Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

[PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просила стягнути з [PERSON] , заборгованість по виплаті аліментів за період з лютого по жовтень 2020 року включно в розмірі 27 000,00 грн, та пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 8 190,00 грн, що є предметом позову Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач посилається на наступне, що 18 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір між батьками про сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. За умовами п. 2 Договору, сторони дійшли згоди про визначення розміру аліментів на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , 25% від середньомісячної заробітної плати в м. Києві, наступним чином - в кінці кожного поточного місяця батько дитини сплачує 3000,00 грн, та через 12 місяців кожного року сума виплат має бути скорегована. Однак відповідачем неналежним чином виконуються зобов`язання за договором, за період з лютого по жовтень 2020 року відповідачем не сплачувались аліменти, в розмірі визначеному договором, у зв`язку з чим станом на 01 листопада 2020 року утворилася заборгованість в розмірі 27 000,00 грн, в досудовому порядку вирішити спірні питання не виявилось за можливе, тому позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду про стягнення заборгованості по аліментам за вказаний період та пені за прострочення виконання зобов`язань по сплаті аліментів в розмірі 8190,00 грн. 09 грудня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та пені за прострочення сплати аліментів, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням сторін). Згідно з частин 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 11 січня 2021 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, долучивши докази на підтвердження належного виконання зобов`язань по договору між батьками про сплату аліментів на дитину, просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі. 05 лютого 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про залучення Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 05 лютого 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про витребування доказів. 26 лютого 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволені клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору. Суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. ( ч.8 ст.279 ЦПК України) Представник позивача - адвокат Василенко О.В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та на підставі наявних у справі доказів, які долучено до позовної заяви, додатково пояснив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, який розірвано на підставі заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року. З метою врегулювання майнових відносин щодо утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , 18 липня 2018 року укладено Договір між батьками про сплату аліментів на дитину, за умовами договору сторони досягли згоди щодо визначення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, які має сплачувати батько дитини, - 25% від середньомісячної заробітної плати в м. Києві, наступним чином - в кінці кожного поточного місяця сплачує 3000,00 грн., та через 12 місяців кожного року сума виплат має бути скорегована. З моменту укладання договору відповідач належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по сплаті аліментів, щомісячно перераховував позивачу аліменти грошовими переказами через відділення «Укрпошта», однак починаючи з лютого 2020 року відповідач перестав сплачувати аліменти, у зв`язку з чим станом на 01 листопада 2020 року утворилася заборгованість в розмірі 27 000,00 грн. Враховуючи відсутність моживості врегулювати цей спір в досудовому порядку, позивач вимушена звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості по аліментам та пені за прострочення сплати аліментів в розмірі 8190,00 грн, яка нарахована у відповідності до положень статі 196 Сімейного кодексу України. Відповідач та представник відповідача -адвокат Доценко В.О., в судовому засіданні просили відмовити в задоволені позову, вважають позов безпідставним та необґрунтованим за відсутності належних та допустимих доказів, які б довели неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про сплату аліментів на дитину, додатково пояснили, що 26 вересня 2009 року сторони зареєстрували шлюб, від шлюбу мають дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , та сина - [PERSON] , [INFO] . 20 травня 2019 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. 18 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір між батьками про сплату аліментів на дитину. Відповідач сумлінно виконує умови договору, перераховуючи позивачу аліменти поштовими переказами через відділення «Укрпошта» найближче до місця проживання позивача. В січня 2020 року, здійснивши черговий грошовий переказ, відповідачу стало відомо, що грошовий переказ про сплату аліментів отриманий невідомою особою. Для врегулювання питань щодо належного виконання зобов`язань, 03 квітня 2020 року відповідач направив на адресу позивача повідомлення батька дитини про місце перебування, місце навчання, стан здоров`я дитини, та надати можливість вільно спілкуватися з дитиною, та приймати участь у вихованні, дана вимога залишилася без належного реагування з боку позивача. Як з`ясувалось згодом, 21 грудня 2019 року без згоди відповідача на виїзд дитини за межі України, позивач разом з дитиною виїхала до Португальської Республіки, чим позбавила відповідача можливості бачитися з дитиною, спілкуватися та приймати участь у його вихованні, що суттєво порушує права відповідача, як батька дитини. Відповідач вважає, що в діях позивача наявна недобросовісність щодо свідомого невиконання нею умов Договору між батьками про сплату аліментів та невиконання розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 28 січня 2020 року №75 «Про визначення участі батька у вихованні його дитини». Крім того, позивач не надала інформацію щодо відкритого карткового рахунку в банку для перерахування аліментів, в свою чергу, з метою дотримання прав та інтересів неповнолітнього сина, відповідачем був відкритий банківський рахунок на ім`я дитини в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на який перераховував кошти по сплаті аліментів, станом на дату звернення позивача з цим позовом до суду на картковому рахунку міститься накопичена грошова сума в розмірі 26 100,00 грн., з якої вираховано 934,37 грн зняті позивачем самостійно з цього ж рахунку, що свідчить про відсутність заборгованості по сплаті аліментів за період, визначений позивачем. