Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

[PERSON] у серпні 2018 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.07.2011 між нею та відповідачем [PERSON] був укладений та зареєстрований шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси, однак фактично вона з відповідачем перебувала у шлюбних відносинах з лютого 2006 року. З того часу вони проживали разом однією сім'єю та вели спільне господарство. За час спільного проживання сторони в інших шлюбних відносинах не перебували. За період фактичних шлюбних відносин та зареєстрованого шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] 2007 року народження та [PERSON] 2015 року народження. На даний час [PERSON] подано позовну заяву про розірвання шлюбу. Крім того, позивач зазначала що за час спільного проживання з відповідачем ними було придбано автомобіль марки Volkswagen моделі Т4, 2001 року випуску, [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], вартістю близько 14 000 доларів США. Право власності на даний автомобіль оформлено на відповідача. Станом на сьогодні дійсна вартість даного транспортного засобу становить 195000 грн. Також під час сумісного проживання та ведення спільного господарства ними в квартирі, що належить відповідачу та знаходиться за адресою: [ADDRESS], були зроблені невід'ємні поліпшення на загальну суму 31250,01 грн. у виді придбання будівельних матеріалів на загальну суму 12321,01 грн., а також кухня за індивідуальним проектом вартістю 13550 грн., витяжка ВК Ventolux вартістю 2566 грн., панель газова SY2B Gorenje вартістю 2813 грн. У зв'язку із наявністю спору між сторонами про поділ майна, позивач звернулась до суду із вимогою про поділ зазначеного майна та, враховуючи те, що відповідач не утримує належним чином свою сім'ю, зловживає спиртними напоями і як наслідок, не забезпечував та не зможе забезпечувати інтересів неповнолітніх дітей, просила суд відступити від засад рівності часток подружжя та визнати за нею частку в розмірі 2/3 у спільному майні. За таких обставин позивач просила суд: встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з лютого 2006 року по липень 2011 року; визнати спільною сумісною власністю автомобіль марки Volkswagen моделі Т4, 2001 року випуску, [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER]; стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 2/3 часток спільного майна, а саме: автомобіля марки Volkswagen моделі Т4, 2001 року випуску, [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] в розмірі 130 000 грн.; стягнути з відповідача на її користь вартість 2/3 частки поліпшень, проведених в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в розмірі 20833,34 грн. 14.08.2018 позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки Volkswagen моделі Т4, 2001 року випуску, [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER]. Ухвалою суду від 15.08.2018 заяву позивача про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на автомобіль марки Volkswagen моделі Т4, 2001 року випуску, [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], який передбачає заборону відчуження та\\або зміну власника автомобіля. 17.08.2018 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 12.09.2018 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 19.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 22.10.2018 відповідачем надано відзив на позов, в якому [PERSON], визнав позовні вимоги частково, а саме в частині того, що за час шлюбу була придбана кухня вартістю 13550 грн.. Фактичні шлюбні відносини з 2006 року заперечував. Стосунки із [PERSON] до реєстрації шлюбу носили характер періодичних зустрічей та тимчасового співмешкання. Стверджував, що спірний автомобіль був придбаний ним за особисті кошти, а відтак не може бути об'єктом поділу. Крім того вважав, що надані позивачем копії квитанцій та накладних, не мають жодного відношення до справи і не можуть бути доказами, оскільки жодна квитанція та накладна не підтверджує сплату коштів саме позивачкою. Таким чином, відповідач просив позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з нього на користь позивача кошти в сумі 3500 грн., в якості відшкодування компенсації поліпшень проведених в квартирі за адресою: [ADDRESS], а в іншій частині позовних вимог відмовити, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона з лютого 2006 року по 28 липня 2011 року проживала однією сім'єю з відповідачем, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, взаємні права та обов'язки. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила обставини викладені у позові та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Стверджувала, що автомобіль було придбано за кредитні кошти, які отримав в банку [PERSON]. У 2011 році сторони зареєстрували шлюб, який розірвано судом у січні 2019 року. Після реєстрації шлюбу вони продовжували виплачувати кредит, який було взято на придбання автомобіля, а тому вважала, що оскільки автомобіль було придбано за спільні кошти, то вона має право на відшкодування частини вартості цього автомобіля. Після укладання шлюбу, сторонами було здійснено невід'ємні поліпшення квартири відповідача на загальну суму 31250,01 грн., до якої входить вартість придбаних будівельних матеріалів на суму 12321,01 грн., придбання кухні вартістю 13550 грн., витяжки - 2566 грн., газової панелі - 2813 грн.. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив врахувати, що проживання позивача та ведення нею спільного господарства з відповідачем підтверджено відомостями про місце проживання позивача зазначеному в обмінній картці пологового будинку. Крім того, оскільки в свідоцтві про народження [PERSON] батьком зазначено відповідача, то, в розумінні ст. 150, 151 СК України, під час вагітності та народження спільної дитини, сторони спільно проживали, мали взаємні права та обов'язки з виховання неповнолітніх дітей, а відтак, в розумінні ст.3 СК України складали сім'ю. Стверджував, що за таких обставин, все набуте майно під час перебування сторонами у шлюбних відносинах є спільною сумісною власністю. Твердження відповідача, що спірний автомобіль був придбаний ним за особисті кошти не може братися судом до уваги, оскільки не підтверджено належними доказами. Не можуть братися до уваги надані відповідачем копія декларації при в'їзді на територію Польщі за 2006 рік та копія прибуткової квитанції №6 від 20.04.2004р., оскільки спірний автомобіль зареєстровано у 2008 році. Аналогічні підстави для задоволення позовних вимог та заперечення проти доводів відповідача викладені позивачем та її представником у відповіді на відзив. Представник відповідача - [PERSON], в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з підстав наведених у відзиві та запереченні. Вважав, що позивачем не надано належних, допустимих та безспірних доказів того, що вона з лютого 2006р. по липень 2011р. проживала однією сім'єю з відповідачем, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, взаємні права та обов'язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні ст. 74 СК України. Заперечував посилання позивача на те, що спірний автомобіль придбаний за кредитні кошти та наполягав, що автомобіль [PERSON] придбав за власні готівкові кошти без будь-яких кредитів. Відомості зазначені в обмінній картці пологового будинку зазначені зі слів позивачки, та відповідач жодним чином не міг впливати на оформлення обмінної картки. Згідно відомостей про реєстрацію місця проживання, [PERSON] зареєстрована у квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS] лише з липня 2012 року, тобто вже після реєстрації шлюбу. Просив врахувати, що на відміну від позивача, відповідач може надати підтвердження наявності в нього коштів на придбання автомобіля, а також пояснити їх походження, оскільки надана суду декларація, прибуткова квитанція, а також квитанція №89 від 21 січня 2008р. на покупку валюти підтверджують факт наявності у відповідача особистих коштів. Щодо походження цих коштів, то в період часу з 2003 року по 2007 рік відповідач їздив закордон на заробітки, що підтверджено відмітками у закордонному паспорті. Суд вивчивши заяви сторін по суті справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін в судовому засіданні, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 2011 року (а.с. 10). [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвами про народження (а.с. 8, 9). Позивач стверджувала, що разом з відповідачем проживала однією сім'єю та вела спільне господарство з лютого 2006 року по липень 2011 року за адресою: [ADDRESS], в квартирі, яка належить відповідачу. Згідно відомостей про зареєстроване місце проживання зазначених в паспорті позивачки, вона зареєстрована за вказаною адресою з 25 липня 2012 року (а.с. 6). Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з 26.02.2008 року власником автомобіля Volkswagen моделі Т4, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] є [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ч.2, 4 ст. 3 СК України, - Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Таким чином для визнання майна об'єктом спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі, необхідно встановити зокрема і факт спільного проживання однією сім'єю. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, - достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Надаючи оцінку доказам, на які позивач посилається, як на підставу в обґрунтування своїх позовних вимог, слід зазначити наступне. Позивач стверджувала, що спірний автомобіль придбано за рахунок кредитних коштів отриманих [PERSON] в банку, однак жодних доказів на підтвердження цих обставин суду не надано. При цьому представник відповідача категорично заперечував дані обставини наведені позивачем. Натомість відповідач надав докази, які підтверджують наявність в нього коштів на придбання автомобіля, зокрема митну декларацію від 12.11.2006 про наявність у [PERSON] коштів в сумі 9710 доларів США та 260 Євро (а.с. 64), квитанцію № 6 від 20 квітня 2004 р. про здійснення банківського вкладу [PERSON] в сумі 3000 доларів США (а.с. 65) та квитанцію №89 від 21 січня 2008 року про здійснення [PERSON] валютно-обмінної операції із обміну 9500 доларів США (а.с. 98). Таким чином не доведено, що спірний автомобіль придбано за спільні кошти [PERSON] та [PERSON]. Також суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження спільного проживання однією сім'єю із [PERSON] у період часу з лютого 2006 року по липень 2011. На підтвердження факту спільного проживання однією сім'єю позивач надала показання свідка [PERSON] та копію обмінної карти пологового будинку. Разом із тим допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що дійсно святкувала Новий 2006 Рік у квартирі [PERSON] та на цьому святкуванні була присутня [PERSON]. Після цього бачила у квартирі відповідача [PERSON], однак за період із 2006 до 2009 року свідок бувала у квартирі [PERSON] не частіше двох разів на рік. І лише після 2009 року [PERSON] почала більш частіше спілкуватися із [PERSON]. Згідно копії Обмінної карти пологового будинку виданої у грудні 2007 року на ім'я [PERSON] (дошлюбне прізвище позивача), місцем проживання породіллі зазначена адреса: [ADDRESS] (а.с. 62). В той же час суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що внесення відомостей до Обмінної карти відбулося зі слів [PERSON]. Факт батьківства [PERSON] відносно доньки [PERSON] [INFO] не є беззаперечним свідченням спільного проживання сторін, як однієї сім'ї та придбання спірного автомобіля у лютому 2008 року за спільні кошти. Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного у Постанові від 14.02.2018 по справі № 129/2115/15-ц, - судам слід враховувати, що для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Згідно зі статтею 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог ст. 61 Сімейного Кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім того, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63СК України). Позивач вказує, що після реєстрації шлюбу, у квартирі відповідача, були зроблені невід'ємні поліпшення на загальну суму 31 250,01 грн., з яких: будівельні матеріали на загальну суму 12321,01 грн.; кухня (за індивідуальним проектом) вартістю 13550 грн.; витяжка Ibiza 60 ВК Ventolux вартістю 2566 грн.; панель газова GT 6 SY2B Gorenje вартістю 2813 грн. При цьому здійснюючи розподіл вказаного спільно набутого майна під час шлюбу, позивач просила стягнути з відповідача на її користь вартість 2/3 часток цього майна в сумі 20833,34 грн. Вирішуючи питання про поділ вказаного майна, суд приходить до наступних висновків. Як зазначено у ст. 69 СК України, - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Досліджені судом копії товарних чеків та видаткових накладних, надані позивачем на підтвердження здійснення невід'ємних поліпшень в квартирі відповідача на загальну суму 12321,01 грн., не можуть бути прийняті судом, оскільки з них не вбачається, ким були придбані вказані матеріали та чи були вони використані для облаштування квартири за адресою: [ADDRESS]. При цьому відповідач заперечує дані обставини. Разом із тим представник відповідача визнав, що під час шлюбу сторонами було придбано кухню за індивідуальним проектом вартістю 13550 грн. (а.с. 19), витяжку Ibiza 60 ВК Ventolux вартістю 2566 грн. та панель газову GT 6 SY2B Gorenje вартістю 2813грн. (а.с. 16). За таких обставин, суд вважає, що кухня, витяжка та газова панель є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак підлягає поділу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст. 70 СК України). Здійснюючи поділ майна, позивач просила суд врахувати те, що відповідач не утримує належним чином свою сім'ю, зловживає спиртними напоями і як наслідок, не забезпечував та не зможе забезпечувати інтересів неповнолітніх дітей, а тому просила суд відступити від засад рівності часток подружжя та визнати за нею частку в розмірі 2/3 у спільному майні. Однак жодних доказів на підтвердження обставин, які б давали підстави для відступу від рівності часток подружжя у спільному майні позивачем не надано. Відтак судом не встановлено підстав для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна. З урахування обставин справи, доказів наданих сторонами, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення і з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 1/2 частку вартості майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та становить 9464,5грн. із розрахунку: (13550грн. + 2566грн. +2813грн.) /2 = 9464,5грн. В решті позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Крім того, у розглядуваній справі ухвалою суду від 15.08.2018 застосовано заходи забезпечення позову. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання автомобіля Volkswagen моделі Т4, 2001 року випуску, [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], що зареєстрований на праві власності за відповідачем [PERSON] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], то необхідність у подальшому застосуванні заходів забезпечення позову відпала. Вирішуючи питання розподіл судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України згідно із якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено частково на суму 9464,5грн., що становить 6,28% від заявлених вимог, то із [PERSON] на користь [PERSON] необхідно, пропорційно до розміру задоволених вимог, стягнути судовий збір в сумі 94,72 грн..

Outcome: partial