Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

[PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] в особі законного представника [PERSON] звернулись до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом, в якому з урахуванням уточнень та доповнень від 07.12.2016 року просять: - визнати недійсними договір позики від 18.07.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], та договір позики від 12.10.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], як укладені з порушенням ч.ч. 5, 6 ст. 203 та ч. 1 ст. 224 ЦК України; - визнати недійсною реєстрацію 16.09.2014 року права власності на ім'я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS]; - застосувати наслідки недійсної угоди до цих правовідносин. В обґрунтування позову посилаються на те, що [PERSON] та [PERSON] з 28.06.2008 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. У подружжя є троє неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. По договору купівлі-продажу від 02.06.2009 року подружжя придбало у власність квартиру [ADDRESS], де вони проживають і на теперішній час. Крім того, у 2011 році подружжя також придбало квартиру [ADDRESS], яку надали у користування сім'ї брата [PERSON]. [PERSON] стало відомо, що її чоловік у 2012 році уклав договори позики на значну суму коштів, однак вона своєї згоди на укладення цих договорів не надавала. Грошові кошти - позика були отримані [PERSON] до укладення договорів позики, факт передачі грошових коштів оформлено розписками. Крім того, не надавала вона і згоду на укладення договорів іпотеки належних подружжю квартир. При укладенні договорів позики також були порушені права малолітніх дітей, оскільки не отримано дозвіл органу опіки та піклування. Діти [PERSON] мають право користування квартирою, оскільки зареєстровані в ній. Перед укладенням договорів позики представник відповідача [PERSON] - [PERSON] разом з [PERSON] приходив оглядати квартири і достеменно знав про те, що [PERSON] одружений і має дітей. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити. Відповідачем [PERSON] надано заперечення на позов, в яких вона просить в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що у відповідності до договорів позики позичальник ([PERSON].) стверджував, що під час підписання договору у зареєстрованому шлюбі не перебував. При укладенні договорів ним були надані довідки про склад сім'ї та прописку, з яких не вбачалось, що у спірних квартирах зареєстровано місце проживання малолітніх або неповнолітніх дітей. Відсутність згоди дружини не може бути підставою для визнання договорів позики недійсними. Реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] проведена на ім'я [PERSON] на законних підставах, оскільки відповідач не виконав умови договорів позики щодо повернення коштів. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] вимоги заперечень підтримав, просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Третя особа - приватний нотаріус ХМНО Горша А.О.,у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.11.2016 року до участі у справі у якості третьої особи залучено Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради. До матеріалів справи третьою особою подано заяву про розгляд справи у відсутність представника Управління служб у справах дітей, третя особа просить прийняти рішення на розсуд суду. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження (а.с. 11, 12) з 27.06.2008 року [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Подружжя має трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 13 - 17). 18.07.2012 року між [PERSON], який діяв від імені відповідача [PERSON], та [PERSON] укладено договір позики грошей, у відповідності до умов якого останній прийняв у власність грошові кошти у розмірі 326400грн. та зобов'язався їх повернути згідно визначеному договором графіку. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. Цього ж дня в забезпечення виконання сторонами зобов'язань за договором позики укладено договір іпотеки, у відповідності до умов якого [PERSON] передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Крім того, 12.10.2012 року між [PERSON], який діяв від імені відповідача [PERSON], та [PERSON] укладено договір позики грошей, у відповідності до умов якого останній прийняв у власність грошові кошти у розмірі 348800грн. та зобов'язався їх повернути згідно визначеному договором графіку. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. Цього ж дня в забезпечення виконання сторонами зобов'язань за договором позики укладено договір іпотеки, у відповідності до умов якого [PERSON] передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Стаття 1046 ЦК України визначає договір позики як договір, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Недійсність договорів позики від 18.07.2012 року та від 12.10.2012 року позивач обґрунтовує посиланням на приписи ч. ч. 5, 6 ст. 203, ч. 1 ст. 224 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 ст. 224 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемним. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. При цьому, суд зазначає, що положення ст. 65 СК України регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, а оспорюваний договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Факт використання одержаного за договором позики на потреби сім'ї, що створює обов'язки за цим договором для другого з подружжя та враховується при поділі спільного майна подружжя, підлягає доказуванню при розгляді спору між подружжям про поділ спільного майна, що не є предметом розгляду у даній справі. Суд також зазначає, що в силу статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації (при цьому даний спірний договір позики не підлягав ні нотаріальному посвідченню, ні державній реєстрації), має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Майном - є і гроші. Як і в загальних положеннях ст. 369 ЦК України щодо розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, СК України закріплює принцип взаємної згоди дружини та чоловіка у відносинах розпорядження спільним майном, а також презумпцію згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном. Проте, на відміну від норми ч. 4 ст. 369 ЦК України, яка дозволяє співвласникам пред'явити позов про визнання недійсним будь-якого правочину, укладеного співвласником без необхідних повноважень, ч. 2 ст. 65 СК України дає можливість другому з подружжя на цій підставі звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійним лише якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України суд може визнати правочин недійсним за відсутності згоди другого з подружжя на його укладення. Це певним чином не узгоджується зі ч. 1 ст. 65 СК України та положенням ст. 369 ЦК України, які не вимагають одержання згоди усіх інших співвласників на вчинення правочину. Навпаки, закон виходить з презумпції згоди інших співвласників при вчиненні правочину одним з них. Рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватись на незгоді учасників спільної сумісної власності (в тому числі щодо спільно набутих коштів) з укладеним правочином, оскільки саме він повинен суперечити їхнім інтересам, а не на відсутності саме формальної згоди на укладення правочину. За приписами ч. 3 ст. 65 СК України встановлює випадки, коли згода другого з подружжя має бути оформлена письмово та посвідчена нотаріально. Зміст положень ч. 3 ст. 65 СК України дають підстави для висновку про те, що згода другого з подружжя подається у простій письмовій формі, якщо правочин, який укладається одним з подружжя за рахунок спільного майна, стосується цінного майна і разом з тим не вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, незалежно від того, чи є майно цінним, згода на укладення будь-якого правочину має подаватись у письмовій формі та засвідчуватись нотаріально. Отже, відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним. З урахуванням викладеного, посилання на те, що при укладенні договорів позики не було отримано згоду дружини на їх укладення не може бути підставою для визнання таких договорів недійсними. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 12.08.2016 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровано місце проживання наступних осіб: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 11.04.2012 року, [PERSON] - з 17.10.2012 року, [PERSON] - з 16.01.2013 року, [PERSON] з 24.09.2014 року та [PERSON] з 27.02.2015 року. Згідно довідки від 24.05.2016 року за за адресою: [ADDRESS], зареєстровано місце проживання наступних осіб: [PERSON] з 15.02.2012 року та [PERSON] з 01.01.2016 року. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. З огляду на викладене, суд зазначає, що держава забезпечує захист прав дітей при укладенні договорів стосовно жилих приміщень, право на яке мають діти. При цьому, спірні договори позики грошових коштів не є договорами щодо розпорядження житловими приміщеннями - квартирами, в яких проживають діти, договори іпотеки в межах цього позову позивач не оспорює, а у відповідності до приписів ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням системного аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними договорів позики. Не підлягають задоволенню і як похідні від них вимоги про застосування наслідків недійсної угоди. Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що в зв'язку з невиконанням відповідачем [PERSON] умов договору позики на підставі договорів іпотеки відповідачем [PERSON] 16.09.2014 року вчинено на своє ім'я реєстрацію права власності предметів іпотеки: квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS]. Враховуючи, що договори іпотеки в межах цього позову не оспорені, на цей час вони є чинними, у встановленому законом порядку недійсними не визнані, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання недійсною реєстрації 16.09.2014 року права власності на ім'я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS]. Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed