Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила стягнути з [PERSON] на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01 лютого 2013 року по 01 листопада 2013 року в сумі 20113 грн.05 коп. та витрати на правову допомогу адвокату в розмірі 1000,00 грн., що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, та письмових пояснень, які долучено до матеріалів справи. (а.с. 99-104) Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що позивач має малолітнього сина [PERSON], [INFO], сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, однак відповідач в добровільному порядку визнав себе батьком дитини. З моменту народження дитини та по теперішній час відповідач не бере участі у вихованні дитини, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та на утримання позивача, як матері дитини, ці позови задоволено судом. На даний час у Відділі державної виконавчої служи Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві перебувають на виконанні два виконавчих листа: №2-4964 від 07 грудня 2010 року та №2-1639 від 17 червня 2011 року, які видані Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі ? частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, та на утримання позивача, як матері дитини, в розмірі 300,00 грн. щомісячно. Згідно довідки-розрахунку, яка видана Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві 01 листопада 2013 року, заборгованість відповідача зі сплати аліментів на користь позивача за двома виконавчими листами складає 12798,08 грн. Оскільки, з лютого 2013 року відповідач повністю припинив сплачувати аліменти, з урахуванням положень ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України, позивач має право вимагати з відповідача сплати неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, тому відповідно до наведених позивачем розрахунків, за період з 01 лютого 2013 року по 01 листопада 2013 року розмір неустойки за прострочення сплати аліментів складає загальну суму 20113 грн.05 коп., що є предметом позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив в позові відмовити в повному обсязі, пояснив, що дійсно після народження дитини - [PERSON], [INFO], відповідач добровільно визнав себе батьком дитини. Однак, сторони не перебувають у зареєстрованому шлюбі, сімейно-шлюбні відносини не підтримують, дитина проживає разом з матір'ю, перебуває на повному її утриманні. Відповідач не заперечує той факт, що з лютого 2013 року не сплачує аліменти на утримання малолітнього сина та утримання позивача, як матері дитини, які присуджено за рішенням суду, оскільки звільнився з останнього місяця роботи, має проблеми зі здоров'ям, займається пошуком роботи, тому на даний час не спроможний погасити заборгованість по аліментам. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи. (а.с.121-125) Представник третьої особи - Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Сімонова Л.В. в судовому засіданні вирішення спору залишена на розгляд суду, пояснила, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві перебуває два виконавчих провадження щодо примусового виконання виконавчих листів за №2-4964 від 07 грудня 2010 року та №2-1639 від 17 червня 2011 року, які видані Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі ? частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, та на утримання позивача, як матері дитини в розмірі 300,00 грн. щомісячно. Згідно довідки-розрахунку, яка видана Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві 01 листопада 2013 року, заборгованість відповідача зі сплати аліментів на користь позивача за двома виконавчими листами складає 12798,08 грн., тому представник вважає, що позивачем правомірно пред'явлено вимоги до відповідача про нарахування неустойки за прострочення сплати аліментів, оскільки це право позивача, яке визначено сімейним законодавством України. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], представника третьої особи Симонової Л.В., дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст.121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.2 ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька; 2) за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; 3) за рішенням суду. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO], батьками дитини записані: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.12) Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2010 року, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, судом присуджено стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі ? часини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 09 листопада 2010 року до його повноліття. (а.с.16) 21 січня 2011 року, на підставі заяви стягувача, Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №2-4964/2010 про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі ? часини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 09 листопада 2010 року до його повноліття, який перебуває на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2011 року, задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, судом присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 300,00 грн. щомісячно, починаючи з 22 лютого 2011 року і до досягнення сином [PERSON], [INFO], трьохрічного віку, тобто до [INFO]. (а.с.13-14) 17 червня 2011 року, на підставі заяви стягувача, Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №2-1639/11 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на її утримання в розмірі 300,00 грн. щомісячно, починаючи з 22 лютого 2011 року і до досягнення сином [PERSON], [INFO], трьохрічного віку, тобто до [INFO], який перебуває на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Судом встановлено, що відповідно даних, викладених у довідці - розрахунку заборгованості по аліментах, яка надана Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 01 листопада 2013 року вих. №406/6, згідно виконавчих листів №2-4964, 2-1639, виданих 07.12.2010 р. та 17.06.2011 р. Дніпровським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів, за період з лютого по жовтень 2013 року у боржника [PERSON] виникла заборгованість по сплаті аліментів на загальну суму 12798,08 грн. (за цей період підлягали до сплати аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1172,04 грн. щомісячно, та аліменти на утримання матері дитини в розмірі 300,00 грн. щомісячно). (а.с.22) Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред'явлені в частині стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини, як це передбачено ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України, оскільки в межах розгляду даної справи доведено, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду щодо сплати аліментів на утримання малолітньої дитини, у зв'язку з чим виникала заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується довідкою - розрахунком заборгованості, який наданий державним виконавцем, ці обставини визнанні відповідачем, тому не потребують доказуванню, відповідно до положень ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Разом з тим, суд критично відноситься до наданих позивачем розрахунків неустойки за прострочення сплати аліментів, вирішуючи питання про часткове задоволення позовних вимог, та враховує, що згідно з положеннями Сімейного кодексу України аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, тому за змістом ст.196 Сімейного кодексу України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому проводилося стягнення аліментів, у зв'язку з цим сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певної суми заборгованості. При цьому пеня нараховується не з часу фактичного ухилення від утримання і не з часу подання позовної заяви про стягнення аліментів чи з часу набрання рішення суду про стягнення аліментів законної сили, а з часу невиконання рішення суду. Виходячи з викладеного, суд при проведенні розрахунку пені за прострочення сплати аліментів по виконавчому листу №2-4964/2010, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 21 січня 2011 року про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі ? часини зі всіх видів заробітку щомісячно, бере за основу період, за який відповідачем не сплачено аліменти, та безпосередньо визначений позивачем у позовній заяві, а саме: з 01 лютого 2013 року по 31 жовтень 2013 року виходячи з наступного розрахунку: 1172,04 грн. х 1% х 273 дні = 3199, 67 грн., тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. В той же час, судом не встановлено обставин для вирішення питання для зменшення розміру неустойки, з урахуванням положень ч.2 ст.196 Сімейного кодексу України, в свою чергу відповідач не скористався процесуальним правом надати належні та допустимі докази, які мали підтвердити його дійсний матеріальний та сімейний стан, та/або наявність інших чинників, що вплинули на утворення заборгованості по сплаті аліментів. Як роз'яснено в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст.196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів. Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлю вальних, інших членів сім'ї та родичів. (ч.1 ст.1 Сімейного кодексу України) Сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. (ч.1 ст.7 Сімейного кодексу України) Права та обов'язки подружжя по утриманню регулюються положеннями Глави 9 Сімейного кодексу України. Відповідно до положень ч.2 статі 91 Сімейного кодексу України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини відповідно до частини другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього кодексу. В той же час, застосування заходів відповідальність за прострочення сплати аліментів передбачені ст.196 Сімейного кодексу України, ця правова норма викладена у Главі 15 Сімейного кодексу України «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання». Виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів по виконавчому листу №2-1639/11 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на її утримання в розмірі 300,00 грн. щомісячно, оскільки аліментні зобов'язання подружжя (жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі) регулюються Главою 9 «Права та обов'язки подружжя по утриманню» Сімейного кодексу України, тому положення ст.196 Сімейного кодексу України, на відносини, які виникли між сторонами спору, не розповсюджуються, що дає підстави вважати, що позивачем обрано спосіб захисту своїх порушених прав, який не передбачений сімейним законодавством. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів підлягає задоволенню частково, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі 3199,67 грн., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до положень статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. В силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного процесуального кодексу України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 Цивільного процесуального кодексу України витрати понесені позивачем до подання позову до суду не є витратами на правову допомогу. Витрати понесені позивачем до відкриття провадження у справі є збитками, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (п.1 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України) та можуть бути відшкодовані особі у разі пред'явлення вимог про стягнення таких збитків. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про адвокатуру» оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Виходячи з наведеного, аналізуючи наявні у справі докази на підтвердження розміру витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування за рахунок відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 1000, 00 грн. не підлягають задоволенню, оскільки ці кошти сплачено позивачем в розрахунок суми гонорару адвокату [PERSON] за надання правової допомоги та підготування позовної заяви до подання позову до суду, що підтверджується квитанцією від 16 січня 2014 року, тому не відносяться до судових витрат, перелік яких визначений у ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, інших підстав для їх відшкодування позивачем не наведено. Відповідно до ч.1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, задовольняючи позов частково, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп., які сплачено позивачем при звернені з даними позовом до суду, що підтверджується квитанцією про їх оплату. Враховуючи наведене та

Outcome: partial