Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

[PERSON] та [PERSON]звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи його тим, що вони є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 20.11.2008 шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. Останній зареєстрований за вказаною адресою, але з моменту розірвання шлюбу по теперішній час там не проживає, на скільки їй відомо, він перебуває у Португалії. На неодноразові вимоги по скапу та прохання знятись з реєстрації відповідач не реагує, від зняття з реєстрації у добровільному порядку відмовляється, на даний час він змінив свій домен і скайп, із ними взагалі не спілкується. Таким чином, відповідач не проживає в квартирі більше 12 місяців без поважних причин. У звязку з наведеним, позивачі просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користуванням квартирою № 9 по вул. Уральських Танкістів, 19 в м. Волочиськ Хмельницької області. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримала за викладених в ньому обставин, просила його задоволити та винести заочне рішення. Додатково суду повідомила, що відповідач вже не являється співвласником вищевказаної квартири, оскільки його частка була передана їй в рахунок погашення заборгованості відповідача у виконавчому провадженні, за результатами чого приватним нотаріусом було видано свідоцтво від 14.12.2016 та внесено рішення про державну реєстрацію права власності на ? квартири за [PERSON] На підтвердження вказаного долучила до матеріалів справи копії постанови від 02.12.2016 та акту передачі майна стягувану в рахунок погашення заборгованості. Також від допиту заявлених свідків відмовилась. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, подавши суду заяву про розгляд справи без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Судова повістка, яка направлялася за зареєстрованим місцем його проживання повернулася з відміткою про її одержання відповідачем. Жодних заяв до суду від [PERSON] не надходило. Суд вважає можливим, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України, розглянути справу у відсутності одного із позивачів та відповідача по наявних у справі доказах і ухвалити заочне рішення суду. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачам [PERSON], [PERSON], відповідачу [PERSON], а також [PERSON] на праві спільної часткової власності (по 1/4 частки кожному) належала квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-8). У вказаній квартирі зареєстровані троє осіб [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 20.11.2008 (а.с. 10). Згідно актів від 18.08.2010, 03.06.2015, 24.11.2016 та 05.05.2017 (а.с. 21) відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживає з 2002 року (а.с. 14-17). Право власності на належну відповідачу 1/4 частки квартири з 14.12.2016 зареєстровано за позивачем [PERSON] (а.с. 7-8, 36-37). Отже, судом встановлено, що відповідачу на праві спільної часткової власності до 14.12.2016 належало 1/4 квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] і останній у ній з 2002 року не проживає. Відповідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Конституцією України\~(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Отже, в даному випадку, суд приходить до висновку, що факт непроживання відповідача у квартирі в той період коли він був її співвласником не має жодного правового значення. Крім того, статті 71-72, 157 ЖК України та ст. 405 ЦК України, на які у позові посилаються позивачі не регулюють спірних правовідносин, оскільки вони стосуються права користування житловим приміщенням наймача, членів його сімї, а також членів сімї власника житла. В даному випадку, відповідач є колишнім співвласником спірної квартири. При цьому, належна йому частка була відчужена уже після його розлучення з [PERSON] Тобто, станом на 14.12.2016 [PERSON] уже не був членом сімї власників житла. Верховний Суд України у своїй постанові № 6-2931цс16 від 15.05.2017 висловив правову позицію, згідно з якої власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивачка є власником спірного житлового будинку, у якому не проживає, оскільки зареєстрована та постійно проживає в іншому будинку; її син перебував у шлюбі з відповідачкою, у зв'язку із чим остання була вселена до належного позивачці спірного житлового будинку, яка як власник цього майна надала право відповідачці користуватись ним. Відповідачка спільно з власником спірного житлового будинку не проживала, спільним побутом не була пов'язана; після розірвання шлюбу з сином позивачки вибула із зазначеного житлового будинку, має інше житло, у якому проживає. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. З огляду на сутність установлених правовідносин висновок суду першої інстанції про те, що на ці правовідносини не поширюються норми статей 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України, є обґрунтованим. Однак, суд звертає увагу на ту обставину, що в розумінні цивільно-процесуального права підставу позову складають власне не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто юридичних фактів матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини (їх виникнення, зміну, припинення), та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин. При цьому, процесуальне законодавство не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню (ст. 119 ЦПК України). Відповідно до цієї процесуальної норми позивач зобов'язаний зазначити в позовній заяві про фактичні обставини справи, якими він обґрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження цих вимог. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд України по справі № 6-30246св10 від 02.02.2011. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] в заявлених ними межах, з метою захисту права власності законних власників майна, підлягають задоволенню саме на підставі ст. 406 ЦК України.

Outcome: approved