Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 5 березня 2019 року звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту без номеру від 05.05.2008 року відповідач отримала кредит в сумі 6200 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач виконувала свої зобов`язання неналежним чином, станом на 31 січня 2019 року у неї виникла заборгованість за договором в сумі 154008 грн. 93 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 6141 грн. 72коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 144067 грн. 21 коп., заборгованості по пені та комісії за користування кредитом в сумі 3800 грн., з яких позивач просить стягнути на його користь з відповідача лише заборгованість за кредитом у розмірі 6141 грн. 72 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 26 травня 2008 року по 30 жовтня 2018 року у сумі 114649 грн. 81 коп., а усього 120791 грн. 53 коп. Крім того, просить про покладення на відповідача судового збору в сумі 1921 грн., попередньо оплаченого позивачем. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя [PERSON]. від 18.03.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. У зав`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку 6 травня 2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи, внаслідок чого справа надійшла в провадження судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містять прохання про задоволення позову і вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою, яка містить прохання про залишення позову без задоволення, звернулася і представник відповідач (а. с. 96). Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність учасників справи. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. З письмового відзиву відповідача випливає, що згідно з умовами договору між сторонами зобов`язання за вказаним договором повинні виконуватися шляхом сплати щомісячних платежів, які утворюють зміст грошового зобов`язання позичальника. Останній такий платіж відповідач здійснила в грудні 2015 року, після чого картка була заблокована фінансовою установою, що означає наявність у позивача права звернутися з вимогами про стягнення заборгованості зі сплати чергового несплаченого платежу до січня 2019 року. Крім того, строк дії картки сплив у листопаді 2015 року, і з цього моменту почався перебіг давності для звернення до суду з позовом про стягнення всієї заборгованості по кредиту, який простирався до листопада 2018 року включно. Між тим означений позов подано до суду лише у березні 2019 року, що свідчить про пропуск позивачем давності пред`явлення вимог про стягнення заборгованості. А так як сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 5 травня 2008 року сторони уклали договір кредиту без номеру, за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 6200 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 31 січня 2019 року у неї виникла заборгованість за договором в сумі 154008 грн. 93 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 6141 грн. 72 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 144067 грн. 21 коп., заборгованості по пені та комісії за користування кредитом в сумі 3800 грн. (а. с. 4-10). Строк дії отриманої відповідачем карти сплив в листопаді 2015 року (а. с. 38). Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір, розрахунок заборгованості, графік погашення заборгованості, вказують на характер правовідносин сторін. Між тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, відповідно до умов кредитного договору сторони домовилися про прийняття кредитодавцем від позичальника щомісячних чергових платежів, які утворюють загальне зобов`язання. Відповідно до положень «Умов та правил надання банківських послуг», які є невід`ємною частиною договору, договір між сторонами є договором приєднання, позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями. Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності відповідно до частини п`ятої ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Наведене означає, що лише під час дії договору сторони можуть здійснювати свої права, передбачені змістом договору. Як вже зазначено, зміст зобов`язань позичальника за договором кредитування полягає в обов`язку як повернути кредитні кошти, так і сплатити проценти за користування кредитом під час дії договору. Аналізуючи положення закону про строк дії договору у співставленні з правилами законодавства про давність звернення до суду, суд вважає, що перебіг давності пред`явлення вимог по всіх невиконаних зобов`язаннях за цим договором почався після спливу строку дії картки, який співпадає з останнім днем листопада 2015 року. Як на кінцевий строк повернення усіх невиконаних зобов`язань за цим договором на кінцевий строк дії картки посилається і позивач в позові, зазначаючи що кінцевим терміном повернення є строк, що співпадає з закінченням строку дії картки. За змістом ч. 2. ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Аналіз наведених положень закону у співставленні з правилами цивільного законодавства про позовну давність дозволяють дійти висновку про право кредитора до закінчення строку виконання останнього зобов`язання, заявити вимогу про одночасне стягнення заборгованості з урахуванням давності пред`явлення вимоги за кожним з платежів. Строком виконання зобов`язань з повернення грошових коштів, які надаються у виді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, є строк дії картки, що зазначений на ній. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Означений правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року (справа № 16-14цс14) та від 18.06.2014 року (справа № 6-61цс14) і суд вважає за необхідне застосовувати його при розв`язання подібних правовідносин. Строк дії картки на ім`я [PERSON] простирався до 30 листопада 2015 року (а. с. 38), що означає право фінансової установи звернутися з позовом про повернення всієї суми кредиту в строк, не пізніший 30 листопада 2018 року. Подавши цю заяву 5 березня 2019 року, банк не дотримався давності звернення за судовим захистом, тому давність пред`явлення вимог про повернення кредиту у повному обсязі ним пропущена. Заперечуючи проти застосування позовної давності, представник позивача у письмовому зверненні до суду, поіменованому відповіддю на відзив, зазначив, що давність не пропущена, оскільки відповідно до п. п. 9.3, 9.12 «Умов та правил надання банківських послуг» строк дії договору між сторонами не обмежений будь-якими термінами, так як картковий рахунок клієнта відкривається на невизначений строк, а протягом дванадцяти місяців дії договору жодна із сторін не проінформувала іншу сторону про припинення дії договору, тому він автоматично продовжується на той самий строк. Суд не погоджується з цими твердженнями, так як пункт 9.3 «Умов та правил надання банківських послуг» лише констатує, що карткові рахунки клієнтів банківської установи відкриті на невизначений строк, а це не означає, що позовна давність не обмежується будь-якими строками. Що стосується змісту пункту 9.12, відповідно до нього договір між сторонами діє протягом дванадцяти місяців з моменту підписання, а якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на той самий строк. Договір між сторонами є публічним договором, до якого застосовуються правила законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як випливає з роз`яснень у пункті 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.12.2012 року, при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Наведені положення законодавства про захист прав споживачів і роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ підкріплюють переконання суду про пропущення давності звернення за судовим захистом у відсутність поважних причин. Доводи представника позивача про те, що за умови відсутності заяв сторін про припинення договору кредитування він (договір) відповідно до п. 9.12 «Умов та правил надання банківських послуг» продовжує діяти до теперішнього часу, вбачаються суду неспроможними, оскільки існування договірних відносин без обмеження строку означало б істотне звуження прав позичальника, за яких всупереч принципам розумності, справедливості і законності відбувалося б необмежене нарахування заборгованості за договором. Так як представник позивача не називає причин в обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності, вважаючи, що давність не пропущена, суд, констатуючи пропуск позовної давності, доходить висновку, що право захисту не підлягає. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції) і чиї рішення в силу ч. 10 ЦПК України є джерелом права, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. У зв`язку з викладеним, виходячи з принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що позивач не довів ґрунтовності стягнення належних за договором коштів в сумі, що утворює ціну позову, про причини пропуску давності звернення до суду, яка не переривалася і не зупинялася, суду не повідомив, заявляючи, що вона не пропущена, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed