Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Івано-Франківську (надалі «Відповідач 1»), Головного управління юстиції в Івано-Франківській області (надалі «Відповідач 2»), Територіального управління ДСА України в Івано-Франківській області (надалі «Відповідач 3»), в якому, з урахуванням остаточних позовних вимог, просив визнати акт про нещасний випадок трудове каліцтво, який мав місце 21 червня 1991 року при виконання [PERSON] службових обовязків судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, внаслідок чого настала стійка втрата працездатності, причина нещасного випадку несправність гальмівної системи, яку не мав можливості виявити водій суддя цього ж суду Присяжнюк Михайло Іванович під час експлуатації автомобіля АУДІ-100, в результаті чого наступила його смерть, дійсним, а дії і рішення Відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Івано-Франківську щодо відмови у прийнятті даного акту до виконання та проведення здійснення нарахованих відшкодувань незаконними; визнати неправомірними дії і бездіяльність Головного управління юстиції в Івано-Франківській області та Територіального управління ДСА України в Івано-Франківській області щодо відмови здійснювати компенсаційні виплати та не передачі особової справи до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Івано-Франківську; зобовязати Головне управління юстиції в Івано-Франківській області виплатити компенсаційні виплати на підставі Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 за втрачений заробіток за період з 21.06.1996 року до дня звільнення з роботи 10.07.2002 року з врахуванням індексу інфляції та передбачених законом коефіцієнтів; зобовязати Відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Івано-Франківську здійснити одноразову допомогу та невиплачених відшкодувань за період з 17.07.2002 року на підставі Акту медичного освідчення № 1173 від 26 квітня 2001 року та на підставі Акту медичного освідчення Івано-Франківської очної МСЕК за ІІ групою інвалідності у звязку з виробничою травмою, ступінь втрати професійної працездатності 60%; Івано-Франківської міжрайонної профпатологічної МСЕК від 24.02.2003 року по ІІ групі інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.02.2003 року до 01.03.2004 року у звязку з трудовим каліцтвом; 25.02.2004 року по ІІ групі інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.03.2004 року до 01.03.2005 року у звязку з трудовим каліцтвом; 25.05.2004 року по ІІ групі інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.03.2005 року до 01.03.2005 року у звязку з трудовим каліцтвом; 05.07.2007 року по ІІ групі інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.06.2007 року до 01.08.2009 року у звязку з трудовим каліцтвом, здійснивши взаємозвірку та взаємозаліки з Управлінням Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську; зобовязати Відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Івано-Франківську встановити з 23.12.2014 року виплату відшкодувань на підставі медичного освідчення Івано-Франківській профпатологічній МСЕК, згідно висновку від 05.02.2015 року про встановлення ІІІ групи інвалідності з 23.12.2014 року, причина трудове каліцтво, без переогляду, ступінь втрати професійної працездатності 50% з 23.12.2014 року, причина трудове каліцтво, дата встановлення страхового випадку 21.06.1996 року, без переогляду. Позивачем 09 червня 2016 року подано заяву, в якій він просив розглядати справу без його участі за наявними матеріалами справи. Зокрема, позовні вимоги мотивовані тим, що, перебуваючи на посаді судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, Позивачу під час виконання професійних обовязків було заподіяно трудове каліцтво, і на підставі відповідних висновків МСЕК встановлено факт, що Позивач має захворювання, пов'язані з виконанням професійних службових обов'язків судді. На думку Позивача, звернувшись до Відповідача 1 із заявою про виплату одноразового відшкодування, Відділенням Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Івано-Франківську було неправомірно не виплачено на користь Позивача одноразову допомогу та відшкодування за період з 17.07.2002 року на підставі наданих Позивачем [PERSON] медичного освідчення № 1173 від 26 квітня 2001 року та на підставі Акту медичного освідчення Івано-Франківської очної МСЕК за ІІ групою інвалідності у звязку з виробничою травмою, ступінь втрати професійної працездатності 60%; Івано-Франківської міжрайонної профпатологічної МСЕК від 24.02.2003 року по ІІ групі інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.02.2003 року до 01.03.2004 року у звязку з трудовим каліцтвом; 25.02.2004 року по ІІ групі інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.03.2004 року до 01.03.2005 року у звязку з трудовим каліцтвом; 25.05.2004 року по ІІ групі інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.03.2005 року до 01.03.2005 року у звязку з трудовим каліцтвом; 05.07.2007 року по ІІ групі інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.06.2007 року до 01.08.2009 року у звязку з трудовим каліцтвом. Позивач також покликався на неправомірність бездіяльності Головного управління юстиції в Івано-Франківській області щодо невиплати на його користь компенсаційних виплат на підставі Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 за втрачений заробіток за період з 21.06.1996 року до дня звільнення з роботи 10.07.2002 року. Представник Відповідача 1 Відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Івано-Франківську, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, підставами заперечень на позов [PERSON] представником Відповідача 1 зазначено те, що йому у відповідності до чинного станом на час, коли трапився нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, було виплачено всі належні до сплати суми національною страховою компанією «Оранта» на підставі рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21.06.2000 року, а на сьогоднішній день страхові виплати у відповідності до норм Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» проводяться суддям, нещасні випадки з якими сталися після 07.07.2010 року, тобто після введення в дію Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Представник Відповідача 2 Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на їх безпідставність, та просив відмовити в їх задоволенні з підстав необґрунтованості. Зокрема, як зазначив представник Відповідача 1, Головним управлінням юстиції в Івано-Франківській області не було порушено прав Позивача, і ним не обґрунтовано підстави зобовязання Головного управління юстиції в Івано-Франківській області виплатити компенсаційні виплати на підставі Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 за втрачений заробіток за період з 21.06.1996 року до дня звільнення з роботи 10.07.2002 року з врахуванням індексу інфляції та передбачених законом коефіцієнтів. Відповідач 3 Територіальне управління ДСА України в Івано-Франківській області, явку уповноваженого представника до суду не забезпечило, про причини неявки суду не сповістило, про дату та час судового засідання повідомлене належним чином. В матеріалах справи містяться письмові заперечення Відповідача 3 на позов, в яких Територіальне управління ДСА України в Івано-Франківській області посилається на те, що територіальні управління державної судової адміністрації не наділені повноваженнями здійснювати виплати суддям у відставці. Проаналізувавши доводи Позивача, заслухавши пояснення представників Відповідача 1, Відповідача 2, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2000 року у справі № 2-493 (а.с. 14) за позовом [PERSON] до Національної акціонерної страхової компанії (НАСК) «Оранта» про стягнення страхової суми, яке набрало законної сили 03 липня 2000 року, позов [PERSON] задоволено; стягнуто з Національної акціонерної страхової компанії (НАСК) «Оранта» в користь [PERSON] 14 337 грн. 54 коп. страхових виплат. Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як зазначено у вищевказаному судовому рішенні, 21 червня 1996 року з позивачем ([PERSON] прим. Суду) стався нещасний випадок при виконанні ним службових обовязків. Згідно висновку МСЕК від 3.02.1997 р. йому визначено 35% втрати професійної працездатності та з 17.02.1999 р. визнано інвалідом ІІІ групи. Постановою Верховної Ради України від 04.07.2002 року № 59-ІV «Про звільнення суддів» звільнено з посади суддю місцевого Івано-Франківського міського суду [PERSON] у звязку з поданням заяви у відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обовязків. Відповідно до чинного станом на час, коли трапився нещасний випадок з Позивачем законодавства України у разі заподіяння позивачу у зв'язку з виконанням службових обов'язків каліцтва, чи іншого ушкодження здоров'я, що призвело до стійкої втрати працездатності, страховик виплачує позивачу страхову суму у розмірі його річного заробітку. Як вже було зазначено, Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2000 року у справі № 2-493 (а.с. 14) за позовом [PERSON] до Національної акціонерної страхової компанії (НАСК) «Оранта» про стягнення страхової суми, яке набрало законної сили 03 липня 2000 року, позов [PERSON] задоволено; стягнуто з Національної акціонерної страхової компанії (НАСК) «Оранта» в користь [PERSON] 14 337 грн. 54 коп. страхових виплат. Відповідно до частин 1 та 3 статті 45 Закону України «Про статус суддів» 1992 року (чинного на час виникнення страхового випадку 1996 рік) життя і здоров'я суддів підлягають обов'язковому державному страхуванню за рахунок державного бюджету на суму десятирічного грошового утримання за останньою посадою. Якщо заподіяне каліцтво чи інше пошкодження здоров'я не призвело до стійкої втрати працездатності, виплачується одноразова страхова сума за рахунок страхових платежів по обов'язковому державному особистому страхуванню суддів в розмірі річного заробітку. Згідно із пунктами 1, 2 Порядку та умов державного обов'язкового страхування життя і здоров'я суддів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.1994 року № 89, страхові платежі за державним обов'язковим страхуванням життя і здоров'я суддів, включаючи пов'язані з цим витрати страховиків, уповноважених на здійснення такого виду страхування, в розмірі шести відсотків загальної суми цих платежів, а також витрати на виплату страхових сум застрахованим, перераховуються Конституційним Судом України, Верховним Судом України, Вищим господарським судом України, Вищим адміністративним судом України, Державною судовою адміністрацією на спеціальні рахунки страховиків, уповноважених на здійснення такого виду страхування. Згідно з пунктом 7 вищевказаного Порядку та умов державного обов'язкового страхування життя і здоров'я судді страховик виплачує страхові суми, зокрема, у разі заподіяння застрахованому у зв'язку з виконанням відповідно до закону службових обов'язків каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я, що не призвело до стійкої втрати працездатності, - застрахованому у розмірі його річного заробітку. Виплата страхових сум в разі загибелі (смерті) або заподіяння каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я (далі страховий випадок) провадиться відповідно до грошового утримання, п'ятирічного, річного заробітку застрахованого на день настання страхового випадку за вирахуванням раніше виплачених страхових сум за цей страховий випадок. При цьому страхова сума виплачується незалежно від виплат за іншими видами страхування і виплат у порядку відшкодування шкоди. Загальний розмір страхової суми за декількома видами виплат одному і тому ж застрахованому або членам його сім'ї не може перевищувати розміру, встановленого підпунктом «а» цього пункту. Таким чином, згідно чинного на час виникнення страхового випадку законодавства України, страхувальником (Верховним Судом України) були укладені відповідні договори страхування з Національною акціонерною страховою компанію «Оранта» (редакція Порядку та умов державного обов'язкового страхування життя і здоров'я судді, чинна до 12.04.2006). Так, Суд звертає увагу на те, що страховий випадок з Позивачем стався у 1996 році, отже виплата страхових сум повинна здійснюватися відповідно до договору страхування, що був чинним в цей час. Як встановлено Судом, на підставі Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2000 року у справі № 2-493 [PERSON] Національною акціонерною страховою компанією (НАСК) «Оранта» було виплачено страхову суму в розмірі 14 337 грн. 54 коп. Відповідний обовязок страхової компанії, а також розмір страхового відшкодування було визначено в судовому порядку, і відповідне судове рішення набрало законної сили. Докази на підтвердження того, що вищевказане судове рішення в подальшому було скасовано у встановленому чинним процесуальним законом порядку, або докази на підтвердження факту повороту виконання даного судового рішення, в матеріалах справи відсутні. Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що після настання відповідного страхового випадку Позивачем було реалізовано надане йому чинним станом на той час законодавством право на отримання від держави страхового відшкодування, а, відтак, в той же час повторні аналогічні виплати законом не передбачено. При цьому, Суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності 30.06.2010, життя і здоров'я суддів підлягають обов'язковому державному страхуванню за рахунок коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що Позивач відноситься до категорії осіб, яким передбачені страхові виплати на вищевказаній підставі, тобто відповідно до вищевказаного закону. Зважаючи на вищевикладене, Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення з Відповідача 1 невиплаченої суми страхового відшкодування та визнання незаконними дій Відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Івано-Франківську щодо відмови у прийнятті відповідного акту до виконання та проведення здійснення нарахованих відшкодувань, оскільки таке страхове відшкодування було виплачено Позивачеві відповідно до чинного станом на час, коли з ним трапився нещасний випадок, законодавства. При цьому, щодо позовної вимоги про визнання дійсним акту про нещасний випадок від 29 січня 1999 року, Суд вважає за необхідне зазначити про те, що в цій частині позовних вимог Позивачем не доведено обґрунтованості даної позовної вимоги, оскільки сам факт нещасного випадку, який пов'язаний з виробництвом (виконанням Позивачем обовязків судді), було встановлено в Рішенні Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2000 року у справі № 2-493, оскільки, виходячи саме з цієї обставини, позов [PERSON] про виплату страхового відшкодування було задоволено. Щодо позовної вимоги про визнання неправомірними дій і бездіяльності Головного управління юстиції в Івано-Франківській області та Територіального управління ДСА України в Івано-Франківській області щодо відмови здійснювати компенсаційні виплати та не передачі особової справи до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Івано-Франківську; зобовязання Головне управління юстиції в Івано-Франківській області виплатити компенсаційні виплати на підставі Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 за втрачений заробіток за період з 21.06.1996 року до дня звільнення з роботи 10.07.2002 року з врахуванням індексу інфляції та передбачених законом коефіцієнтів; зобовязати Відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Івано-Франківську здійснити одноразову допомогу та невиплачених відшкодувань за період з 17.07.2002 року на підставі Акту медичного освідчення № 1173 від 26 квітня 2001 року та на підставі Акту медичного освідчення Івано-Франківської очної МСЕК за ІІ групою інвалідності у звязку з виробничою травмою, ступінь втрати професійної працездатності 60%; Івано-Франківської міжрайонної профпатологічної МСЕК від 24.02.2003 року по ІІ групі інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.02.2003 року до 01.03.2004 року у звязку з трудовим каліцтвом; 25.02.2004 року по ІІ групі інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.03.2004 року до 01.03.2005 року у звязку з трудовим каліцтвом; 25.05.2004 року по ІІ групі інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.03.2005 року до 01.03.2005 року у звязку з трудовим каліцтвом; 05.07.2007 року по ІІ групі інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.06.2007 року до 01.08.2009 року у звязку з трудовим каліцтвом, здійснивши взаємозвірку та взаємозаліки з Управлінням Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, Суд звертає увагу на те, що Позивачем в позовній заяві, уточненнях до неї та в письмових поясненнях не обґрунтовано належними засобами доказування підставності даних позовних вимог, як і не зазначено правових підстав даних позовних вимог, тоді коди відповідно до частини 1 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відтак, в цій частині позовних вимог [PERSON] позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 45 Закону України «Про статус суддів» 1992 року, п.п. 1,2,7 Порядку та умов державного обов'язкового страхування життя і здоров'я суддів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.1994 року № 89,

Outcome: dismissed