Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

[PERSON] звертаючись до суду з позовом, після уточнення позовних вимог просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що 31.07.2013 року він згідно договору купівлі - продажу придбав даний будинок, в якому зареєстрована [PERSON], яка не є членом його сім»ї, договору найму з ним, як з новим власником, вона не укладала, в спірному будинку не проживає, відмовляється добровільно знятися з реєстрації, чим порушується його право користування, володіння і розпорядження своєю власністю. В судове засідання позивач не з»явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи, відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, вважається повідомленою належним чином. У відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] на праві власності належить позивачу [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованим у реєстрі за №1920, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с.3,18). Відповідач [PERSON] до укладення з позивачем вказаного договору була співвласником спірного будинку, згідно з відомостями адресно-довідкового бюро на а.с.6, в ньому зареєстрована з 22 серпня 2006 року. Після продажу будинку добровільно знятися з реєстрації не бажає. Акт обстеження від 08 серпня 2014 року свідчить про не проживання відповідача в спірному будинку. ( а.с.15). Також судом встановлено, що відповідач в родинних відносинах з власником спірного будинку, позивачем по справі, не перебуває, не є членом його сім»ї, договір найму з ним не укладала. Однією з підстав припинення права власності відповідно до ст. 346 ЦК України є відчуження власником свого майна. Оскільки припинення права власності особи на будинок припиняє її право і на користування цим будинком, тому відповідач [PERSON] після 31 липня 2013 року, тобто після продажу позивачу будинку, втратила право і на користування спірним будинком . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. За правилами ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За змістом вказаної норми зняття з реєстрації здійснюється на підставі рішення суду виключно щодо: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; визнання фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення вказаного Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації з місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, пред'явивши одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд приходиться до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившою право на користування житловим приміщенням, є обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Outcome: approved