кодексу законів про працю України, ст. 23, 1167 ЦК України, пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», пунктів 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: dismissed