Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ЛМР, ЛКП «Сяйво», у якому просять встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] загальною площею 75,6 м.кв., виділивши в користування [PERSON] житлову кімнату площею 16.8 кв.м., [PERSON] кімнату площею 7,8 кв.м., [PERSON] кімнату площею 10,10 кв.м., [PERSON] кімнату площею 10,8 кв.м., так як кімнати відповідачів мають вихід на лоджію площею 2,9 кв.м.; кладову площею 0,8 кв.м., залишивши лоджію в їхньому користуванні; кухню, санвузол, коридор, комірки залишити в загальному користуванні сторін; зобов`язати ЛКП «Сяйво» розподілити особові рахунку на ім`я сторін, відповідно до житлової площі, котра їй виділена з урахуванням площі приміщень, які залишені в спільному користуванні. Свої позовні вимоги мотивують тим, що сторони зареєстровані у спірній квартирі, власником якої є міська рада, між ними фактично встановився порядок користування квартирою, однак відповідачі відмовляються оплачувати житлово-комунальні послуги, а тому просять позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.05.2021 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику сторін/. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву, роз`яснено ст. 178, 193 ЦПК України. У вказаний строк відповідачі не подали суду відзив на позовну заяву, поважних причин такого не повідомили. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення /виклику/ сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Згідно ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] перебуває у комунальній власності, складається із чотирьох житлових кімнат, в квартирі зареєстровано 4 осіб: [PERSON] , 1949 р.н., [PERSON] , 2000 р.н., [PERSON] , 1974 р.н. та [PERSON] , 1976 р.н. /а.с.7/. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. За змістом ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ця стаття закріплює право безперешкодного користування своєю власністю, включаючи і житлову власність, регулює умови позбавлення власності, визнає право держав здійснювати контроль за використанням власності відповідно до інтересів суспільства. Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, громадської організації чи групи приватних осіб має поважатись. У першу чергу, ця повага має виявлятися державою і реалізовуватися шляхом прийняття законодавчих, виконавчих актів, що захищають право власності від незаконних зазіхань. Згідно технічного паспорта, загальна площа спірної квартири становить 75.60 кв.м., житлова площа квартири - 45,50 кв.м. і складається із наступних приміщень: коридор 12,40 кв.м., кухня 8,80 кв.м., житлова кімната 16,80 кв.м., житлова кімната 7,80 кв.м., ванна 2,80 кв.м., вбиральня 1,10 кв.м., кладова 1,30 кв.м., житлова кімната 10,10 кв.м., житлова кімната 10,80 кв.м., кладова 0,80 кв.м., лоджія 2,90 кв.м. /а.с.8-9/. Відповідно до вимог ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України. Статтею 47 ЖК України встановлено норму жилої площі в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачі просять визначити порядок користування квартирою та розподілити особові рахунки для сплати комунальних послуг окремо кожним із сторін спору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Статтею 63 ЖК України встановлено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Положеннями ч. 1, 2 статті 104 ЖК України визначено, що член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з частки житлової площі, яка припадає на кожного із мешканців спірної квартири, а саме: 45,50 кв. м. /житлова площа/: 4 /зареєстровані особи/ = 11,38 кв. м., то надання в користування позивачу [PERSON] кімнати площею 16,8 кв. м., позивачу [PERSON] кімнати площею 7,8 кв.м, а відповідачам [PERSON] та [PERSON] кімнати площею 10.10 кв.м та 10.8 кв. м. відповідно, погіршить права як позивача [PERSON] , так і відповідачів. Такий порядок не відповідає вимогам законодавства, оскільки матиме місце відступлення від розміру житлової площі, що припадає на одного мешканця в зазначеній квартирі в сторону зменшення, що призведе до порушення прав відповідачів як співмешканців спірної квартири. При цьому позивач отримає у користування на 5,42 кв. м. житлової площі більше від житлової площі в квартирі, яка припадає на кожну особу. Доказів того, що саме такий порядок користування спірною квартирою фактично існує між сторонами на добровільних засадах, позивачами суду не надано, як і не надано доказів, що саме такий порядок користування квартирою якнайкраще враховує інтереси усіх співмешканців спірної квартири. Згідно із ст.66 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Таким чином, розподіл особового рахунку є можливим лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг, що може мати місце лише за умови визначення конкретної житлової площі, якою користується кожна з осіб, яка претендує на оформлення особового рахунку на своє ім`я, та визначення площі приміщень, що перебуватимуть у спільному користуванні на умовах, визначених законом. Крім цього, суд звертає увагу позивачів, що позовні вимоги ставляться до відповідачів у справі, а не до третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, а тому, суд не може задовольняти позовну вимогу про зобов`язання третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, вчинити певні дії, зокрема і про зобов`язання ЛКП «Сяйво» розподілити особові рахунку на ім`я сторін, відповідно до житлової площі, котра їй виділена з урахуванням площі приміщень, які залишені в спільному користуванні. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, відповідачі не заявляли до відшкодування судові витрати, а тому судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору при поданні позову до суду покладаються на сторону позивачів.

Outcome: dismissed