Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12.04.2006 року відповідач отримала кредит у розмірі 5700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала. Станом на 02.12.2019 року відповідач має заборгованість у загальній сумі 90476,82 грн., яка складається з наступного: 10080,20 грн. заборгованість за тілом кредиту; 1503,18 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 74108,83 грн. нарахована пеня;\~ 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 4284,61 грн. штраф (процентна складова). На даний час відповідач заборгованість за договором не сплачує, що є порушенням прав АТ КБ «Приватбанк». Просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість у розмірі 90476,82 грн. та вирішити питання про судові витрати. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Гребенюк О.С. в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив про розгляд справи без його участі, не заперечував\~ проти винесення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не надходило. Своїм правом на подачу відзиву не скористалася. 27.04.2020 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Згідно з копією заяви № б/н від 12.04.2006 року, між Приватбанком та [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг, який складається із Заяви, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів. Відповідно до зазначеної заяви № б/н від 12.04.2006 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 2000 грн. на платіжну карту типу «Універсальна» зі сплатою 3% на місяць за користування кредитом; строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної карти; погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитись як шляхом внесення коштів на карту Клієнтом, так і списанням Банком коштів з дебетної карти № [NUMBER] . Як вбачається із копії заяви № б/н від 12.04.2006 року, підписаної відповідачем, вона\~ погодилась з тим, що ця Заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, Тарифи складають договір про надання банківських послуг. Позивачем на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, було додано до неї Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та Правила надання банківських послуг. При цьому з заяви від 12.04.2006 року вбачається, що в ній міститься посилання на Умови надання банківських послуг. Проте Умов надання банківських послуг, які діяли станом на день підписання відповідачем заяви, тобто станом на 12.04.2006 року, суду надано не було. Як вбачається з витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» в них зазначена дата 01.01.2013 року, з якої змінюється тарифний план всіх карт «Універсальна». Зазначене свідчить про те, що ці Тарифи почали діяти з 01.01.2013 року, а банком не надано доказів того, які Тарифи діяли в період з 12.04.2006 року до 31.12.2012 року, чи була відповідач ознайомлена з цими тарифами, а також з іншими тарифами, які діяли пізніше і які додані до позовної заяви. Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Тарифи, а також на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку як на невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку або Генеральну угоду, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем будь-яких кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій АТ КБ «Приватбанк», який може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено і у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Таким чином, позивач міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність підпису відповідача на цих Умовах та правилах, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15). Отже відсутні підстави вважати, що сторони саме в Умовах та Правилах надання банківських послуг обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів», в редакції, яка була чинною станом на час укладення між сторонами Генеральної угоди від 22.03.2014 (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту (або генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості) і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), в аспекті повідомлення споживача про зміст конкретних Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зі складовими якого він взагалі не був ознайомлений. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. На підставі вищевказаного суд доходить висновку про те, що надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не є частиною укладеного між сторонами договору. Таким чином, між сторонами був безпосередньо укладений кредитний договір від 12.04.2006 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, яка не містить строку повернення кредиту (користування ним) та не встановлює розміру штрафних санкцій. Згідно з розрахунком заборгованості за договором, наданим позивачем, станом на 02.12.2019 року відповідач [PERSON] має заборгованість у загальній сумі 90476,82 грн., яка складається з наступного: 10080,20 грн. заборгованість за тілом кредиту; 1503,18 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 74108,83 грн. нарахована пеня;\~ 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 4284,61 грн. штраф (процентна складова). Проте з наданого розрахунку неможливо встановити і перевірити розмір заборгованості за період з 01.10.2019 року по 02.12.2019 року, оскільки він складений таким дрібним шрифтом, що унеможливлює його дослідження в судовому засіданні. Судом шляхом надсилання листа було запропоновано позивачу надати розрахунок, придатний для вивчення в судовому засіданні, проте позивач не надав належним чином складеного розрахунку. За таких обставин суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості за період з 01.10.2019 року по 02.12.2019 року, оскільки з нього неможливо встановити і перевірити обставини, які входять до предмету доказування. З розрахунку заборгованості за період з 12.04.2006 року по 31.05.2012 року встановлено, що відповідачу [PERSON] нарахована заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5652,06 грн. та за відсотками за користування кредитом в сумі 162,06 грн., а за період з 01.06.2015 року по 30.09.2019 року нарахована заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10080,20 грн., пеня в розмірі 71108,83 грн., заборгованість за пенею за несвоєчасну сплату боргу в сумі 3000 грн. Щодо вимог про стягнення пені суд відзначає, що оскільки в судовому засіданні було встановлено, що між сторонами був безпосередньо укладений кредитний договір від 12.04.2006 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, яка не містить строку повернення кредиту (користування ним) та не встановлює розміру штрафних санкцій, то нарахування пені в розмірі 71108,83 грн. та заборгованості за пенею за несвоєчасну сплату боргу в сумі 3000 грн. є безпідставним та нічим не обґрунтовано, а тому зазначена вимога задоволенню не підлягає. Щодо стягнення заборгованості за період з 12.04.2006 року по 31.05.2012 року за тілом кредиту в розмірі 5652,06 грн. та за відсотками за користування кредитом в сумі 162,06 грн. та за період з 01.06.2015 року по 30.09.2019 року в розмірі 10080,20 грн. суд відзначає наступне. Загалом за період з 12.04.2006 року по 30.09.2019 року згідно наданих розрахунків відповідачу [PERSON] була нарахована заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10080,20 грн., всього за цей період їй були нараховані відсотки за користування кредитом в сумі 16183,31 грн. (загальна сума, визначена шляхом складання цифр у стовпчику з назвою «Нараховано відсотків за залишок поточної заборгованості»), таким чином загальна сума зобов`язань становить 26263,51 грн. Як вбачається з розрахунку за період з 12.04.2006 року по 31.05.2012 року в рахунок погашення кредиту відповідачем було сплачено 43226,66 грн. (загальна сума коштів, що зазначена у стовпчику з назвою «Сума погашення за наданим кредитом») та за період з 01.06.2015 року по 30.09.2019 року було сплачено 6571,38 грн. (загальна сума коштів, що зазначена у стовпчику з назвою «Сума погашення за наданим кредитом»). Загалом на погашення кредиту за період з 12.04.2006 року по 30.09.2019 року відповідачем [PERSON] було сплачено 49798,04 грн. При цьому суд відзначає, що відповідач сплатила відсотки за користування кредитом в розмірі більшому, ніж було визначено сторонами при підписанні заяви №б/н від 12.04.2006 року. Так, згідно з зазначеною заявою розмір відсотків за користування кредитним лімітом становить 3% на місяць. При цьому розрахунок заборгованості за кредитом містить графу «Процентна ставка (прострочена)», в якій розмір відсотків за користування кредитом зазначений 72%, також розрахунок заборгованості за кредитом містить графу «Процентна ставка (поточна)», в якій розмір відсотків за користування кредитом зазначений 43,2%, починаючи з 01.04.2015 року. В період з 01.06.2015 року розмір процентної ставки взагалі постійно змінювався від 2,5% до 3,6% на місяць. Таким чином, відповідач не тільки повернула банку всі належні з неї кошти в рахунок виконання своїх зобов`язань, а і зайво переплатила грошові кошти в сумі 23534,53 грн., в зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення на користь позивача тіла кредиту та відсотків за користування кредитом. Аналізуючи обставини, встановлені в судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог. Згідно зі ст. 141 ЦПК України за рахунок відповідача позивачу судові витрати не відшкодовуються, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed