Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на ? частку квартири, в якій вказала, що вона та [PERSON] з 23.09.1962 року перебували в шлюбі. В шлюбі в них народився син - [PERSON], [INFO]. 16.12.1970 року її чоловік [PERSON] під час шлюбу отримав ордер № 42 на вселення сім?ї із трьох осіб в квартиру [ADDRESS]. Вселившись в дану квартиру і зареєструвавшись в ній, вони проживали постійно однією сім'єю. В 1983 році виникла проблема в збереженні для їхнього сина квартири її матері, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На цей час її мати була смертельно хвора в зв'язку з тим, вони з чоловіком вирішили оформити фактичне розірвання шлюбу і 14.06.1983 року шлюб між ними був розірваний. В результаті цього вона виписалась і прописалась в квартирі її матері. Незважаючи на те вони з чоловіком продовжували спільно проживати, вести спільне господарство і між ними і надалі були відносини чоловіка та жінки. Місцем їхнього спільного проживання була квартира [ADDRESS]. За час проживання в квартирі вона разом з чоловіком оплачувала комунальні послуги, а згодом коли чоловік став інвалідом першої групи доглядала його. Так як вона використала своє право на приватизацію за законом, то 18.11.1993 року її чоловік [PERSON] за її ж проханням приватизував вищевказану квартиру. Після розірвання шлюбу [PERSON] неодноразово наполягав на реєстрації повторного шлюбу, проте вона відмовляла йому в цьому оскільки на цей час вони були особами немолодого віку і вона соромилась знову нести заяву в органи РАЦСу. Крім цього її чоловік запропонував їй укласти договір оренди вищевказаної квартири безстроково та безоплатно. Даний договір вони уклали 17.02.2003 року. [INFO] її чоловік [PERSON] помер. Після смерті чоловіка спадщину отримала його сестра [PERSON], яка в подальшому за рішенням суду добилась виселення її з цієї квартири. Вона просить встановити факт спільного проживання її та [PERSON] з 23.09.1962 року до дня його смерті [INFO], а також визнати за нею ? частину вищевказаної квартири, так як вважає, що згідно ст..74 СК України, що якщо жінка та чоловік проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу то майно набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги і пояснила, що в останні роки життя її чоловіка, який фактично проживав у своєї сестри відповідача [PERSON] вона за власні кошти здійснювала догляд за [PERSON], купувала йому ліки, продукти харчування і оплачувала комунальні послуги за квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги і просила визнати факт спільного проживання між [PERSON] та [PERSON] з 23.09.1962 року до дня смерті останнього [INFO]. А також просила до вказаних правовідносин застосувати вимоги ст..74 СК України і визнати за позивачем [PERSON] ? частку квартири за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечувала проти заявленого позову, посилаючись на те, що факт спільного проживання між [PERSON] та [PERSON] не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, спадщину на вказану квартиру відповідач [PERSON] отримала на законних підставах і на даний час реалізувала своє право власника на відчуження квартири і 27.09.2013 року продала дану квартиру. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що тривалий час дружила з сім'єю [PERSON] і підтверджує факт, що [PERSON] та [PERSON] до дня смерті останнього проживали однією сім'єю, при чому як їй відомо [PERSON] приймала активну участь у догляді [PERSON] який в останні роки життя був інвалідом по зору. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він раніше працював дільничним інспектором Артемівського МВ і на території його обслуговування знаходився будинок [ADDRESS], він неодноразово прибував на виклики, які переважно надходили від [PERSON] у квартиру за адресою: [ADDRESS], де проживали [PERSON] та [PERSON] Після чого встановивши, що між даними особами конфлікт відсутній, він оформляв відмовні матеріали. Підтверджує факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] на протязі 2000-х років, точного періоду зазначити не може. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, а саме: договір від 27.09.2013 року купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] квартири [ADDRESS] укладений між продавцем [PERSON] та [PERSON], рішення Артемівського міськрайонного суду від 24.04.2007 року згідно якого в позові [PERSON] до [PERSON] про припинення договору найму житлового приміщення від 17.02.2003 року відмовлено, яке залишене без змін апеляційним судом Донецької області від 20.06.2007 року; рішення Артемівського міськрайонного суду у справі окремого провадження за заявою [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю за яким заяву [PERSON] залишено без розгляду в зв'язку з виникненням спору про право, дане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17.04.2008 року; рішення Артемівського міськрайонного суду від 09.11.2012 року у справі за поданням начальника ВДВС Артемівського міськрайонного управління юстиції, яке скасовано ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11.02.2013 року, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Так судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу продовжували існувати шлюбні відносини, останні спільно проживали на протязі тривалого часу (хоча і протягом останніх років життя [PERSON], проживав за місцем проживання відповідача [PERSON]), про те вони вели спільний побут, [PERSON], приймала активну участь у догляді за інвалідом першої групи по зору [PERSON] Однак суд вважає, що квартира яка приватизована 18.11.1993 року громадянином [PERSON] була його особистою власністю. На моменти виникнення спірних правовідносин, тобто 18.11.1993 року була відсутня спеціальна норма, яка встановлювала, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є житло набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду. Дана норма права була внесена 11.01.2011 року у ст..61 СК України, проте 17.05.2012 року законодавцем була виключена. Суд також вважає, що до даних правовідносин не повинна бути застосована норма права, передбачена ст..74 СК України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] отримала свідоцтво про спадщину вказаної квартири на законних підставах, як спадкоємець за заповітом, а тому мала право на реалізацію свого права на відчуження квартири. 27.09.2013 року згідно договору купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] квартира [ADDRESS] була продана [PERSON]

Outcome: partial