Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

[PERSON] (місце проживання: Україна, [ADDRESS]) звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» (місцезнаходження: Україна, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, будинок 15) про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій просить, із урахуванням уточнених та доповнених позовних вимог, про наступне: - визнати незаконним звільнення [PERSON] з посади заступника директора з оперативної діяльності Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» на підставі наказу від 02.06.2017 року №115 к.о.; - поновити [PERSON] на посаді заступника директора з оперативної діяльності Державного підприємства «Укрхімтрансаміак»; - стягнути з Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.06.2017 року. В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що 07.02.2017 року згідно наказу №14-к.о. від 06.02.2017 року позивач був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» на посаду заступника директора з фінансово-економічних питань, а 20.03.2017 року на підставі наказу від 20.03.2017 року №62-к.о. позивач був переведений на посаду заступника директора з оперативної діяльності. За час роботи [PERSON] добросовісно виконував свої службові обов'язки, нарікань з боку керівництва до позивача не було, будь-яких намірів звільнятись з місця роботи позивач не мав, а навпаки, планував працювати на зазначеній посаді вказаного підприємства ще довгий термін. 02.06.2017 року в.о. директора ДП «Укрхімтрансаміак» був винесений наказ №115-к.о. від 02.06.2017 року про звільнення позивача з посади директора з оперативної діяльності з 02.06.2017 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Підставою для звільнення начебто стала заява позивача від 01.06.2017 року. Проте, ніяких заяв про своє звільнення 01.06.2017 року позивач не писав та не спрямовував керівництву вказаного підприємства. Крім того, 07.02.2017 року при прийнятті позивача на роботу, керівництвом підприємства йому була поставлена вимога про написання без зазначення конкретної дати заяви про звільнення позивача з роботи на той випадок, якщо керівництво забажає його звільнити. На вказану вимогу позивач був вимушений погодитися у зв'язку із тим, що він був необізнаний в юридичних питаннях працевлаштування та звільнення, тим більше, згодом він звернувся до директора підприємства з проханням знищити вказану заяву, у зв'язку із тим, що написання подібних заяв «без дати» не передбачено законодавством. Директор підприємства повідомив його, що заява про звільнення з роботи знищена. Підтвердженням того, що заява про звільнення позивачем була написана ще при прийнятті на роботу є та обставина, що в зазначеній заяві, він під запис керівника підприємства висловив бажання звільнитись з посади «заступник директора з операційних питань УДП «Укрхімтрансаміак», хоча на момент звільнення, займав іншу посаду (з 20.03.2017 року), а УДП «Укрхімтрансаміак» з травня 2017 року є ДП «Укрхімтрансаміак». При цьому, як стало відомо, зазначена вище заява керівником підприємства не була знищена та стала підставою для звільнення позивача з роботи. Однак, у позивача не було волевиявлення на звільнення з роботи, у нього не було і не має будь-яких інших варіантів для працевлаштування, це не відповідає його життєвим планам та планам його родини, у зв'язку з тим, що він є мешканцем зони АТО, все його майно знаходиться в безпосередній близькості до окупованої частини України, де важко знайти роботу і законний заробіток, тобто його робота в ДП «Укрхімтрансаміак» була його єдиним джерелом заробітку та існування його родини. Крім того, подання працівником заяви про звільнення є підставою для звільнення працівника з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, а не на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, як зазначено в наказі про звільнення позивача, тобто, якщо б він би писав заяву про бажання звільнитись, його повинні були б звільнити на підставі іншої статті Закону. Крім того, під час звільнення позивача не відбулося погодження цього звільнення з Уповноваженим органом управління відповідно до п. 11.2.10 Статуту ДП «Укрхімтрансаміак». ДП «Укрхімтрансаміак» надало до суду письмові заперечення проти позову, в яких просило відмовити у задоволенні позову та вказало, що на момент прийняття на роботу ані позивачу, ані комусь іншому не могло бути відомо про те, що позивача буде переведено на іншу посаду в майбутньому, з якої він потім просив його звільнити за угодою сторін. Так, згідно наказу №53 від 17.03.2017 року «Про внесення змін до Штатного розпису, у зв'язку із затвердженням нової організаційної структури», були затверджені зміни до штатного розпису головного підприємства УДП «Укрхімтрансаміак», та за кодом КП 1210.1 було виведено із штатного розпису посаду «Заступник директора з фінансово - економічних питань» та введено посаду «Заступник директора з операційної діяльності». Позивач, обґрунтовує свою позицію тим, що адресатом заяви про звільнення є УДП «Укрхімтрансаміак» (Українське державне підприємство «Укрхімтрансаміак»), в той час як на момент написання заяви про звільнення підприємство було перейменовано в ДП «Укрхімтрансаміак». Але до цього твердження необхідно ставитись критично, бо це є лише технічною помилкою. Підставою для звільнення стала угода сторін відповідно до заяви [PERSON] Угода - це дія особи, яка передбачена законом, так і та, що законом не передбачена, але не суперечить йому і спрямована на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Угода має чинитися за умови вільної і повної згоди її учасників, які повинні мати право на це. Оскільки, первинно трудовий договір укладався в усній формі, шляхом надання заяви про прийняття на роботу, то й припинення цього договору відбулось у тій самій формі, тобто, шляхом направлення позивачем заяви про звільнення, та укладання усної угоди про припинення трудового договору. Саме тому в трудовій книжці позивача, що видана йому в день звільнення й зазначений п.1 ст. 36 КЗпП України. Твердження позивача про те, що він повинен був бути звільнений за ст. 38 КЗпП України не відповідають дійсності з огляду на те, що по-перше: в заяві [PERSON] зазначено, як підставу звільнення, саме угоду сторін. По-друге, відповідно до ст. 38 КЗпП України: «Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні», але у відповідності до цієї статті такого попередження не відбулось та вже з 03.06.2017 року позивач припинив приходити на робоче місце. По-третє, хоча позивач і зазначає, що в планах було працювати на підприємстві ще довгий час, але цьому твердженню суперечить саме поведінка [PERSON], як працівника. З 03.06.2017 року позивач припинив приходити на робоче місце, чим підтвердив свою волю звільнитись з роботи саме у строк, про який він вказав в заяві. Роздруківка з програми «Stop-net3.5» щодо обліку робочого часу заступника директора з операційної діяльності ДП «Укрхімтрансаміак» [PERSON] в період з 01.05.2017 року по 30.06.2017 року свідчить про те, що 02.06.2017 року у 17:31:17 позивач останній раз перетинав турнікети підприємства та більше жодного разу не з'являвся на робочому місті. Із змісту позовних вимог вбачається, що позивач сам виявив волю, здійснив всі дії, спрямовані на його звільнення та жодне з його прав не було порушене відповідачем. Але, незважаючи на це, своїм позовом [PERSON] намагається поновити ніким не порушене право. Ухвалою суду від 20.12.2017 року провадження у справі було зупинено на час проведення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 19.02.2018 року провадження у справі було поновлено після отримання клопотання судового експерта. Ухвалою суду від 01.03.2018 року провадження у справі було зупинено після додатково зібраних документів за клопотанням експерта для проведення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 17.05.2018 року провадження у справі було поновлено після отримання висновку судового експерта. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, які викладені в позові та у відповіді на відзив, просила уточнені вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав, які вказані у письмових запереченнях, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона майже протягом року працює на посаді начальника відділу кадрів ДП «Укрхімтрансаміак», а станом на день звільнення [PERSON] вона перебувала на посаді менеджера з персоналу ДП «Укрхімтрансаміак». Вона особисто готувала наказ про звільнення [PERSON] та ознайомлювала із його змістом [PERSON] в своєму кабінеті, при цьому були також присутні [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] особисто розписався про ознайомлення із наказом, а в графі «Копію отримав» розписався не [PERSON], а інший співробітник - [PERSON], адже їй потрібна була копія наказу для здійснення остаточного розрахунку з позивачем. Також, вона, [PERSON], особисто вручила [PERSON] трудову книжку при звільненні, про що [PERSON] розписався у відповідному журналі. Заява [PERSON] про звільнення надійшла від нього та була складена ним. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він з квітня 2016 року працює на посаді начальника служби відомчої охорони ДП «Укрхімтрансаміак». В будівлі, де розташоване ДП «Укрхімтрансаміак», встановлена система пропуску осіб за пропусками з чипами на 2 та 4 поверсі. При цьому, в будівлю необхідно потрапляти через перший поверх за пропуском, де також наявна система пропуску. Кожний працівник підприємства має свою перепустку, всі входи та виходи працівника записуються в електронному вигляді автоматизованою системою. Свою перепустку [PERSON] після звільнення не здавав, ця перепустка навіть після звільнення позивача ніколи не блокувалася та не вимикалася, після звільнення [PERSON] ніколи не намагався потрапити до ДП «Укрхімтрансаміак». Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що станом на 02.06.2017 року він працював на посаді заступника начальника департаменту матеріально-технічного забезпечення ДП «Укрхімтрансаміак». В день звільнення [PERSON], 02.06.2017 року, він та [PERSON] знаходилися в кабінеті [PERSON] В цей день на роботі не було в.о. директора [PERSON]. Приблизно о 14 год. до кабінету увійшли представники ДП «Укрхімтрансаміак» з метою ознайомлення [PERSON] із змістом наказу про звільнення, проте у відділі кадрів [PERSON] не ставив підпису на жодних документах, окрім підпису за отримання трудової книжки. Після 02.06.2017 року [PERSON] він на роботі в приміщенні ДП «Укрхімтрансаміак» не бачив. Допитаний в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що станом на 02.06.2017 року він працював на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення ДП «Укрхімтрансаміак». В день звільнення [PERSON], 02.06.2017 року, він та [PERSON] знаходилися в кабінеті [PERSON] В цей день на роботі не було в.о. директора [PERSON]. Приблизно о 14 год. до кабінету увійшла [PERSON] з метою ознайомлення [PERSON] із змістом наказу про звільнення, проте у відділі кадрів [PERSON] відмовився від проставлення підпису на жодних документах, в тому числі на наказі про звільнення, окрім підпису за отримання трудової книжки. [PERSON] казав, що він сьогодні не складав заяву про звільнення, а склав її при прийнятті на роботу. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER], [PERSON] 07.02.2017 року прийнято до Українського державного підприємства «Укрхімтрансаміак» на посаду заступника директора з фінансово-економічних питань, а 20.03.2017 року позивача було переведено на посаду заступника директора з операційної діяльності. 01 червня 2017 року позивач [PERSON] склав заяву на ім'я в.о. директора УДП «Укрхімтрансаміак» [PERSON], в якій попросив звільнити його з посади за угодою сторін з 2 червня 2017 року. Вказана заява містить підпис [PERSON], а також позивачем було зазначено його посаду - заступник директора з операційних питань. З копії наказу ДП «Укрхімтрансаміак» №115-к.о від 02 червня 2017 року вбачається, що [PERSON] звільнено з посади заступника директора з операційної діяльності з 02 червня 2017 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). В якості підстави припинення трудового договору у наказі вказана заява [PERSON] від 01.06.2017 року. На зворотному боці наказу наявний підпис поряд з рядком «З наказом ознайомлений», а також підпис під рядком «Копію отримав». З копії журналу видачі трудових книжок ДП «Укрхімтрансаміак» вбачається, що позивачу було видано його трудову книжку в день звільнення, про що він поставив свій підпис. Вказана обставина не заперечувалася позивачем або його представником в судовому засіданні. Витягом з програми «Stop-net 3.5» щодо обліку робочого часу заступника директора з операційної діяльності ДП «Укрхімтрансаміак» [PERSON] підтверджується, що до 02.06.2017 року позивач регулярно відвідував підприємство, на якому він працював, проте з 17-31 год. 02.06.2017 року він на підприємство потрапити за допомогою своєї перепустки не намагався. Суд не бере до уваги висновок експертного почеркознавчого дослідження № 14549 від 15.09.2017 року, яке було проведено ТОВ «Київським експертно-дослідним центром» за заявою в.о. директора ДП «Укрхімтрансаміак» [PERSON] від 07.09.2017 року (вх. № 14684), адже вказаний висновок не відповідає вимогам ч. 5 ст. 106 ЦПК України, а саме у ньому не вказано, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Згідно із висновком судово-почеркознавчої експертизи №1419/9925 від 27.04.2018 року, яка була проведена Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз імені Заслуженого професора М.С. Бокаріуса, підпис від імені [PERSON], розташований під рядком «Копію отримав:» на зворотньому боці наказу № 115-к-о від 02.06.2017 ДП «Укрхімтрансаміак» про звільнення [PERSON], - виконаний без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON], а іншою особою. Рукописні записи: «з 2 червня 2017 р.» у тексті заяви від 01.06.2017 від імені [PERSON] про звільнення, а також «1 червня 2017 р.» в зазначеній заяві, - виконані [PERSON]. Питання про виконання [PERSON] підписів від його імені на зворотньому боці наказу № 115-к-о від 02.06.2017 Державного підприємства «Укрхімтрансаміак», в рядку: «З наказом ознайомлений:» та на розрахунковому листі за червень 2017, в рядку «З нарахованою сумою належною до виплати при звільненні ознайомлений», - не вирішувалися з причин, вказаних в дослідницькій частині, а саме з причин ненадання експерту достатньої кількості вільних зразків підпису [PERSON] Стосовно Консультативного висновку № 14644 за результатами рецензування вищевказаного висновку судово-почеркознавчої експертизи суд зазначає, що вказаний консультативний висновок фактично є оцінкою висновку судового експерта, яку суд здатен провести самостійно, у зв'язку із чим консультативний висновок не береться судом до уваги. Відповідно до висновку експертного почеркознавчого дослідження № 14639 від 07 червня 2018 року, яке було проведено експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» за заявою в.о. директора ДП «Укрхімтрансаміак» [PERSON] від 31.05.2018 року (вх. № 14862) для подання в рамках розгляду цієї справи, підписи від імені [PERSON], зображення яких містяться в графі «З наказом ознайомлений:» у технічній копії наказу ДП «УКРХІМТРАНСАМІАК» від 02 червня 2017 року № 115-к.о. та в графі «З нарахованою сумою належною до виплати при звільненні ознайомлений» у технічній копії розрахункового листа [PERSON] за червень 2017 року від 02.06.2017, виконані самим [PERSON]. Вирішуючи питання про те, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, суд зазначає наступне. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу. Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Пунктом 8 Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. В постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року по справі № 6-1269цс16 також вказано, що анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу). Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. В ході судового розгляду встановлено та підтверджено письмовими доказами, що волевиявлення позивача на припинення трудового договору з 02 червня 2017 року саме за угодою сторін було виражене у формі власноручно написаної позивачем заяви про звільнення від 01 червня 2017 року, в той час як відповідач в особі уповноваженого органу погодився із поданою заявою та видав наказ про звільнення позивача з 02 червня 2017 року. Тобто, сторони в належній формі дійшли згоди про припинення трудового договору з 02 червня 2017 року за угодою сторін. При цьому, жодною із сторін, в тому числі позивачем, не було вчинено дій, які б об'єктивно свідчили про бажання анулювати домовленість про звільнення. Зокрема, позивач в день звільнення не складав та не подавав в канцелярію підприємства, до посадових осіб підприємства, на електронну або поштову адресу підприємства заяв про анулювання чи скасування домовленості про звільнення. Навпаки, в день звільнення позивач отримав трудову книжку, залишив приміщення підприємства та в подальшому більше не вчиняв спроб прийти на своє робоче місце, що підтверджується як витягом із програми «Stop-net 3.5» щодо обліку робочого часу позивача, так і показаннями всіх свідків, в тому числі тих, які були викликані за клопотанням представника позивача. Твердження (доводи) позивача про те, що заява про звільнення ним була написана ще при прийнятті на роботу, тобто 07.02.2017 року, без вказівки дати звільнення, спростовуються проведеною у справі судовою почеркознавчою експертизою, згідно якої рукописні записи «з 2 червня 2017 р.» у тексті заяви від 01.06.2017 від імені [PERSON] про звільнення, а також «1. Червня 2017р.» в зазначеній заяві виконані саме [PERSON] Крім того, в заяві про звільнення [PERSON] просив звільнити його з посади заступника директора з операційних питань, яку він займав в день звільнення, в той час як посада на яку він був прийнятий 07.02.2017 року мала назву заступника директора з фінансово-економічних питань. Ті факти, що в заяві про звільнення позивач називає свою посаду «заступник директора з операційних питань» замість правильної назви «заступник директора з операційної діяльності», а також називає підприємство «УДП «Укрхімтрансаміак» замість правильної назви «ДП «Укрхімтрансаміак», на думку суду, не мають значення для правильної оцінки достовірності заяви позивача, адже вказані помилки є технічними та не впливають на суть заяви. Посилання [PERSON] на те, що в момент видачі наказу про звільнення не було його волевиявлення на припинення трудового договору, оскільки він взагалі не мав бажання припиняти трудові відносини з відповідачем, є необґрунтованими та не є підставою для визнання незаконним звільнення позивача виходячи з наступного. Дійсно, угода про припинення трудового договору, вчинена працівником проти його фактичної волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску роботодавця, не може створювати юридичних наслідків. Разом з тим, позивач та його представники не надали доказів наявності тиску на позивача з боку відповідача щодо написання заяви про звільнення за угодою сторін. Позивач власноручно написав заяву про звільнення. Факту завчасного написання позивачем заяви про звільнення в судовому засіданні не встановлено. На думку суду, якщо сторони трудового договору дійшли згоди про звільнення за угодою сторін в письмовій формі (в даному випадку шляхом написання заяви про звільнення збоку працівника та видачі наступного наказу про звільнення з боку роботодавця), то анулювання такої згоди або анулювання заяви (пропозиції) позивача про звільнення також має відбуватися в письмовій формі. Суд повторює, що позивачем, не було вчинено дій, які б об'єктивно свідчили про бажання анулювати домовленість про звільнення станом на час видачі оскаржуваного наказу, а саме: позивач в день звільнення не складав та не подавав в канцелярію підприємства, до посадових осіб підприємства, на електронну або поштову адресу підприємства письмових заяв про анулювання чи скасування його заяви про звільнення. Стосовно посилань представника позивача на те, що [PERSON] не ставив підпис в графі «З наказом ознайомлений» та в графі «Копію отримав», а тому волевиявлення позивача на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення не було, суд зазначає, що по-перше, той факт, що працівник не був ознайомлений з наказом про звільнення не може бути підставою для його скасування. Вказаний висновок узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 646/14464/15-ц. По-друге, згідно із висновком судово-почеркознавчої експертизи №1419/9925 від 27.04.2018 року, яка була проведена Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз імені Заслуженого професора М.С. Бокаріуса, питання про виконання [PERSON] підписів від його імені на зворотньому боці наказу № 115-к-о від 02.06.2017 Державного підприємства «Укрхімтрансаміак», в рядку: «З наказом ознайомлений:» та на розрахунковому листі за червень 2017, в рядку «З нарахованою сумою належною до виплати при звільненні ознайомлений», - не вирішувалися з причин, вказаних в дослідницькій частині, а саме з причин ненадання експерту достатньої кількості вільних зразків підпису [PERSON] Відповідно до висновку експертного почеркознавчого дослідження № 14639 від 07 червня 2018 року, яке було проведено експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» за заявою в.о. директора ДП «Укрхімтрансаміак» [PERSON] від 31.05.2018 року (вх. № 14862) для подання в рамках розгляду цієї справи та яке відповідає вимогам статті 106 ЦПК України, підписи від імені [PERSON], зображення яких містяться в графі «З наказом ознайомлений:» у технічній копії наказу ДП «Укрхімтрансаміак» від 02 червня 2017 року № 115-к.о. та в графі «З нарахованою сумою належною до виплати при звільненні ознайомлений» у технічній копії розрахункового листа [PERSON] за червень 2017 року від 02.06.2017, виконані самим [PERSON]. Доказів на користь того, що підпис від імені позивача в графі «З наказом ознайомлений:» у наказі ДП «Укрхімтрансаміак» від 02 червня 2017 року № 115-к.о. виконаний не позивачем, а іншою особою, до суду не надано. По-третє, факт виконання іншою особою підпису в графі «Копію отримав» у наказі ДП «Укрхімтрансаміак» від 02 червня 2017 року № 115-к.о. не оспорювався представником відповідача та був підтверджений свідком [PERSON], яка пояснила, що [PERSON] особисто розписався про ознайомлення із наказом, а в графі «Копію отримав» розписався не [PERSON], а інший співробітник - [PERSON], адже їй потрібна була копія наказу для здійснення остаточного розрахунку з позивачем. І нарешті, по-четверте, суд зазначає, що відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Доказів того, що позивач просив видати йому копію наказу про звільнення до суду не надано. Крім того, із змісту пояснень позивача, наданих в судовому засіданні, судом було встановлено, що копія наказу про звільнення була видана позивачу разом із трудовою книжкою (копія наказу була вкладена в трудову книжку при її видачі позивачу). Посилання представника позивача на лист Мінсоцполітики від 04.04.2014 року № 60/06/186-14 є неспроможними, адже по-перше, вказаний лист не є юридично обов'язковим актом, а по-друге, суд не погоджується із твердженням, яке викладено у цьому листі щодо фіксування згоди працівника на звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України. На думку суду, згоду на звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України працівник виражає у заяві про звільнення, а не після звільнення під час ознайомлення з наказом про звільнення. Стосовно показань свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що в день звільнення [PERSON] на роботі не було в.о. директора [PERSON] і позивач казав, що він сьогодні не складав заяву про звільнення, а склав її при прийнятті на роботу, то суд оцінює вказані показання критично. Станом на час розгляду справи вищевказані свідки, як і позивач, звільнені з ДП «Укрхімтрансаміак», при цьому на час роботи на підприємстві свідки та позивач працювали в одному кабінеті і мали товариські стосунки. Вказані свідки не працювали у відділі кадрів підприємства, до їх обов'язків не входило слідкування за перебуванням інших працівників на роботі, а тому вони не могли достовірно знати про перебування чи не перебування в.о. директора підприємства на роботі. Поведінка позивача в день звільнення, зокрема відсутність волевиявлення в належній формі щодо анулювання своєї пропозиції про звільнення, також свідчить про неспроможність показань свідків. Посилання позивача [PERSON] на пункт 11.2.10 Статуту ДП «Укрхімтрансаміак», із порушенням вимог якого його звільнено, не заслуговують на увагу виходячи з наступного. Відповідно до п. 1.1 Статуту ДП «Укрхімтрансаміак» вказане підприємство засноване на державній власності та належить до управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (Уповноважений орган управління) та є державним комерційним підприємством. Із змісту розділу 4 вищевказаного Статуту вбачається, що ДП «Укрхімтрансаміак» є юридичною особою, має право самостійно набувати прав та обов'язків та зобов'язане самостійно відповідати за їх невиконання. Згідно із п. 11.1 вищевказаного Статуту, Уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює повноваження щодо реалізації прав держави як власника майна, переданого Підприємству, що пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням ним у межах, визначених законодавством, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Відповідно до п. 11.2.10 Статуту ДП «Укрхімтрансаміак», Уповноважений орган управління погоджує кандидатури на посади заступників директора, головного бухгалтера та керівника юридичної служби Підприємства та звільнення їх з посад. З вищевикладеного вбачається, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі України як Уповноважений орган управління ДП «Укрхімтрансаміак» погоджує кандидатури на посади заступників директора та звільнення їх з посад з метою реалізації прав держави як власника майна, переданого підприємству. Тобто, дотримання чи недотримання з боку ДП «Укрхімтрансаміак» права Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на погодження звільнення будь-якої особи з посади заступника директора підприємства не впливає та не може впливати на дотримання прав особи, яка бажає звільнитися за угодою сторін, адже таке погодження здійснюється виключно з метою реалізації прав держави як власника майна, переданого підприємству, а не з метою дотримання трудових прав особи. Крім того, відповідно до копії листа № 687 від 02.06.2017 року Міністерство економічного розвитку і торгівлі було повідомлено про звільнення позивача у відповідності до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Доказів того, що вказане Міністерство висловлювало заперечення з приводу звільнення позивача до суду не надано. Також, у постанові від 27 червня 2012 року по справі № 6-67цс12 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно із якою відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим і угода про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями. У спірних правовідносинах орган управління підприємства, який наділений відповідними повноваженнями (виконуючий обов'язки директора підприємства), прийняв рішення погодитися з ініціативою позивача та звільнити його за угодою сторін у запропоновану позивачем дату, у зв'язку із чим згода Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на таке звільнення не мала правового значення. Більш того, відповідно до ст. 43 Конституції України використання примусової праці забороняється. А отже, не проведення звільнення працівника, який виявив бажання звільнитися на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та досягнув з цього приводу згоди із роботодавцем, лише з тих причин, що його звільнення не погоджено із Міністерством економічного розвитку і торгівлі, суперечило б конституційному праву громадянина на неможливість використання примусової праці. Підсумовуючи викладене суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У спірних правовідносинах судом не виявлено будь-яких порушень прав, свобод чи інтересів позивача, у зв'язку із чим у задоволенні позову належить відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд враховує, що у задоволенні позову було відмовлено, в той час як відповідач не надав доказів понесення будь-яких судових витрат. Отже, судові витрати які підлягають розподілу за результатами розгляду цієї справи відсутні.

Outcome: dismissed