Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В позові вказала, що їй на праві власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. У цьому будинку, крім позивача та її чоловіка з 02.10.2013 року зареєстрована донька [PERSON] та троє її неповнолітніх дітей. Фактично відповідач проживає зі своїм чоловіком в [ADDRESS]. З нею також проживає її син [PERSON]. Інші двоє дітей проживають з позивачем. Позивач вказує на те, що донька не проживає в будинку більше року та не допомагає в його утриманні, в звязку з цим відповідач втратив право користування її будинком, а тому просить визнати її такою, що втратила право користування будинком за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання повторно не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не попередила. Відповідно до ст.224 ЦПК України, враховуючи що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, перелічені обставини дають суду право провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09.11.2005 року [PERSON] набула право власності на будинок за адресою: [ADDRESS]. В цьому будинку зареєстровані позивач, [PERSON], її чоловік [PERSON], відповідач - [PERSON], онуки [PERSON], [PERSON] (діти відповідача). Відповідач зареєстрована за цією адресою з 02.10.2013 рокую Відповідно до довідки про склад сімї від 16.04.2015 року № 389 виконкому Мгарської сільської ради за вказаною адресою фактично проживають позивач, [PERSON], її чоловік [PERSON], онуки [PERSON], [PERSON] (діти відповідача). Згідно акту вуличного комітету від 08.05.2015 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 02.10.2013 року, але фактично за цією адресою не проживала і на цей час не проживає. Вищевказані факти в своїй сукупності свідчать, що з 2013 року відповідач не проживає в будинку, належному позивачу, не користується даним житлом, не зявляється в ньому, хоча перешкод в цьому їй ніхто не чинить, не несе жодних витрат по його утриманню, добровільно знятися з реєстрації в ньому не бажає, фактично проживає за іншою адресою. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України гарантує право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, оскільки відповідач без поважних причин понад рік не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS], дане житло залишила добровільно, не є його співвласником, вказаний будинок є приватною власністю позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позов. Судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору підлягають стягненню на його користь з відповідача, оскільки згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved