Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначає, що вона є власником зазначеного житлового будинку, який отримала у подарунок. У зазначеному житловому будинку зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , шлюб з яким розірвано у квітні 2018 року. Відповідач у зазначеному будинку не мешкає, а проживає у батьківському будинку по [ADDRESS] , і будь-якого інтересу до спірного житла останні 2 роки не проявляє, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі на період його відсутності не існує. У зв`язку з реєстрацією [PERSON] у спірному житловому будинку позивачка не має можливості оформити субсидію, внаслідок чого несе додаткові витрати. Окрім того, відповідач проживав у будинку в якості члена сім`ї і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Після розірвання шлюбу вони почали проживати окремо один від одного, спільним побутом не пов`язані, а тому право [PERSON] на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. У відзиві на позов відповідач [PERSON] зазначає, що позовні вимоги не визнає у зв`язку з їх безпідставністю, абсурдністю, та надуманістю зазначених позивачкою доказів. У 2008 році він подарував позивачці [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] з метою убезпечення сім`ї від фінансових проблем у його підприємницькій діяльності, з умовою, що в будинку надалі проживатимуть як він, так і спільні діти. Зазначений будинок був побудований його батьком ще до їх шлюбу з позивачкою, після одруження вони лише зробили в будинку ремонт та документально оформили право власності на себе, а тому будинок лише формально був їхньою спільною сумісною власністю, частку в якій він добровільно передав своїй дружині. Наданий [PERSON] акт обстеження матеріально-побутових умов від 3 лютого 2020 року на підтвердження його відсутності у вказаному будинку є недопустимим та неналежним доказом, оскільки містить суперечності, зокрема, згідно з цим актом місцем його проживання є [ADDRESS] , і в той же час в акті в графі «Додаткова інформація» вказано, що за такою адресою він зареєстрований, але не проживає, хоча у відповідності з паспортом він зареєстрований по [ADDRESS] . Зазначений акт складався без виходу відповідної комісії Раковоліської сільської ради на місце обстеження, оскільки, в разі протилежного, члени такої комісії не могли його не помітити на подвір`ї сусіднього житлового будинку по [ADDRESS] , який знаходиться на відстані 50 м від вищевказаного житлового будинку. Вказаний акт засвідчує його відсутність у спірному житлі лише на дату його складення 3 лютого 2020 року, однак не підтверджує його відсутності протягом останнього календарного року. Всі нажиті під час шлюбу речі залишаються у спірному будинку, а отже він не втратив інтерес до цього житла, і причиною пред`явлення позову є надумане бажання позивачки користуватися субсидією, оскільки більшість витрат на утримання житлового будинку несе він, адже здійснює поточний ремонт, ремонт побутової техніки, сантехніки. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з викладених у позовній заяві підстав і просила їх задовольнити, та пояснила, що є власником спірного житлового будинку і реєстрація відповідача у цьому житлі порушує її права на володіння, користування та розпорядження нерухомим майном. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що він не добровільно залишив спірне помешкання, адже у зв`язку з розірванням шлюбу позивачка до будинку його не впускала, та на даний час він не втратив інтерес до цього житла, хоча й проживає у будинку своєї матері, який знаходиться поруч. Заслухавши пояснення сторін, свідків, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю, зважаючи на таке. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20893659 від 12 листопада 2008 року (а.с. 6), інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №224158443 від 16 вересня 2020 року. Право власності на зазначений житловий будинок [PERSON] набула на підставі договору дарування від 4 серпня 2008 року, укладеного між нею та [PERSON] , що нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Камінь-Каширського районного нотаріального округу Волинської області Горбучук А.А. Згідно з копією будинкової книги та паспортом громадянина України відповідач [PERSON] з 6 травня 2008 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , про що у судовому засіданні пояснили свідки [PERSON] , [PERSON] та не заперечив він сам. [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки [PERSON] , шлюб між сторонами розірвано рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 3 квітня 2018 року (а.с. 7). Отже, [PERSON] та [PERSON] тривалий час не проживають разом як сім`я, відповідач перестав бути членом сім`ї позивачки. Таким чином, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника житлового будинку [PERSON] . Доводи відповідача, що він з поважних причин не проживає у спірному житлі, а саме, через те, що позивачка його не впускає до житлового будинку, а тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом, не є підставою для відмови у задоволенні вимог позивачки, які ґрунтуються на вищезазначених нормах законодавства. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] належить на підставі ст. 141 ЦПК України стягнути понесені останньою судові витрати, що пов`язані з оплатою судового збору, у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: approved