Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] звернулись до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та з врахуванням уточнених позовних вимог просили визнати недійсним договір факторингу, укладений 05.11.2010р. між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк», в частині відступлення ПАТ «ОТП Банк» на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №МL-009/321/2008 від 30.05.2008р., згідно якого [PERSON] отримав в ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», кредит в сумі 350 000 доларів США зі сплатою 5,99% річних і строком кредитування до 30.05.2017р., та до [PERSON], яка є майновим поручителем згідно договору іпотеки №РМІ-009/321/2008/1 (майнова порука) від 30.05.2008р., укладеного від [PERSON] і ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк»; визнати незаконними дії ПАТ «ОТП Банк» стосовно передання та розголошення персональних даних [PERSON] третій особі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та визнати незаконними дії ПАТ «ОТП Банк» стосовно розголошення банківської таємниці третім особам; заборонити ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вчиняти подальші дії стосовно передання персональних даних [PERSON] третім особам та розголошувати отриману ними інформацію від ПАТ «ОТП Банк» стосовно рахунків [PERSON], платежів, сум заборгованості, банківських операцій по кредитному договору №МL-009/321/2008 від 30.05.2008р., обгрунтовуючи позов тим, що незаконними, на їх думку, діями відповідачів порушені їх права, зокрема: їх, як боржників, не було повідомлено про відступлення права вимоги, вони не надавали своєї згоди на розголошення своїх персональних даних, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має необхідного обсягу цивільної правоздатності юридичної особи щодо вчинення банківських операцій з іноземною валютою, про що не мав Генеральної ліцензії НБ України, крім того, вони не погоджуються із розміром заборгованості за кредитним договором, що в сукупності вважали порушенням вимог ст.203 ЦК України щодо чинності правочину. Просили задовольнити позов з врахуванням уточнень на підставі ст.ст. 11, 203, 215, 1056 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність». В судовому засіданні позивачка [PERSON] і її представник уточнені позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також на порушення прав позивачки щодо банківської таємниці та нерозголошення її персональних даних. Позивач [PERSON] в судове засідання не з*явився неодноразово, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, просив розглядати справу у його відсутності, про що подав суду заяву (а.с. 103). Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності позивача [PERSON] на підставі матеріалів, що є в справі, а також враховуючи те, що в судовому засіданні приймає участь позивачка і її представник, процесуальні інтереси яких співпадають. Відповідачі явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про день і час розгляду справи повідомлялись належним чином, що стверджується поштовими повідомленнями (а.с. 32, 33, 61, 62, 63, 64, 104, 105, 141, 151), ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подав суду письмові заперечення проти позову (а.с. 65-67). Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності представників відповідачів на підставі наявних у справі доказів згідно частини 4 ст.169 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення позивачки і її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 30.05.2008р. [PERSON] уклав із ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», кредитний договір №МL-009/321/2008, згідно якого отримав кредит в сумі 350 000 доларів США зі сплатою 5,99% річних і строком кредитування до 30.05.2017р. (а.с. 8-16 - копія кредитного договору). В забезпечення вказаного кредитного зобов*язання [PERSON], 30.05.2008р. між [PERSON] і ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», укладено договір іпотеки №РМІ-009/321/2008/1 (майнова порука) (а.с. 17-22 - копія договору іпотеки). 05.11.2010р. ПАТ «ОТП Банк» відступив на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №МL-009/321/2008 від 30.05.2008р. і до [PERSON] згідно договору іпотеки №РМІ-009/321/2008/1 (майнова порука) від 30.05.2008р. (а.с. 68-74 - копія договору купівлі-продажу кредитного портфелю, а.с. 75 - витяг з додатку до договору купівлі-продажу кредитного портфелю, а.с. 76-84 - копія договору про відступлення права вимоги). Договір факторингу, укладений 05.11.2010р. між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк», в матеріалах справи відсутній. Відповідно до відповіді Національного банку України від 13.01.2015р., останній не надавав ТОВ «ОТП Факторинг Україна» генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій (а.с. 145 - копія відповіді). Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Згідно частин 1, 2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до частини 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В частині 2 цієї правової норми вказані загальні способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Звертаючись із даним позовом до суду, позивачі не надали суду доказів про те, які саме їх цивільні право або інтерес порушені укладенням 05.11.2010р. ПАТ «ОТП Банк» з однієї сторони та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з іншої сторони договору про відступлення права вимоги за кредитним договором №МL-009/321/2008 від 30.05.2008р. і за договором іпотеки №РМІ-009/321/2008/1 (майнова порука) від 30.05.2008р. Тобто, у разі задоволення позову [PERSON] і [PERSON] не вбачається, що в такий спосіб буде відновлено будь-яке конкретне порушене право або інтерес жодного з позивачів. Крім цього, за оспорюваним позивачами договором про відступлення права вимоги від 05.11.2010р., фактично відбулася заміна кредитора у зобов*язанні, що передбачено в пункті 1) частини 1 ст.512 ЦК України, яка вказує, що кредитор у зобов*язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). В частині 1 ст.516 ЦК України вказано, що заміна кредитора у зобов*язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. В спірному випадку, іншого договором або законом не встановлено. Відповідно до частини 2 цієї ж норми права, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов*язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов*зяку первісному кредиторові є належним виконанням. Тобто, законодавець не пов*язує заміну кредитора в зобов*язанні зі згодою боржника, а повідомлення останнього про заміну кредитора у зобов*язанні має на меті виключно захист інтересів нового кредитора, який бере на себе ризики щодо несприятливих для себе наслідків у зв*язку із таким не повідомленням боржника про заміну кредитора у зобов*язанні, в тому числі і у випадку виконання зобов*язання боржником первісному кредитору. Оскільки позивач [PERSON] є боржником за основним зобов*язанням, а позивачка [PERSON] є майновим поручителем, тому, виходячи із правового змісту частини 1 ст.516 ЦК України, вони не мають права оспорювати договір відступлення права вимоги з будь-яких правових підстав. Крім цього, позивачі не є стороною договору, що ними оспорюється, але заявляють позовні вимоги про визнати його недійсним. Частина 1 ст.216 ЦК України передбачає правові наслідки визнання правочину недійсним, які наступають виключно для сторін даного правочину (реституція), тобто, правових наслідків для позивачів у разі визнання договору про відступлення права вимоги від 05.11.2010р. недійсним не настане, що свідчить вибір позивачами неналежного цивільно-правового способу захисту. Про виключення із загального правила, коли не сторона договору має право його оспорити в судовому порядку вказав Верховний Суд України у правовому висновку в межах розгляду цивільної справи №6-107 цс 12 від 07.11.2012р., а саме про те, що за загальним правилом способом захисту прав такого позивача є віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) або позов про визнання права власності (ст.392 ЦК України), а положення ч.3 ст.215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним. Зазначене вище виключення із загального правила в спірному випадку не має місце. Стосовно підстав визнання договору відступлення права вимоги від 05.11.2010р. недійсним, які вказують позивачі, зокрема: їх, як боржників, не було повідомлено про відступлення права вимоги, вони не надавали своєї згоди на розголошення своїх персональних даних, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має необхідного обсягу цивільної правознатності юридичної особи щодо вчинення банківських операцій з іноземною валютою, про що не мав Генеральної ліцензії НБ України, крім того, вони не погоджуються із розміром заборгованості за кредитним договором, то усі ці підстави по своїй суті не можуть бути правовими підставами для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки не стосуються його істотних умов, не можуть бути визнані такими, що доводять порушення загальних вимог, які згідно ст.203 ЦК України є необхідними для чинності правочину. Крім цього, статті 6, 627 ЦК України закріплюють принцип свободи договору, який полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Укладаючи 05.11.2010р. договір про відступлення права вимоги, відповідачі фактично реалізували своє закріплене в цивільному законодавстві право на свободу договору і посилання позивачів на розголошення відповідачами банківської таємниці та їх персональних даних в спірному випадку не заслуговують на увагу, оскільки Закон України «Про захист персональних даних» і Закон України «Про банки і банківську діяльність» спірних правовідносин не регулюють. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв*язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтовані на матеріальному законі.

Outcome: dismissed