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Виходячи з положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, з 26 вересня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування у шлюбі у подружжя народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] . 20 травня 2019 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.6 ст.6 Сімейного кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. ( ч. 1 та ч. 9 ст. 7 СК України) Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Глава 15 Сімейного кодексу України передбачає ряд самостійних способів отримання аліментів: за рішенням суду (ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України), за ініціативою платника чи одержувача (ст. 187 Сімейного кодексу України, шляхом подачі відповідних заяв за місцем роботи заявника), за договором між батьками про сплату аліментів на дитину (ст. 189 Сімейного кодексу України, при цьому, такий договір підлягає укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, тому факт його укладення не може підтверджуватись показаннями свідків). Відповідно до ч. 1 ст. 189 Сімейного кодексу України, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. 18 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір між батьками про сплату аліментів на дітей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за №3000. Відповідно до предмету договору, сторони прийшли до згоди про визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі, а сам: батько [PERSON] , щомісячно сплачує на дитину, до досягнення нею повноліття, 25% від середньомісячної заробітної плати в м. Києві, слідуючим чином - вкінці кожного поточного місяця сплачує 3000,00 грн., та через 12 місяців кожного року сума виплат має бути скорегована. Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. За змістом наведених норм чинного законодавства убачається, що норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін договору у визначені цими сторонами правового режиму участі батька (матері) у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.2 ст.189 Сімейного кодексу України, у разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Як роз`яснено у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», в разі невиконання батьком (матір`ю) свого обов`язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби. За умовами п. 13 Договору між батьками, встановлено, що у разі невиконання [PERSON] обов`язку зі сплати аліментів, аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Таким чином, у разі недотримання умов укладеного договору платником аліментів той з батьків, з ким проживає дитина, має право звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Договір з вчиненим виконавчим написом може бути переданий до державної виконавчої служби. У такому разі аліменти будуть стягуватися з платника примусово у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», у розмірі, передбаченому договором, без звернення до суду. Процесуальний порядок вчинення виконавчих написів регулюється ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та гл. 16 р. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Для вчинення виконавчого напису стягувачем або уповноваженим представником будь-якому нотаріусу, незалежно від місця виконання вимоги, подається письмова заява, зміст якої відповідає вимогам пп.2.1 п.2 гл.16 р. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Висуваючи вимогу про стягнення заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини, позивачем не доведено факт того, що всі випадки, які вона як сторона договору могла використати для отримання результату договору, вичерпані, в даному випадку дотримання процедури визначної договором щодо отримання задоволення вимог про виплату заборгованості по аліментам шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса на підставі ст. 88 Закону України «Про нотаріат», та пред`явлення його на примусове виконання до органів державної виконавчої служби. В той же час, оцінюючи наведені позивачем підстави щодо неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань в частині сплати аліментів, в розмірі визначеному у договорі, в період з лютого по жовтень 2020 року, судом встановлено наступні обставини. 28 січня 2020 року Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією винесено Розпорядження №75, відповідно до якого, визначено участь батька [PERSON] , у вихованні його дитини, [PERSON] , [INFO] , встановивши йому спілкування з дитиною за наступним графіком: - що понеділка з 10:00 до 18:00 год. з урахуванням графіку тренувань дитини; - перші три дні осінніх, весняних, зимових канікул; - один місяць (липень) під час літніх канікул. Зобов`язано батька дитини, [PERSON] забирати та повертати дитину за адресою її проживання, дотримуватись режиму виховання та харчування, розвитку дитини, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно матері дитини [PERSON] . Зобов`язано матір дитини, [PERSON] , не перешкоджати батькові брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дитини. 06 лютого 2020 року Управління освіти Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації Гімназія №315, направило на адресу [PERSON] , інформаційний лист, з повідомленням, що за період навчання у грудні дитина не відвідувала заняття 13, 18, 23, 24, на початку другого семестру з 13 січня 2020 року по 26 лютого 2020 року був відсутній (про відсутність дитини на заняттях мама попередила усно класного керівника). 03 квітня 2020 року відповідач направив на адресу позивача вимогу про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та надання інформації про перебування, місце навчання та стан здоров`я дитини [PERSON] . 26 листопада 2020 року Дарницьким районним судом м. Києва винесено постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 184 КУпАП. Відповідно до мотивувальної частини постанови суду встановлено, що [PERSON] з 21 грудня 2019 року об 15 год. 18 хв. по теперішній час - 05 серпня 2020 року разом з дитиною [PERSON] , [INFO] , перетнула кордон України шляхом прямування із Києва до Лісабону. Відомості про повернення їх до України відсутні та станом на 05 серпня 2020 року [PERSON] та [PERSON] відсутні в Україні. Таким чином [PERSON] , порушила вимоги розпорядження Дарницької РДА в м. Києві від 28 січня 2020 року №75 «Про визначення участі батька у вихованні його дитини» На підтвердження виконання договірних зобов`язань відповідачем долучено виписки з карткового рахунку «Юніор», відкритого в АТ КБ «ПриватБанк на ім`я малолітнього [PERSON] , [INFO] , його батьком [PERSON] , на який перераховано кошти по сплаті аліментів станом на 24 лютого 2021 року, залишок по рахунку становить: 26 100,00 грн. За даними, які викладено у довідці від 13 жовтня 2020 року, виданої АТ КБ «ПриватБанк», 09 жовтня 2020 року [PERSON] здійснила переказ коштів в розмірі 934,37 грн з карткового рахунку відкритого на ім`я малолітнього [PERSON] , [INFO] , що свідчить про обізнаність позивача про наявність відкритого карткового рахунку на малолітню дитину, реквізити рахунку та доступність у користуванні наявними на рахунку коштами. Суд критично відносить до позиції представника позивача, який висловив свої заперечення відносно необізнаності позивача щодо перерахування відповідачем аліментів на утримання дитини на картковий рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», оскільки позивачем не спростовано факт списання коштів з цього рахунку саме 09 жовтня 2020 року, до речі до подання позову до суду, та відсутність інформації щодо загальної суми коштів на цьому рахунку та їх призначення. При цьому суд враховує, що сторонами договору обумовлено порядок перерахування аліментів, як щомісячних платежів, «на картку ПАТ КБ «Приватбанк», яка зареєстрована на матір дитини - [PERSON] , із значенням призначення платежу» (п.6 Договору), при зверненні до суду позивачем не долучено належних доказів, які мали підтвердити наявність відкритих на ім`я позивача рахунків в банківський установі та відповідно повідомлення відповідача про спосіб виконання договору в частині сплати щомісячних платежів, та/або пропозиції вести зміну до договору в цій частині. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по виплаті аліментів на загальну суму 27000,00 гривень, яка розрахована за період з лютого по жовтень 2020 року, є безпідставними, оскільки відповідачем виконано зобов`язання за вказаний період в повному обсязі. Відповідно до приписів ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Як роз`яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів. При розгляді спорів про стягнення на підставі ч.1 ст.196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки (пені). Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. ЇЇ завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. За умовами Договору між батьками про сплату аліментів від 18 липня 2018 року, сторонами не передбачені майнові санкції для застосування до зобов`язальної сторони у разі неналежного виконання договірних зобов`язань, в тому числі стягнення пені (неустойки) по сплаті аліментів на утримання дитини. Тлумачення ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарна застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У Сімейному кодексі України не передбачені випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Такого правового висновку дійшов у постанові 14 грудня 2020 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 661/905/19. Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Згідно з встановленим ст.13 Цивільного процесуального кодексу України принципом диспозитивної цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Під час вирішення питання про стягнення пені за прострочення сплати аліментів боржником, необхідно брати до уваги фактичні обставини, що зумовили виникнення заборгованості, можливість та обізнаність боржника про необхідність утримувати дитину, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення, участь боржника у вихованні дитини, що сприятиме його обізнаності щодо потреб дитини, пов`язаних з її матеріальним забезпеченням. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення щодо обставин виконання договірних зобов`язань, суд приходить до висновку про відсутність підстав для притягнення відповідача до відповідальності за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки (пені), оскільки в межах даного спору відповідачем спростовано факт порушення зобов`язань договору про утримання дитини в частині сплати аліментів та відсутність заборгованості по сплаті аліментів, крім того відповідачем доведено наявність обставин щодо чинення позивачем перешкод у спілкуванні батька з дитиною, приховування місця перебування/проживання та навчання сина - [PERSON] , що унеможливлює здійснення контролю за витрачанням коштів, які перераховуються на утримання малолітньої дитини, також з боку позивача мають місце порушення договірних зобов`язань в частині надання інформації щодо відкритого рахунку в банківський установі для перерахунку коштів по сплаті аліментів на дитину, відповідно до Договору укладеного між батьками, що в сукупності дає підстави відмовити у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів в розмірі 8190,00 гривень, яка нарахована позивачем за період лютий - жовтень 2020 року. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та пені за прострочення сплати аліментів, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат, оскільки ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed