Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

[PERSON] звертаючись до суду з вищезазначеним позовом до Чернігівської міської ради, просить визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після померлого [INFO] року [PERSON] (а.с.3-5). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло їй, [PERSON] та її дядьку [PERSON] належить квартира [ADDRESS] по 1/3 частині кожному. Після смерті її дядька відкрилась спадщина на належну йому частку вищезазначеної квартири. Зазначає, що її батько, який міг би бути єдиним спадкоємцем, помер ще в 1949 році, тому вона в порядку правоприємства є спадкоємцем на вищевказане майно. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні щодо заявленого позову покладався на розсуд суду. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі розпорядження від 08.07.1993 року за №1063 виконавчим комітетом Новозаводської районної Ради народних депутатів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право власності в рівних частинах на квартиру [ADDRESS] (а.с.10). Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно довідки №22413 від 25.03.2014 року право власності на вищевказану квартиру зареєстровано в КП «Чернігівське МБТІ» (а.с.39). Як вбачається із матеріалів справи [INFO] року помер [PERSON] (а.с.9). З 1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України в новій редакції. Згідно пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р. цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до п.5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої цього Кодексу (Спадкове право) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже за змістом вказаних норм застосування ЦК України 2003 року до спадщини, яка відкрилася до набрання ним чинності можливе за двох умов : по-перше спадщина відкрилася і шестимісячний строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, і по-друге з моменту її відкриття і до 1 січня 2004 року спадщина не була прийнята ніким із спадкоємців. Аналогічні роз'яснення містить постанова Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», згідно п.1 якої відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 524 ЦК УРСР якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщину, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. З огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] року і шестимісячний строк на її прийняття закінчився до 1 січня 2004 року, то до спірних відносин повинні застосовуватись положення ЦК УРСР в редакції 1963 року. Статтями 529, 530 ЦК УРСР в редакції 1963 року, передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують в рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та баба померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР в редакції 1963 року до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Відповідно рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.04.2014 року встановлено факт, що [PERSON], який помер [INFO] року, є дядьком [PERSON] - позивача по справі (а.с.56-57). Тобто, [PERSON] не входить до вказаного кола спадкоємців. Стаття 525 ЦК УРСР визначає, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактичного вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. [PERSON] звернулась до Другої Чернігівської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після рідного дядька [PERSON] тільки 21 березня 2014 року, тобто після закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Постановою від 24.03.2014 року державного нотаріуса їй було відмовлено з тих підстав, що відповідно до ст. 529-530 ЦК УРСР 1963 року до числа спадкоємців племінники не входили (а.с.53). Між тим, як вбачається із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 05.03.2014 року (а.с.24), спадкова справа після померлого [PERSON] не заводилась. Крім того, виходячи з обставин справи, та обставина, що позивач проживав разом із спадкодавцем, який був її рідним дядьком, не має правового значення виходячи із норм ЦК УРСР в редакції 1963 року. Разом з тим, належних доказів на підтвердження факту прийняття позивачем спадщини після смерті [PERSON] суду не надано, а вимог про встановлення факту прийняття спадщини в ході розгляду справи не заявлено. Як на підставу своїх вимог позивач також вказувала у позовній заяві, що є спадкоємицею за правом представлення. Згідно актового запису про смерть №11 від 16 липня 1949 року брат спадкодавця [PERSON] - [PERSON] помер раніше (а.с.59). Тобто, спадщину прийняти чи не прийняти, не міг. ЦК України 1963 року не передбачав спадкування племінниками та за правом представлення, а тому позивач не є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] За наведених обставин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed