Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до відповідачів про визнання права власності на спадкове майно, що входить до складу спадщини, а саме: на квартиру [ADDRESS], вказавши, що після смерті [PERSON], який помер [INFO], відкрилась спадщина за заповітом. Спадкоємцем за заповітом на вище вказану спадщину є позивач [PERSON] Фактично позивач прийняла спадщину після смерті спадкодавця, шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, в нотаріальній конторі вона не може належним чином оформити своє право, оскільки позивач не перебуває з спадкодавцем у родинних відносинах. Просила визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом, після смерті [PERSON], оскільки фактично прийняла спадщину. В судовому засідання позивач та її представник подали заяву, в якій підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити та розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідачі в судове засідання не з'явилися невідомим суду причинам, хоч були повідомленні про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили. Зі згоди позивача та представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] Даний факт підтверджено копією свідоцтва про право власності на житло від 17.08.1994 року (а.с. 18), з якого вбачається, що [PERSON] належить квартира [ADDRESS], де він проживав до смерті. Тому, суд прийшов до висновку, що спірна квартира належала [PERSON], який помер [INFO], на праві власності. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 15), тому спадщина відкрилась на все майно, яке належало йому на праві власності. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 18 січня 1995 року [PERSON] вчинив на ім'я своєї [PERSON] заповіт, згідно з яким заповів позивачу належне йому на праві власності майно, який був посвідчений державним нотаріусом Кушнір С.Є. р.№ 6-289. В судовому засіданні позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як не встановлено родинних відносин між спадкодавцем і спадкоємцем за заповітом. Проаналізувавши документи справи суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги про тлумачення заповіту, так як судом встановлено, що заповіт був складений у належній письмовій формі завірений державним нотаріусом та повністю відображає волю спадкодавця [PERSON] передати належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS], - внучці [PERSON]. На день складення заповіту [PERSON] проживав із бабусею позивача в цивільному шлюбі, нею та батьками в одній квартирі, яку вони отримали разом з бабусею від автозаводу у 1987 році. Щоб запобігти суперечностей та незручностей із виконанням заповіту у майбутньому, оскільки теоретично може існувати декілька людей із прізвищем [PERSON], [PERSON] записав позивача у заповіті як внучку, хоча вона і не була його рідною внучкою по крові. На той час позивачу було лише 5 років, а тому паспорта, ідентифікаційного коду, який можна було б вписати для конкретизації спадкоємця - не існувало. При своєму житті [PERSON], завжди вважав [PERSON] своєю першою внучкою, оскільки його рідні внуки народилися вже після складення заповіту у 2000-х роках, що виключає наявність будь-якого іншого спадкоємця згідно заповіту. До відкриття спадщини заповіт не змінювався та не скасовувався. Згідно ст. 1222 ЦК України, позивач [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом. В судовому засіданні встановлено, що спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] шляхом звернення у встановлений термін до нотаріальної контори із відповідною заявою. Згідно ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку у шість місяців, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивач [PERSON] відмову від спадщини не заявляла. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід визнати право власності на спадкове майно за позивачем.

Outcome: approved