Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-02 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до відповідачів - [PERSON], [PERSON], [PERSON], просив визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши [PERSON] у користування окрему житлову кімнату 2-А площею 13,8 кв.м, залишити у спільному користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] окремі житлові кімнати - кімната 1-А площею 18,5 кв.м та 3-я кімната площею 10,1 кв.м, місця загального користування: кухню площею 7,7 кв.м, ванну кімнату площею 3,0 кв.м, вбиральню площею 1,4 кв.м, коридор площею 13,3 кв.м, комору площею 1,3 кв.м, - залишити у спільному користуванні співвласників квартири [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що є предметом позову. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Комунальний концерн «Центр комунального сервісу», Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення порядку користування квартирою та зобов'язати розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг. (а.с. 110-111 т.1) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про об'єднання позовів. (а.с.138-139 т.1) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про призначенння судової будівльно-технічної експертизи. (а.с.172-173 т.1) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи. (а.с.191-192 т.1) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2017 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визначення порядку користування квартирою, - залишено без розгляду. (а.с. 217-218 т.1) Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Скасовано ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2017 року, а справу направлено до цього ж суду для продовження розгляду по суті. (а.с. 41 т.2) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року закрито провадження у справі за позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визначення порядку користування квартирою, в частині позовних вимог, які пред'явлено до відповідача [PERSON], який помер [INFO], на підставі п.6 ч.1 ст.205 Цивільного процесуального кодексу України. (а.с.74-75 т.2) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року відмовлено у прийнятті заяви позивача [PERSON], яка подана його уповноваженим представником [PERSON], про збільшення позовних вимог. (а.с.76-77 т.2) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі. (а.с.78-79 т.2) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про об'єднання позовів. (а.с.132-133 т.2) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи. (а.с. 141-142 т.2) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року визнано заявлений позивачем [PERSON] відвід головуючому у справі - судді Савлук Т.В. необгрнутованим. (а.с.206-207 т.2) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2018 року (головуючий суддя Арапіна Н.Є. відмовлено позивачу [PERSON] в задоволенні заяви про відвід судді Савлук Т.В. (а.с.209-210 т.2) 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS], іншими співвласниками квартири є відповідачі у справі. На даний час позивач не має можливості проживати в цій квартирі, оскільки відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою, не впускають до квартири, чим обмежують права позивача на розпорядження належної йому частиною квартири, в той же час вирішити питання про порядок користування квартирою в досудовому порядку не виявилось за можливе, тому звертаючись з цим позовом до суду просить встановити порядок користування квартирою шляхом виділення йому, [PERSON] у користування окрему житлову кімнату 2-А площею 13,8 кв.м, залишити у спільному користуванні відповідачів окремі житлові кімнати - кімната 1-А площею 18,5 кв.м та 3-я кімната площею 10,1 кв.м, місця загального користування залиши в спільному користуванні співвласників квартири. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, які надавались позивачем в судовому засіданні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які подано відповідачем [PERSON], та долучено до справи (а.с.70-75), наголосив, що обставини наведені позивачем щодо підстав звернення з цим позовом до суду не відповідають дійсності, оскільки позивач в квартирі не проживає, до квартири навідується рідко, має ключі від квартири, тому безперешкодно може потрапити до квартиру у будь-якій час, в той же час визначений позивачем порядок користування квартирою не є прийнятним для інших співвласників квартири, порушує їх житлові права на право користування квартирою, з урахування частки у спірній квартирі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с.,78-83 т.1), мотивуючи свою позицію щодо відмови у задоволенні позову посилається на відсутність спору між співвласниками квартири щодо порядку користування квартирою, позивач має ключі від квартири, його право, як співвласника, щодо користування квартирою жодним чином не обмежується з боку інших співвласників квартири, позивач в квартирі фактично не проживає, а звернення з цим позовом до суду спрямоване на погіршення житлових умов інших співвласників та особі, які проживають у спірній квартирі, мають прихований мотив задоволення власних особистих корисних цілей та отримання примусової грошової компенсації за частку в квартирі. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи (а.с.166 т.1), мотивуючи свою позицію тим, що задоволення позовних вимог [PERSON] в частині встановлення користування кімнатою площею 13,80 кв.м, істотно порушує права інших співвласників, тому що кожний із співвласників володіє 10,60 кв.м житлової площі та 17,78 кв.м - загальною, крім того позивач не надав докази щодо наявності перешкод з боку відповідачів у володінні та користуванні ним його власністю, у зв'язку з чим відсутній спір між співвласниками квартири щодо порядку користування квартирою. (а.с.166 т.1) Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідачів [PERSON], [PERSON], представника третьої особи [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно зі статтями 5, 7, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку (частина друга статті 8 цього Закону). Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло, видане на підставі розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 19 липня 2000 року за №51-278, [PERSON] та членам його сім'ї - [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить на праві власності в рівних долях квартира [ADDRESS], квартира приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». (а.с.7 т.1) [INFO] помер [PERSON], факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.53 т.1) Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14. За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз'яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. За нормою статті 63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу України предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора). Відповідно до даних технічного паспорту - квартира [ADDRESS] розташована на 9-му поверсі поверхового будинку, складається з трьох кімнат житловою площею 42,4кв.м, у тому числі: 1-а кімната -18,5кв.м, 2-а кімната - 13,8 кв.м, 3-я кімната - 10,1кв.м, та місць загального користування: кухня площею 7,7кв.м, ванна кімната площею 3,0кв.м, вбиральня площею 1,4кв.м, коридор площею 13,3кв.м, комора -1,3кв.м, квартира обладнана балконом 30% (терасою) - 0,8 кв.м, лоджією 50% - 1,2 кв.м, загальна площа квартири - 71,1 кв. м. (а.с.8-9 т.1) За змістом предмету позову, [PERSON] просить виділити в користування жилу кімнату площею 13,8 кв.м, у зв'язку з чим інші дві житлові кімнат площею відповідно 18,5кв.м та 10,1кв.м. залишаються у користуванні інших співвласників. Виходячи з положень статті 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15. Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін по справі, на даний час між співвласниками квартири врегульоване питання щодо порядку користування квартирою, який є сталим та існує протягом тривалого часу, ці обставини визнанні представниками відповідачів у судовому засіданні, які висуваючи заперечення на позов посилались саме на обставини відсутності спору між співвласниками квартири щодо порядку користування квартирою, визнали той факт, що позивач постійно займав житлову кімнату площею 13,8 кв.м, де проживав разом з колишньою дружиною та сином, яка добровільно виселилась після припинення шлюбу, в кімнаті знаходяться особисті речі позивача, зроблений ремонт, на даний час кімната зачинена, інші співвласники цією кімнатою не користуються, незважаючи на той факт, що позивач не проживає в цій кімнаті, оскільки має іншу сімю та разом з дружиною проживають окремо. Також суд враховує, що в межах даного спорупозивач не заявляв вимог про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, тому у суду відсутні підстави для здійснення аналізу взаємовідносин сторін по справі, пов'язаних з користування спірним житловим приміщенням, та надавати оцінку діям відповідачів щодо здійснення з їх боку перешкод позивачу в користування спірною квартирою, що у сукупності всіх обставин справи мало слугувати підставою для вирішення питання, чи має місце в розрізі даного спору порушення прав іншого власника житлового приміщення, яким є позивач по справі, та чи наявні підстави для захисту прав власника в судовому порядку, виходячи з предмету позову. Оцінюючи наявні у справі докази, суд враховує покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині повідомлених свідками обставин стосовно визначення порядку користування квартирою між позивачем та відповідачами, які підтвердили фактично склавшийся порядок користування квартирою, а саме користування позивачем жилою кімнатою площею 13, 8 кв.м , його батьками жилою кімнатою площею 10,1 кв.м та братом позивача разом з членами сім'ї жилою кімнатою 18,5 кв.м., що не суперечить фактичним обставинам встановлених під час розгляду справи та поясненням сторін, які надавались в судовому засіданні. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS], між співвласниками виникають спори щодо порядку володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю, тому суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, вважає за можливе визначити порядок користування спірною квартирою виділивши [PERSON] у користування окрему ізольовану житлову кімнату площею 13,8 кв.м, оскільки такий порядок користування спірною квартирою не порушує права та законні інтереси інших співвласників квартири, яким залишається у користування дві окремі житлові кімнати площею 18,5 кв.м та 10,1 кв.м., та враховуючи той факт, що в даному випадку неможливо забезпечити точну відповідність реальних часток співвласників їх ідеальним часткам, підстав вважати, що визначення такого порядку користування житловими приміщеннями ущемляються житлові права відповідачів, судом не встановлено. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визначення порядку користування квартирою є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат в порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує стягнути з [PERSON], [PERSON], в рівних частках, на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., тобто по 275,60 грн. з кожного відповідача окремо, який сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, та підтверджується залученим до справи оригіналом платіжного документа. Враховуючи наведене та

Outcome: approved