Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просили шлюб між [PERSON] та [PERSON] . зареєстрованому 03.07.2002 Погрібецькою сільською Радою народних депутатів Зборівського району Тернопільської області розірвати. В обґрунтування зазначили, що заявники перебувають у шлюбі, зареєстрованому в законному порядку 03.07.2002 Погрібецькою сільською Радою народних депутатів Зборівського району Тернопільської області. Від шлюбу завники мають сина [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є ті обставини, що сімейне життя не склалося, стосунки протягом останніх років поступово погіршувались що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин у зв`язку з чим подальше підтримання шлюбних відносин стало неможливим. Заявники вказують, що вони зовсім різні люди за характером, різне відношення до подружніх обов`язків, що в подальшому призвело до втрати почуття любові один до одного. Вважають що примирення неможливе. 29.07.2019 заявники уклали договір про сплату аліментів на дитину та визначення її місця проживання, який завірив приватний нотаріус. В судове засідання [PERSON] не з`явився, надав через свого представника заяву через канцелярію суду, відповідно до якої заявлені вимоги підтримав та просив розглянути справу за його відсутності, строк для примирення просив не надавати. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву, відповідно до якої просила розглядати справу без її участі, строк для примирення просила не надавати та розірвати шлюб. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.07.2002 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого Погрібецькою сільською Радою народних депутатів Зборівського району Тернопільської області серії [NUMBER] , актовий запис №5. Від спільного шлюбу заявники мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві серії [NUMBER] , актовий запис №2546. Заявники погодили між собою та закріпили умови щодо проживання, виховання сина та сплату (розмір) аліментів на дитину у нотаріально посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Похитайло О.О., зареєстрованому за № 1228, договорі про участь батьків у вихованні та утриманні дитини від 29 липня 2019 року. Встановлено судом, що спільного господарства подружжя не ведуть та разом не проживають, майнових спорів між ними немає, узгоджено питання, пов`язані з піклуванням, вихованням та матеріального забезпечення сина, а також їхнє місце проживання. Так, місцем проживання дитини батьки визначили з матір`ю за адресою її фактичного місця проживання, незалежно від реєстрації місця проживання (відповідно до пункту 4 договору). Згідно пункту 6 договору, батько може спілкуватися з сином в будь-який вільний та сприятливий для дитини час за її бажанням, а також, в тому числі у вихідні, святкові дні та канікули за попереднім узгодженням між батьками, з урахуванням стану здоров`я дитини та навчального процесу. Відповідно до пункту 9, батько зобов`язується сплачувати аліменти на утримання дитини не пізніше 15 числа кожного місяця в розмірі 5000 грн на місяць, але не нижче рівня, визначеного діючим законодавством України. Згідно з ч.3 ст.293 ЦПК України, суд розглядає у порядку окремого провадження справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, що має дітей. У відповідності до ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно з положеннями ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (ч.1); подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання (ч.2); вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Статтею 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до п.2 ст.28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифіковану Україною відповідним Законом № 240/94-ВР від 10.11.1994, якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Частиною другою ст.29 Конвенції визначено: по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, на території якої проживає подружжя. Якщо один із подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони, по справах про розірвання шлюбу компетентні установи обох Договірних Сторін, на територіях яких проживає подружжя. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до положень Сімейного кодексу України, шлюб може бути розірвано за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей, у порядку, встановленому ст.109 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей, відповідно до ч.1 ст.109 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст.10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною другою вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб». Положеннями ст.12 Конвенції проголошено, що чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст.5, 8 вказаного міжнародного договору. Судом встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі заявників, примирення подружжя та збереження шлюбно-сімейних стосунків між заявниками неможливе і суперечить інтересам подружжя та дітей. Виходячи з вище викладеного, суд, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення спільної заяви подружжя про розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: approved