Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 04 червня 2015 року звернулися до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» і ТОВ «Бліс-Істейт» про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації, стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах, а їх представники в ході судового засідання посилаються на те, що 03 червня 2015 року [PERSON] дізнався, що його квартира була відчужена на користь невідомої особи без його відома та згоди, з порушенням процедури відчуження на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Так, [PERSON] був і є власником квартири № 16, яка розташована у м.\~Дніпропетровську по вул. Дзержинського, буд. 35Л. Право власності належало йому на підставі договору купівлі-продажу квартири укладеного 25 квітня 2008 року з ТОВ «Перспектива Інвестмент», посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №\~1757, Витяг з Державного реєстру правочинів № 5858567 від 25 квітня .2008 року. Однак, 02 червня 2015 року укладено договір купівлі-продажу квартири між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Бліс-Істейт», зареєстрований та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] під № 1646. Відповідно до тексту вказаного оскаржуваного договору, його уклали на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та на умовах передбачених іпотечним договором № 025/0408/71-099-І, укладеним 25 квітня 2008 року з ВАТ «Сведбанк», посвідченого та зареєстрованого в реєстрі приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за № 1761. Договір іпотеки укладено в якості забезпечення виконання зобовязання по кредитному договору №7025/0408/71-099 від 25 квітня 2008 року, укладеного між ним з ВАТ «Сведбанк». 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, проценти, комісію, штрафні санкції та інші можливі платежі) за кредитним договором відступлені ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Також позивач зазначає, що відчуження квартири було здійснене без належного документу про оціночну вартість предмета продажу з перевищенням повноважень представників продавця та покупця, які діяли за дорученнями, що є порушенням норм чинного законодавства та підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ТОВ «Бліс-Істейт» на квартиру. Позивач [PERSON] в своєму позові та з представником в судовому засіданні посилаються на те, що 07 березня 2008 року укладений шлюб між нею та [PERSON] Після укладання шлюбу, а саме 25 квітня 2008 року чоловік придбав квартиру № 16, яка розташована у м.\~Дніпропетровську по вул. Дзержинського, буд. 35Л. Отже, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] стало відомо, що 02 червня 2015 року на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» укладено договір купівлі-продажу квартири між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Бліс-Істейт», зареєстрований та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] під № 1646. Проте, а ні згоди на укладення іпотечного договору, а ні договору про задоволення вимог іпотекодержателя [PERSON] як дружина власника нерухомого майна не надавала, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним в судовому порядку та скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 02 червня 2015 року про державну реєстрацію права власності ТОВ «Бліс-Істейт» на квартиру. отже цей договір не відповідає їх внутрішній волі, тому повинен бути визнаний недійсним. На їх звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного та укладання договору купівлі-продажу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивачі вважають вказане протиправним і порушуючим їх права, а тому і звернулися в суд з цим позовом. Вважають позивачі дії відповідачів по укладанню вказаного спірного договору неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати вказаний спірний договір купівлі-продажу недійсним та скасувати реєстрації їх квартири на іншого власника зі зняттям заборон, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши, що укладали з відповідачем вказаний договір купівлі-продажу правомірно, оформлено все було вірно і зареєстровано в передбаченому законом порядку. Всі істотні умови договору вони виконали, письмове розяснення цього позивачам було, порушень відносно позивачів допущено не було, психологічного чи іншого тиску на позивачів при укладанні договору не було, ніхто в оману їх не вводив. Ніяких інших зобовязань відносно позивачів на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачам не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача ТОВ «Бліс-Істейт» в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, не заперечував проти розгляду справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи без представника вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду заперечував проти позовних вимог та просив справу розглянути без його участі. Вказаним, на думку суду, не заперечував проти розгляду справу за наявними документами без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивачів і представника відповідача, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 07 березня 2008 року Жовтневим відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис 106. 25 квітня 2008 року укладений договір купівлі продажу квартири [PERSON] та ТОВ «Перспектива Інвестмент», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №\~1757, Витяг з Державного реєстру правочинів № 5858567 від 25 квітня 2008 року, предметом якого є квартира № 16, яка розташована у м.\~Дніпропетровську по вул. Дзержинського, буд. 35Л. 25 квітня 2008 року в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», перейменоване у ПАТ «Омега Банк» (банк) за кредитним договором №\~025/0408/71-099 (кредитний договір) від 25 квітня 2008 року укладено іпотечний договір №\~025/0408/71-099-І (договір іпотеки). Згідно п. 2 договору іпотеки, на забезпечення виконання основного зобовязання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартира під номером 16, яка знаходиться у м. Дніпропетровську, по вул. Дзержинського, 35-Л. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], 25 квітня 2008 року. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, проценти, комісію, штрафні санкції та інші можливі платежі) за кредитним договором відступлені ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». 02 червня 2015 року укладено договір купівлі-продажу квартири між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Бліс-Істейт», зареєстрований та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] під № 1646 (договір купівлі-продажу квартири). Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач стверджує, що лише 03 червня 2015 року [PERSON] дізнався, що його квартира була відчужена на користь невідомої особи без його відома та згоди, з порушенням процедури відчуження на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Так, [PERSON] був і є власником квартири № 16, яка розташована у м.\~Дніпропетровську по вул. Дзержинського, буд. 35Л. Право власності належало йому на підставі договору купівлі-продажу квартири укладеного 25 квітня 2008 року з ТОВ «Перспектива Інвестмент», посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №\~1757, Витяг з Державного реєстру правочинів № 5858567 від 25 квітня .2008 року. Однак, 02 червня 2015 року укладено договір купівлі-продажу квартири між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Бліс-Істейт», зареєстрований та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] під № 1646. Відповідно до тексту вказаного оскаржуваного договору, його уклали на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та на умовах передбачених іпотечним договором № 025/0408/71-099-І, укладеним 25 квітня 2008 року з ВАТ «Сведбанк», посвідченого та зареєстрованого в реєстрі приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за № 1761. Договір іпотеки укладено в якості забезпечення виконання зобовязання по кредитному договору №7025/0408/71-099 від 25 квітня 2008 року, укладеного між ним з ВАТ «Сведбанк». 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, проценти, комісію, штрафні санкції та інші можливі платежі) за кредитним договором відступлені ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Також позивач зазначає, що відчуження квартири було здійснене без належного документу про оціночну вартість предмета продажу з перевищенням повноважень представників продавця та покупця, які діяли за дорученнями, що є порушенням норм чинного законодавства та підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ТОВ «Бліс-Істейт» на квартиру. Позивач [PERSON] в своєму позові та з представником в судовому засіданні посилаються на те, що 07 березня 2008 року укладений шлюб між нею та [PERSON] Після укладання шлюбу, а саме 25 квітня 2008 року чоловік придбав квартиру № 16, яка розташована у м.\~Дніпропетровську по вул. Дзержинського, буд. 35Л. Отже, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] стало відомо, що 02 червня 2015 року на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» укладено договір купівлі-продажу квартири між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Бліс-Істейт», зареєстрований та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] під № 1646. Проте, а ні згоди на укладення іпотечного договору, а ні договору про задоволення вимог іпотекодержателя [PERSON] як дружина власника нерухомого майна не надавала, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним в судовому порядку та скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 02 червня 2015 року про державну реєстрацію права власності ТОВ «Бліс-Істейт» на квартиру. отже цей договір не відповідає їх внутрішній волі, тому повинен бути визнаний недійсним. На їх звернення до відповідачів про зясування обставин вказаного та укладання договору купівлі-продажу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивачі вважають вказане протиправним і порушуючим їх права, а тому і звернулися в суд з цим позовом. Вважають позивачі дії відповідачів по укладанню вказаного спірного договору неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку питання не вирішене і позивачі вимушені був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ч. 2\~ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним,\~як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового;\~згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У п. 4 договору іпотеки вказано, що іпотекодавець свідчить, що його дружина згодна з укладанням цього договору та його умовами. На підтвердження цього дружина іпотекодавця надала іпотекодержателю письмову заяву про таку згоду. Відповідно до положення п. 44\~Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (Інструкція) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Відповідно до п. 13 Інструкції при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, але не є громадянином України, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення водія, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, та ін.). Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] є обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.\~ Прирівнювання до договору про задоволення вимог іпотекодержателя також відповідного застереження про це в іпотечному договорі (ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») потребує під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди другого з подружжя на включення до цього договору іпотеки відповідного застереження. Відсутність такої згоди дає можливість визнати договір про задоволення вимог іпотекодавця і відповідного застереження недійсним, а у разі здійснення звернення стягнення на їх підставі оскаржити таке стягнення в суді.\~Така правова позиція викладена в Листі Верховного Суду України від 01 лютого 2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна». Позивач [PERSON] стверджує, що письмової згоди на укладання договору іпотеки №\~025/0408/71-099-І від 25 квітня 2008 року між її чоловіком та ВАТ «Сведбанк», а також договору про задоволення вимог іпотекодержателя не надавала. Даний факт підтвердив у судовому засіданні представник позивача [PERSON] та не спростований належними та допустимими доказами відповідачами по справі. Враховуючи наведені обставини і оцінюючи досліджені наявні у судовій справі докази, суд приходить до висновку про відсутність письмової згоди [PERSON] на укладання [PERSON] з ВАТ «Сведбанк» іпотечного договору №\~025/0408/71-099-І від 25 квітня 2008 року та про відсутність згоди на включення до цього договору відповідного застереження. Крім вищенаведених доводів, судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~203, ст.\~215 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам цивільного кодексу, іншим\~актам цивільного законодавства; підставою недійсності правочину є недодержання\~в\~момент\~вчинення правочину стороною/сторонами вимог,\~які\~встановлені\~ч.1-3, 5-6\~ст. 203 ЦК України. Відповідно\~ч. 6\~ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні\~не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Пунктом\~12.3.2 договору іпотеки\~встановлено, що продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом Договору способу звернення стягнення на Предмет іпотеки, відповідно до висновку незалежного експерта субєкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджується сертифікатом субєкта оціночної діяльності. При цьому Сторони домовляються, що кандидатура субєкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. За згодою сторін, п. 5 договору іпотеки, предмет іпотеки оцінюється в 3176876.96 грн.. Відповідно до п. 4, 5 договору купівлі-продажу відчуження зазначеної квартири ми, сторони, за договором, здійснюємо за 1060000, які покупець зобовязується сплатити продавцю до другого червня дві тисячі шістнадцятого року. Вартість відчужуваного майна, згідно Звіту про оцінку (ідентифікатор за базою ФДМУ 484032_06052015_ОР10-150506-13), виконаного 06 травня 2013 року, становить 1060000.00 грн.. Відповідно до п. 1.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 нотаріус посвідчує правочин, який передбачає будь-який перехід права власності на обєкти нерухомості та обєкти незавершеного будівництва, крім їх успадкування та дарування, за наявності документа про сплату до бюджету податку на доходи фізичних осіб, обчисленого з ціни, зазначеної у правочині, але не нижче оціночної вартості такого нерухомого майна, визначеної субєктом оціночної діяльності згідно з вимогами нормативно-правових актів з оцінки майна, та документа про оціночну вартість. Відповідно до п. 2.13 вказаного Порядку ціна продажу предмета іпотеки має бути встановлена за згодою між іпотекодержателем та іпотекодавцем. У разі недосягнення згоди щодо ціни продажу предмет іпотеки здійснюється за ціною, не нижчою за встановлену незалежною оцінкою, що підтверджується відповідним актом про оцінку. Виходячи з вищевикладених норм законодавства, одним з документів, на підставі яких нотаріус мав посвідчити оскаржуваний договір купівлі-продажу є Звіт про оцінку квартир № 16 по вул. Дзержинського, буд. 35Л в м. Дніпропетровську. Предметом договору купівлі-продажу квартири від 02 червня 2015 року, укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Бліс-Істейт», зареєстрований та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] під № 1649 є квартира, другої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Квартира має загальну площу 119.5 кв. м., в тому числі житлову площу 74.3 кв.м.. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу право власності на зазначену квартиру належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності № 29837339 виданого 21 листопада 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії Звіту про оцінку майна від 06 травня 2015 року обєктом оцінки є 1-к житлова квартира № 16, загальною площею 133.4 кв. м., житловою площею 121.1 кв. м., що розташована в м. Дніпропетровську, вул. Дзержинського, буд. 35Л. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 29837339 виданого 21 листопада 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області загальна площа квартири [ADDRESS] становить 119.5 кв. м., житлова 74.3 кв. м.. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29837740 виданого 21 листопада 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області загальна площа квартири [ADDRESS] становить 119.5 кв. м., житлова 74.3 кв. м. Опис обєкта: в житловому будинку літ.А-19 квартира № 16, яка складається з: 1, 8коридор, 2-туалет, 3-кухня, 4-вітальня, 5, 7, 9-житлова, 6, 10-санвузол, 11-гардероб, І-балкон. Тобто, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що обєктом оцінки Звіту від 06 травня 2015 року не є предмет договору купівлі-продажу від 02 червня 2015 року. Окрім того, в матеріалах справи міститься рецензія на «Звіт про оцінку 1-к житлової квартири № 16, загальною площею 133.4 кв. м. що розташована в м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд.35л», виконана 11 січня 2016 року рецензентом [PERSON], відповідно до висновків якого вказаний Звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним і не може бути використаний. Згідно\~ст. 35 ч.1 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Відповідно до п. 2.7. Глави 2 Порядку якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження. Для посвідчення такого договору іпотекодержатель зобов'язаний за тридцять днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти такий договір. Іпотекодержатель має документально підтвердити нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Перед укладенням договору купівлі-продажу від 02 червня 2015 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Бліс-Істейт», іпотекодержатель,\~відповідно до вимог ст. ст.\~35,\~38 Закону України «Про іпотеку» був зобовязаний надіслати два повідомлення іпотекодавцю [PERSON]. Саме щодо другого повідомлення і передбачені вимоги п. 2.7. Глави 2 Порядку, які недотримані в даному випадку. Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» [PERSON] був більш ніж за 30 (тридцять) днів повідомлений продавцем про його намір продати квартиру за ціною 1060000 (один мільйон шістдесят тисяч) гривень 00 копійок, що підтверджується Свідоцтвом про передачу заяви, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 29 травня 2015 року за реєстровим № 1889. Однак, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було надіслано на адресу [PERSON] вимогу про усунення порушення від 24 лютого 2015 року, яка не містить а ні повідомлення про намір Банка укласти договір купівлі-продажу в порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», а ні ціни продажу квартири. Окрім того, що Звіт про оцінку квартири виконаний 06 травня 2015 року, а вимога надіслана [PERSON] 24 лютого 2015 року. З огляду на вищевикладене, іпотекодержатель не направив [PERSON] письмове повідомлення про намір укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, чим порушив вимогу ст. 38 «Про іпотеку». Таким чином, встановлено, що в момент укладення договорів купівлі-продажу не було дотримано вимог чинного законодавства щодо встановлення такої істотної умови договору, як його ціна, слід прийти до висновку, що зміст оспорюваного правочинів не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому він підлягає до визнання недійсними. Також, судом в судовому засіданні встановлено, що договір купівлі-продажу підписано особами, які не мали на це повноважень. Так, в тексті договору купівлі-продажу зазначено, що при посвідчені договору приватний нотаріус встановив особи громадян, які підписали договір, їх дієздатність, а також правоздатність, дієздатність ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ТОВ «Бліс-Істейт» та повноваження їх представників і належність [PERSON] відчужуваного майна квартири перевірив. Проте, з таким твердженням суд не погоджується з огляду на наступне. Як вбачається з тексту договору купівлі-продажу від імені продавця ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» діє [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 27 травня 2015 року [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 1395. Відповідно до п. 3.1. наявної в матеріалах справи довіреності, посвідченої 27 травня 2015 року [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 1395, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уповноважило [PERSON] представляти інтереси ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» і для здійснення представництва за даною довіреністю, надало певні права (повноваження), які дійсні за наявності Протоколу Загальних Зборів ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про згоду на вчинення конкретного правочину від імені ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», підписаного директором та належним чином завіреного печаткою ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Протоколом № 08/05-2015/1 Загальних Зборів Учасників ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» від 08 травня 2015 року, узгоджено продаж обєкту, а саме квартири під номером 16 (шістнадцять), загальною площею 133.4 (сто тридцять три цілих чотири десятих) кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 35л (тридцять пять «л»); уповноважено укласти та підписати договір купівлі-продажу квартири [PERSON] та/або [PERSON]. Від імені покупця ТОВ «Бліс-Істейт» діє директор товариства [PERSON] на підставі Протоколу № 1 від 25 березня 2015 року та на підставі Статуту. Протоколом № 26/05-2015 Загальних Зборів Учасників Товариства «Бліс-Істейт» від 26 травня 2015 р., вирішено узгодити купівлю-продаж обєкту нерухомості, а саме: квартири під номером 16 (шістнадцять), загальною площею 133.4 (сто тридцять три цілих чотири десятих), яка знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 35л (тридцять пять «л»); уповноважити [PERSON] укласти, підписати та скріпити печаткою Договір купівлі-продажу квартири під номером 16 (шістнадцять), загальною площею 133.4 (сто тридцять три цілих чотири десятих), яка знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 35л (тридцять пять «л»). Проте, предметом договору купівлі-продажу відповідно до п. 1 договору є квартира, другої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вулиця Дзержинського, (Жовтневий район), будинок 35л (тридцять пять «л»), квартира 16 (шістнадцять). Реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 507735912101. Квартира має загальну площу 119.5 кв. м., в тому числі житлову площу 74.3 кв. м.. Отже, суд приходить до висновку, що на момент підписання договору [PERSON] та [PERSON] не мали повноважень на підписання договору купівлі-продажу квартири, оскільки загальні збори учасників ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Бліс-Істейт» відповідно не уповноважували їх на підписання даного договору. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 207 ЦК України однією з вимог до письмової форми правочину є наступне: правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, суд вважає, що доводи [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 02 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі під № 1649, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п. 7 договору купівлі-продажу за домовленістю сторін буде накладено заборону відчуження на квартиру: [ADDRESS]. Отже, суд приходить до висновків про необхідність скасування запису про державну реєстрацію права власності ТОВ «Бліс-Істейт» на нерухоме майно, а саме квартира № 16, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 35л та про заборону його відчуження, що були внесені на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2015 року. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивачів задоволено в повному обсязі, то на підставі\~ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивачів сплачений ними при подачі позову судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. на користь [PERSON] та 243 грн. 60 коп. на користь [PERSON] по 243.60 грн. з кожного. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Стаття 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, і згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Звідси, положення ст. 65 СК України регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту (позики). Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів і третьої особи стосовно не визнання позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі під № 1649 та скасувати запису про державну реєстрацію права власності ТОВ «Бліс-Істейт» на нерухоме майно, та про заборону його відчуження, що були внесені на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2015 року. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування запису про державну реєстрацію права власності в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved