Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

[PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, індексації у вигляді інфляційних втрат, збитків та судових витрат. Одна заява про збільшення позовних вимог прийнята до розгляду судом, а у прийнятті наступної - відмовлено з огляду на порушення вимог, передбачених ЦПК України, щодо моменту її подання. В судовому засіданні позивач підтримала позов, посилаючись на підстави, викладені в позові. Представники позивача підтримали думку своєї довірительки. Пояснили, що відповідач був у суді, знав про рішення суду та свідомо не виконував його. Відповідач заперечив щодо задоволення позову, спираючись на письмові пояснення, в яких зазначав, що залишив позивачці квартиру з дорого вартісним ремонтом, магазин на праві власності та магазин в оренді заповнені товаром. На це спільне сумісне майно не претендував, позовів на розподіл не подавав. Вказав, що завжди допомагав позивачу і дитині, добровільно сплачував аліменти. Про існування виконавчого провадження не знав, а відтак і не знав про заборгованість по аліментах. Представник відповідача підтримала думку свого представника. Вказала, що матеріали ВП не містять підтвердження щодо направлення відповідачу постанови про відкриття виконавчого провадження. Позивач не мала претензій щодо добровільності стягнення аліментів. Підтвердженням цьому є відсутність її заяв у матеріалах виконавчого провадження. Державний виконавець Фурдига В.О. суду пояснив, що заява про відкриття ВП поступила 20.08.2012 року та 05.09.2012 року таке було відкрито. Воно триває, боржник жодного разу не сплачував кошти та по 2018 рік не був у ВДВС. Підтвердження про вручення поштової кореспонденції боржником немає. З матеріалами ВП боржник ознайомився в березні 2019 році коли очевидно розпочалася судова справа та він отримав розрахунок заборгованості, внесений в реєстр боржників. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В копіях матеріалів виконавчого провадження, що витребувана судом, відсутній доказ повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, що очевидно суперечить статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Звідси, випливає, що відповідач, згідно Закону, не може вважатися таким, що повідомлений про початок примусового виконання рішення про стягнення аліментів з нього. Разом з тим, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові №554/13475/15-ц від 31 липня 2019 року сформульовано позицію верховників про те, що держвиконавець повинен не лише направити боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, а й встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду. У разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження держвиконавець не вправі накладати штраф на боржника за невиконання рішення у визначений у постанові про відкриття виконавчого провадження строк. Аналогічно це питання витлумачено й у постанові ВС від 07 травня 2018 року по справі № 916/1605/15-г де зазначено, що аналіз наведеної норми прямої дії свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії. Із фабули ч.1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», вбачається, що проведення розрахунку заборгованості по аліментах відноситься до їх числа. Далі - неустойка за прострочення сплати аліментів та індексація у вигляді інфляційних втрат, розраховані позивачем на підставі розрахунку заборгованості по аліментах старшого державного виконавця Фурдиги В.О. №09-13/В-8/2538 від 04.07.2018 року, що доданий до позовної заяви. Але, у витребуваній судом копії виконавчого провадження такий розрахунок відсутній. Причину такої відсутності документу державний виконавець пояснити суду не зміг. Разом з тим, згідно ч.4 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику. Всупереч наведеним вимогам закону в матеріалах виконавчого провадження відповідно відсутні докази такого повідомлення. Дані недоліки виконавчого провадженням підтверджені в судовому засіданні і самим державним виконавцем без обґрунтованого пояснення причини цих фактів. Відтак, дві з трьох позовних вимог ґрунтуються на документі, якого немає в матеріалах виконавчого провадження, такий - всупереч вимозі Закону не доведений державним виконавцем до відома боржника і це все відбувається у виконавчому провадженні про початок якого цей боржник не повідомлений, як того вимагає Закон, а державний виконавець, внаслідок цього не має права вчиняти будь-яких виконавчих дій (в т.ч. і видавати такий документ як Розрахунок). Принаймні, доказів зворотного жодним із учасників судового засідання суду не надано. Ознайомлення відповідача з матеріалами виконавчого провадження за власною ініціативою через декілька місяців після подання позову до нього, наведених фактів також не спростовує. Твердження, представника позивачки [PERSON] , що відповідач знав про необхідність сплати аліментів, оскільки йому вручено рішення суду про стягнення з нього аліментів і він був на тому судовому процесі, також нічого не змінюють, адже згідно ч.1 ст.26 Закону, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача і присутності боржника в цьому випадку не вимагається. При цьому, питання звернення рішення суду до примусового виконання є правом стягувача, яке він може як реалізувати так і ні. Зважаючи на вищенаведене суд у відповідності до ч.1 ст.78 ЦПК України, не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а відповідно і позбавлений можливості задовольняти позовні вимоги, що базуються на таких доказах. Щодо третьої позовної вимоги, - то поняття «збитків» взагалі відсутнє у Сімейному кодексі України, а розглядати такими різницю між розміром законодавчо встановленого мінімального розміру аліментів на одну дитину та розміром присуджених аліментів у твердій грошовій сумі, згідно норми ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України - підстав немає. Можливістю і правом позивача до врегулювання ситуації, у цьому випадку, було звернення до суду із заявою про збільшення розміру аліментів. Однак, цього не відбулось і відповідач не може нести за це відповідальності. Тут слід врахувати і факт незголошення позивачки впродовж тривалого часу до державного виконавця про причини нестягнення аліментів, який також не може аргументуватися відсутністю потреби в коштах на той час згідно її пояснень, позаяк їй надавали допомогу батьки. До того ж суд солідарний з позицією Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року, у відповідності до якої, відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Заборгованість по сплаті аліментів виникла не з вини боржника, що є обов`язковою умовою та підставою нарахування пені по аліментах, з підстав наведених вище. Матеріали ВП не містять підтвердження обізнаності відповідача про існування ВП, а звідси і заборгованості по аліментах. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed