Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

[PERSON] (представник по довіреності) звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просить стягнути з Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» на свою користь моральну шкоду в розмірі 20.829,94 грн., яка визначена з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, витрат на лікування, та судові витрати по справі, вказуючи на те, що вона зазнала душевних страждань внаслідок незаконного звільнення, а також була змушена відновлювати нормальний спосіб життя. В обґрунтування своїх вимог, позивачка зазначила наступне. З 22 березня 2006 року [PERSON] працювала в КП «Одесміськелектротранс» на різноманітних посадах. 08 жовтня 2013 року позивачку було ознайомлено з наказом №515 про попередження у звязку зі скороченням штату, а наказом КП «Одесміськелектротранс» № 683 від 30.12.2013 її було звільнено з посади у звязку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2014 р. по справі № 523/1409/14, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19.01.2015 р., позов [PERSON] до КП «Одесміськелектротранс» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, було задоволено та визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади економіста 1-ї категорії фінансового-економічного відділу КП «Одесміськелектротранс». На підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2014 р. [PERSON] було поновлено на роботі, а наказом № 65 від 06.02.2015 р. - переведено до служби ремонту колії та споруд на посаду економіста 1-ї категорії. На думку позивачки, під час провадження по судовій справі в першій та другій інстанції, Відповідач продовжував принижувати її честь та гідність, не звертаючи увагу на те, що вона фактично відпрацювала в КП «Одесміськелектротранс» загально девять років, неодноразово підкреслював, що [PERSON] не має переважного права в залишенні на роботі та ін. чим завдав їй душевних страждань та змусив вчиняти певних дій для відновлення звичного душевного стану та способу життя, що в свою чергу привело до погіршення здоровя позивачки. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити. Крім того позивачка не заперечує проти часткового задоволення позову і сума моральної шкоди буде зменшена. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що позивачка звернулася до суду з пропуском тримісячного строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України, розрахунок моральної шкоди із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1218 грн. є безпідставним, так як позивачці було компенсовано заробітну плату за час вимушеного прогулу, а докази витрат на медикаменти є недопустимими. Зясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, судом було встановлено наступне. 22 березня 2006 року [PERSON] було прийнято на посаду інженера з нормування праці 1 категорії в трамвайне депо № 2 КП «Одесміськелектротранс», а 01 липня 2009 року - переведено на посаду економіста першої категорії. 01 квітня 2011 року позивачку було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням штату працівників, а 03 серпня 2011 року прийнято на посаду інженера по нормуванню праці з функціями економіста служби ремонту колій та споруд. У вересні 2013 року в КП «Одесміськелектротранс» було утворено єдиний фінансово-економічний відділ управління. 19 вересня 2013 року наказом № 487 [PERSON] було переведено до фінансово-економічного відділу управління КП «Одесміськелектротранс» на посаду економіста з функціями нормування та обліку робочого часу. 02 жовтня 2013 року КП «Одесміськелектротранс» було видано наказ № 503 про зміни у штатному розкладі, пунктом 1.1.4 якого визначено, що у звязку зі зміною організаційно-штатної структури КП «Одесміськелектротранс» та з метою найбільш ефективного використання фонду оплати праці скорочено дві штатні одиниці економіста 1 категорії (з функціями нормування та обліку робочого часу). 07 жовтня 2013 року КП «Одесміськелектротранс» було видано наказ № 515 про попередження у звязку зі скороченням штату, яким попереджено про наступне звільнення у звязку зі скороченням штату, робітників фінансово-економічного відділу управління під розпис: [PERSON] та [PERSON]. 08 жовтня 2013 року [PERSON] було ознайомлено з наказом №515 про попередження у звязку зі скороченням штату. Наказом КП «Одесміськелектротранс» № 683 від 30.12.2013 р. позивачку було звільнено з посади у звязку зі скороченням штату 30.12.2013 р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2014 року по справі № 523/1409/14-ц (суддя Бузовський В.В.), яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області (головуючий суддя Доценко Л.І.) від 19.01.2015 року, було задоволено позов [PERSON] до КП «Одесміськелектротранс» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади економіста 1-ї категорії (з функціями нормування та обліку робочого часу) фінансового-економічного відділу КП «Одесміськелектротранс» Одеської міської ради, поновлено на посаді, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29.568,80 грн. На підставі виконавчого листа Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2014 р. [PERSON] було поновлено на роботі, а наказом № 65 від 06.02.2015 р. переведено до служби ремонту колій та споруд на посаду економіста 1-ї категорії (з функціями нормування та обліку робочого часу). Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Таким чином, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2014 року, яке набрало законної сили 19.01.2015 року, визнано звільнення [PERSON] з посади економіста КП «Одесміськелектротранс» незаконним. Щодо дотримання строків звернення до суду, слід зазначити наступне. Звільнення [PERSON] відбулося згідно наказу № 683 від 30.12.2013 р. Будучи не згодною зі звільненням та вважаючи його незаконним, позивачка звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із відповідним позов, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2014 р. по справі № 523/1409/14-ц, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської від 19.01.2015 р., був задоволений. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4, до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується строк позовної давності в три місяці (ст. 233 КЗпП України). Враховуючи вищевказане, позивачка лише 19.01.2015 р. дізнався, що її звільнення дійсно було незаконне, що підтверджено відповідним судовим рішенням. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, строк для звернення до суду із захистом порушеного права складає три місяці, починається його відлік 19.01.2015 р., коли набрало чинності рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2014 р., яким було визнано звільнення [PERSON] незаконним, та закінчується цей строк відповідно 19.04.2015 р. Згідно відмітки канцелярії Приморського районного суду м. Одеси, позовна заява [PERSON] була подана до Приморського районного суду м. Одеси 10.03.2015 р., тобто у межах строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Отже, незаконним звільненням відповідач позбавив позивачку засобів до існування, і тим самим, змусив її шукати засоби для забезпечення збереження свого здоровя та забезпечення умов для нормального проживання. Відносно того факту, що Позивачу сплачено при поновленні на роботу заробітну плату за час вимушеного прогулу, то позиція Верховного Суду України з цього приводу наведена у Постанові № 6-23цс12 від 25.04.2012 р.: «компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.» Також, [PERSON] звертала увагу суду щодо вчинення з боку відповідача на неї психологічного тиску, який мав місце під час провадження по судовій справі № 523/1409/14-ц про поновлення на роботі в першій та другій інстанції, а саме: неодноразово підкреслювалось, що Позивачка не має переважного права в залишенні на роботі, робив безпідставні заяви щодо невідповідності освіти [PERSON] займаній посаді, а також постійно підкреслював що Позивачка досягла пенсійного віку (підтверджується копією заперечень проти позову та копію апеляційної скарги по справі). Таким чином, суд дійшов висновку, що такі дії Відповідача принижували честь та гідність Позивачки, ставили під сумнів ділову репутацію [PERSON] та завдавали їй моральних страждань, які виразилися в душевних переживаннях, що потребувало відновлення звичного душевного стану та способу життя, що в свою чергу привело до погіршення здоровя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Частиною 3 статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з порушенням цивільних прав. Відповідно до п. 6 Постанови зазначено, що при застосуванні норм Кодексу законів про працю України щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції України, потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Пунктом 9 Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування моральної шкоди, тощо. Посилаючись на викладене вище, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди частково у розмірі 10.000,00 (десять тисяч) гривень, так як моральна шкода не є матеріальними втратами потерпілої особи, а є вираженням її душевних переживань. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового боргу та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судові витрати позивача на момент подання позову складають судовий збір у розмірі 208,30 грн. На підставі вищевикладеного, з відповідача по справі підлягає до стягнення сума витрат понесених позивачем по справі, а саме: судовий збір у розмірі 208 (двісті вісім) гривень 30 (тридцять) копійок. На підставі ст. ст. 15, 22-23, 1166-1167, 1172, 1187 ЦК України, ст. ст. 3-4, 10, 15, 109, 208-209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial