Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

[PERSON] таСамборська [PERSON] звернулись до суду зі спільним позовом до [PERSON], просили суд ухвалити рішення про виселенння відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Обгрнутовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, посилаються на наступне, що позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS], в цій квартирі, крім позивачів, зареєстрований та проживає відповідач [PERSON], який постійно вживає наркотичні засоби, перебуваючи в стані наркотичного спяніння влаштовує в квартирі скандали, вчиняє по відношенню до позивачів психологічне та фізичне насильство, виносить та здає в ломбард речі позивачів, внаслідок чого позивачі змушені регулярно звертатись до правоохороних органів, за наслідками чинення протиправних дій відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності. Однак, профілактичні бесіди, що проводили з ним співробітники поліції, позитивного результату не дали, відповідач свою поведінку не змінив, як і відмовляється пройти лікування від наркотичної залежності, наведені обставини спонукали позивачів звернутись з цим позовом до суду, оскільки спільне проживання з відповідачем є неможливим та небезпечним для життя позивачів. 26 липня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. (а.с.18-19) Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до довідки про причини повернення поштового відправлення, копія ухвали суду про відкриття провадження та копію позовної заяви разом із доданими до неї додатками, яка направлялась на адресу відповідача, повернулись до суду у зв'язку з закінченням терміну зберігання. Згідно з ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Позивачі [PERSON] та [PERSON], представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, крім того, позивачі [PERSON] та [PERSON], за їх згодою були допитані в судовому засіданні в якості свідків. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідолявсянаолежним чином щляхом направлення виклимків за адерсою, вказаною у позовній заяві, про причини неявки суд не повідомив, заяв по суті справи чи клопотань до суду не подавав. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України) Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Судом встановлено, щоСамборська [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 31 березня 1994 року (а.с.5), свідоцтвами про право на спадщину за законом від 09 квітня 2018 року (а.с.6-7) та Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8-9). За даними вказаних документів, [PERSON] є власником ? частки квартири, а [PERSON] - ? частки квартири. В квартири [ADDRESS], що належить позивачам на праві спільної часткової власності, крім [PERSON] та [PERSON] зареєстрований та проживає відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою Комунального концерну «Комунального сервісу» Дніпровського району датованою 12 липня 2017 року (а.с.10), місце реєстрації у вищезазначеній квартирі відповідача також підтверджується відомостями електронного реєстру територіальної громади м.Києва «ГІОЦ/КМДА» (а.с.17). Право на житло є одним з найголовніших невід'ємних прав особи, яке проголошується ст.47 Конституції України. Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України власник квартири має право користуватися нею для особистого проживання і проживання його сім'ї та має право розпорядження квартирою на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов'язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та/або розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації нимповноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном. Предметом позовних вимогє усунення позивачам перешкод з боку відповідача у здійснення права власності на квартиру [ADDRESS] шляхом виселення відповідача з квартири без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до положень статті 391 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 77 - 80 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatismutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. theUnitedKingdom»), заява № 66746/01, § 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Відповідно до ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Статтею 157 ЖК України визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Так, частиною 1 ст.116 ЖК України передбачено, якщо члени сім'ї наймача або інші особи, які проживають разом з ним, серед іншого, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 04 липня 2018 року (справа №653/1096/16-ц), виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) На підтвердження протиправної поведінки відповідача у побуті та вчинення насильства в сімїпозивачами надано докази про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, а саме: постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року, [PERSON], [INFO], визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за встановлених судом фактичних обставин справи, [PERSON] 11 листопада 2016 року, о 16:00 годині, за місцем свого проживання, а саме за адресою: [ADDRESS], вчинив насильство в сім'ї психологічного характеру відносно своєї тітки [PERSON] (а.с.39), в той же час в силу положень ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов'язковими для суду обставини встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення. Допитані в судовому засіданні в якості свідків, за їх згодою, позивачі [PERSON] та [PERSON], надали пояснення щодо обставин протиправної поведінки відповідачапротиправних дій відносно позивачів за місцем їх проживання, протягом тривалого часу чинення психологічного та фізичного насильства, зловживання ним спиртними напоями та наркотичних засобів, влаштування скандалів, привласнення ним речей позивачів з метою здачі до ломбарду, відсутності з його боку жодного реагування на зауваження позивачів та профілактичні бесіди співробітників поліції, що створює для позивачів неприйнятні умови для проживання в квартирі, яка належить їм на праві власності. У суду немає підстав не довіряти таким показанням позивачів, оскільки їх пояснення є детальними, логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а також з іншими дослідженими судом письмовими доказами, зазначеними вище, а також показаннями інших свідків по справі. Свідки [PERSON] та [PERSON], які проживають по сусідству зі сторонами у справі, пояснили, що протягом тривалого часу в сім'ї[PERSON] виникають постійні конфлікти та скандали, ініціатором сварок виступає відповідач, який регулярно вживає спиртні напої та наркотичні препарати, перебуваючи в стані сп'янінняображає своїх близьких, кидається в бійку, гучні скандали в квартирі заважають всім мешканцям під'їзду, а неадекватна поведінка відповідача змушує регулярно викликати працівників поліції, оскільки в іншій спосіб заспокоїти відповідача та припинити сімейні сварки не виявляється за можливе. Також, відповідачем не спростовано факти про реалізацію, без дозволу позивачів, належного їм майна, ці обставини підтверджується особистою розпискою відповідача датованою 12 вересня 2016 року, якою останній зобов'язується повернути [PERSON] 5000,00грн., витрачені нею на викуп комп'ютера, який був зданий відповідачем до ломбарду. (а.с.12) Таким чином, оцінюючи показання свідків (у тому числі й позивачів) щодо асоціальної поведінки відповідача, нехтування ним правилами співжиття, застосування фізичного та психологічного насильства, оцінюючи їх у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами - притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї, заволодіння відповідачем речами позивачів з метою їх реалізації, суд приходить до беззаперечного висновку, що конкретні дії відповідача безумовно створюють для позивачів неприйнятні умови для їх спільного проживання в квартирі, що в свою чергу є створенням перешкод позивачам у користуванні належним їм на праві власності майном - квартирою. Судова практика Європейського суду на виконання ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнала права будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном (рішення по справі «Маркс проти Німеччини»), та визначила основні вимоги стосовно застосування ст. 1 Протоколу №1 щодо захисту права власності (рішення у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції»). Як встановив Суд, положення ст. 1 Протоколу № 1 передбачають такі правила захисту права власності: перша норма, виражена в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і встановлює принцип безперешкодного користування майном, друга норма, зафіксована в другому реченні того ж абзацу, регулюєвипадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови, у третій нормі, що зафіксована в другому абзаці, за державами-учасницями визнається право контролю над володінням власністю відповідно до загальних інтересів та право на запровадження законів, необхідних для цього. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні майна за його власниками без обмежень. Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. За таких обставин, коли права власників майна порушені та вони мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування своїм майном, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно вимагають усунення будь-яких порушень своїх прав користуватись квартирою, що належить їм на праві власності. Оцінивши наявні у справі докази, якими підтверджено чинення відповідачем перешкод в користуванні належною позивачам на праві власності спірною квартирою, шляхом асоціальної поведінки відповідача, яку той допускає за місцем проживання, нехтування ним правилами співжиття, застосування фізичного та психологічного насильства по відношенню до позивачів, та зважаючи на те, що на зауваження з боку позивачів та профілактичні бесіди з боку працівників поліції відповідач не реагує, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачами доведено факт порушення відповідачем права користування належною позивачам на праві власності квартирою та, в даному випадку, така міра втручання, як виселення, здійснюється згідно із законом (норми якого наведені вище), переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, і є необхідним у демократичному суспільстві - в інтересах та для захисту прав і свобод позивачів у справі, а втручання у права відповідача є пропорційним переслідуваній легітимній меті. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про вселення особи без надання іншого житлового приміщення є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved