Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

[PERSON] через представника звернувся до Добропільського міськрайонного суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «СКФ Україна» про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат. Обґрунтував свої позовні вимоги тим, що з 10.01.2018р. він прийнятий і працював на посаді інженера з продажу в управлінні продажу індустріального маркетингу ПрАТ «СКФ Україна». 15.03.2020р. його повідомили в порядку ст.40 КЗпП України про звільнення у зв`язку зі зменшенням штату та чисельності працівників. Наказом №234-к від 15.06.2020р. позивача звільнено з роботи зі скороченням штату працівників. Вважає звільнення незаконним, оскільки відповідач не запропонував йому всіх інших посад чи професій, які існували вакантними на підприємстві. Також він має переважне право на залишення на роботі, оскільки одружений, має на утриманні двох дітей, має високу кваліфікацію, бо постійно підвищував свою майстерність, що підтверджує сертифікатами. Просить визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити на посаді інженера з продажу, а також стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Пояснив, що в його відділі на підприємстві працювало п`ятеро інженерів з продажу. В його обов`язки не входило продаж суто систем змащування, на продаж яких він дійсно має сертифікати, і на що акцентує увагу представник відповідача. На час звільнення він мав сім`ю і на утриманні двох дітей, а також мав більший за колег стаж роботи та високі показники результативності. Підтвердив, що при звільненні йому запропоновано взяти участь у конкурсі на вакантну посаду замість запропонування зайняти цю вакансію, тому він відмовився. Наразі підприємство продовжує продавати системи змащення, вакансій інженерів з продажу немає, одиницю якої в його особі нібито було скорочено. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, навівши доводи, викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вважає, що ПрАТ «СКФ Україна» має право самостійно визначати перелік видів діяльності та кількість і штат своїх працівників. Відповідач виконав всі передбачені законодавством дії при звільненні позивача. Останнє відбулось у зв`язку із скороченням штату працівників. Порядком 100 осіб було звільнено з підприємства. У відповідача не було вакансій, які б відповідали професії [PERSON] та його спеціальності. Він працював спеціалістом з продажу систем змащення, що передбачене укладеним з ним контрактом. Підприємство відмовилось від продажу систем змащення, тому штатна одиниця - інженер з продажу цих систем - була скорочена. Питання переважного залишення на роботі перед адміністрацією не виникало, оскільки інші інженери працювали за іншими напрямками продажу, і їхні посади не скорочувались, а від посади позивача підприємство відмовилось як непотрібної. На запропонування взяти участь у конкурсі на вільну посаду позивач відмовився, про що особисто підтвердив суду в своїх поясненнях. Був оголошений саме конкурс на цю посаду, тому що до претендентів ставились й інші вимоги, зокрема знання іноземних мов. Інших вакансій, які б підходили позивачу, протягом часу з попередження його про наступне вивільнення та на момент самого звільнення на підприємстві не було, що підтверджується документально. На підставі викладеного, просила відмовити позивачу у позові. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, з`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до такого висновку: Судом встановлено, що з 10 січня 2018 року позивач працював на посаді інженера з продажу управління продажу та індустріального маркетингу на ПрАТ «СКФ Україна» (а.с.18). За наказом №88 від 10.03.2020р. прийнято рішення про внесення змін до штатного розпису цього управління та скорочення з 15.06.2020р. посади інженера з продажу систем змащення, яка була єдиною у товариства (а.с.55) 13.03.2020р. [PERSON] повідомлено в письмовій формі про наступне вивільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі зменшенням штату та чисельності працівників з 15.06.2020р. (а.с.11), однак він відмовився від підпису на підтвердження отримання цього повідомлення, що вбачається з відповідного акту від 13.03.2020р. (а.с.60) У зв`язку з відсутністю на підприємстві вакантних посад за період часу з 13.03.2020р. по 15.06.2020р., окрім єдиної запропонованої йому на конкурсній основі посади інженера з постачання ВМТЗ, від участі в конкурсі на яку [PERSON] відмовився, наказом підприємства №234к від 15.06.2020р. останнього звільнено за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату через неможливість його переведення на іншу роботу (а.с.69) Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП, звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. З наданих суду матеріалів, а саме штатних розписів станом на 13.03.2020р. (на день попередження [PERSON] про наступне вивільнення) та станом на день фактичного звільнення 15.06.2020р., а також додатково наданих суду витягів із штатних розписів із указанням всіх наявних на підприємстві вакансій (а.с.20-34 том 2) суд вбачає, що на підприємстві відповідача вакантних посад не було, нові вакантні посади не створювались, і лише скорочувались існуючі (том 1 а.с.98, 85, 166) У вищенаведений період часу на підприємстві була вакансія інженера з постачання ВМТЗ. Дійсно, [PERSON] 03.06.2020р. в електронному вигляді та листом по пошті (том 1 а.с.61-68) повідомлено про наявність цієї вакансії і умов її заміщення, а саме участь у конкурсі. Також повідомлені вимоги до кандидата тощо (том 1 а.с.106-114). На участь у конкурсі позивач відмовився, що також ним не заперечувалось в судовому засіданні. Дану вакансію на підставі конкурсу заміщено іншим працівником підприємства 22.06.2020р., що встановлено з останнього наданого суду штатного розпису, який діє з 15.06.2020р. (том 1 а.с.33) Доводи [PERSON] і його представника щодо переважного права на залишення на роботі серед всіх інженерів з продажу спростовуються наданим трудовим контрактом №9510/19/5 від 24.07.2019р., за яким [PERSON] був інженером саме з продажу систем змащення, і в його права та обов`язки входило продаж саме систем змащення (том 1 а.с.132), а також посадовою інструкцією інженера з продажу (системи змащення) від 15.01.2018р., з якою під власний підпис ознайомився позивач 24.07.2019р. (том 1 а.с.141, 153-155) Тому в даному випадку суд погоджується з позицією представника відповідача про те, що положення ст.42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі в ситуації звільнення [PERSON] не застосовуються. Аналіз положень статті 42 Кодексу дає підстави для висновку, що визначення переважного права на залишення на роботі можливе лише між працівниками, які обіймають тотожні посади, тобто посади з однаковими назвами, при цьому працівники мають однакові спеціальні трудові права та обов`язки. На думку суду, [PERSON] мав назву професії, яка чітко визначена контрактом, права та обов`язки регламентується посадовою інструкцією, які ним були підписані, і відрізнялась ця робота продажем особливої категорії продукції - систем змащення. Аналогічно, не підтвердилась їхня позиція щодо існування на теперішній час інженеру з продажу систем змащення. Згідно інформації підприємства, така посада на час розгляду справи відсутня (том 1 а.с.152) В підтвердження цьому служить наданий відповідачем штатний розпис від 21.09.2020р. Управління продажу індустріального маркетингу (том 1 а.с.200) Установивши, що у відповідача дійсно мали місце зміни в оптимізації чисельності та скорочення штату працівників у межах 20% (том 1 а.с.47-48, 53, 55, 56, 159), [PERSON] попереджався за 2 місяці про наступне вивільнення та йому надавалася пропозиція на заміщення на конкурсній основі вакантної посади інженера з постачання ВМТЗ, від участі в конкурсі на яку він відмовився, що він не є членом профспілкового комітету, тобто не вимагалась згода профспілки на його звільнення (а.с.58 том 1), суд робить висновок про безпідставність позовних вимог, оскільки відповідач провів звільнення позивача з дотриманням вимог діючого законодавства. З огляду на викладене, суд вважає, що звільнення [PERSON] проведено відповідачем з дотриманням вимог закону, внаслідок чого підстави для поновлення його на роботі та стягнення з ПрАТ «СКФ Україна» середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відсутні. Отже, суд відмовляє у пред`явленому позові. В порядку ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Тому вимоги про стягнення за рахунок відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу також задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed