Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

[PERSON], представляючи інтереси неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS], зняття з місця реєстрації. У позовній заяві зазначено, що неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира згідно Свідоцтва про право на спадщину від 09.08.2013 р., відповідач є колишнім чоловіком [PERSON], з 2011 року в дану квартиру була зареєстрована відповідач. Однак, з січня 2012 року він в цій квартирі не проживає, виїхав з даної квартири, забравши всі речі, не несе витрати по утриманню квартири. Позивач просила позов задовольнити. Відповідач надіслав 02.09.2014 року до суду заяву про визнання позову. Суд дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS], згідно Свідоцтва про право на спадщину від 09.08.2013 р. (а.с.4-9), відповідач є колишнім чоловіком [PERSON] (матері власників квартири), шлюб з яким розірвано рішенням Галицького районного суду від 20.03.2012 року (а.с.10). Відповідач визнав той факт що в цій квартирі він не проживає, виїхав з даної квартири, забравши всі речі. Не заперечує щодо задоволення позову. Отже, право на користування було набуто відповідачем, а після остаточного виїзду з даної квартири та переїзду на постійне місце проживання в інший населений пункт та встановлення факту не проживання більше 2-х років по місцю реєстрації, відповідач втратив таке право на користування житлом. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується колишнього члена сім'ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Однак, що стосується вимоги зняття з місця реєстрації за даною адресою, то в цій частині слід відмовити, оскільки вимоги про покладення зобов'язання провести зняття з реєстрації є передчасними, тому що відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. За ст..174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. До ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення частково. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 405 ЦК України,

Outcome: partial