Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (надалі - відповідач) з позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON], на об'єкт нерухомого майна - гараж, місце знаходження якого: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалася на те, що [INFO] року [PERSON] помирає, не зареєструвавши об'єкт нерухомого майна. В обумовлені законодавством строки позивач як спадкоємець [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса КМНО [PERSON] Постановою ПНКМНО [PERSON] від 26.09.2011 року було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на гараж. Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії була відсутність державної реєстрації нерухомості. Позивач зазначає, що вона не могла надати нотаріусу правовстановлюючий документ, оскільки право власності [PERSON] за життя не було зареєстровано. В судовому засіданні, посилаючись на наведені вище обставини представник позивача позов підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений, на адресу суду надіслав заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з'явилась, повідомлялась належним чином, до суду надіслала клопотання про можливість розгляду справи за її відсутності та поклалась на розсуд суду при вирішенні даного питання. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14.05.2010 року за [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно - гараж, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (у дворі) (а. с. 12-14). Окрім того встановлено, що [INFO] року померла [PERSON] відповідно до свідоцтва про смерть від [INFO] року, актовий запис № 15830 (а. с. 16). Судом встановлено, що постановою від 27.09.2011 року ПНКМНО [PERSON] позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії (а. с. 17) Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Положеннями абз. 2 ст. 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державнії реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року за № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), цей закон регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1. ст. 3 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав є обов'язковою. При цьому, положеннями ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-IV визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 18 Закону № 1952-IV, підтвердженням виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно є свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до абзацу 12 п. 3.1 листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 якщо за життя спадкодавець не набув права власності, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. З матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючи документи та державна реєстрація на гараж відсутні. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, норма наведеної статті ЦК України передбачає речево-правовий спосіб захисту абсолютного цивільного права права власності, який підлягає застосуванню у разі, коли сторони спору не перебувають між собою у зобовязальних відносинах з приводу спірного майна, і при цьому має місце реальне оспорювання такого права відповідачем, внаслідок чого власник майна не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що документи не є втраченими, а [PERSON] не скористалась своїм правом щодо державної реєстрації вказаного майна. Окрім того, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Судом встановлено, що відповідач жодним чином не оспорює та не порушує прав позивача. Таким чином суд приходить до висновку, що право власності на вказаний об'єкт ніхто не порушує, воно ніким не оспорюється, але у позивача відсутній правовстановлюючий документ на майно. Виходячи з вищевикладеного, а також з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність відмовити повністю позивачу у задоволенні позивних вимог.

Outcome: dismissed