Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

[PERSON] просить поділити спільне сумісне майно, яке придбане за час шлюбу, визнавши за нею право власності на ? частку будинку № 34 по вулиці Карла Маркса у с.Ботієве Приазовського району Запорізької області і стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 07.07.1990 року по 05.11.2012 року (дата рішення про розірвання шлюбу). В період шлюбу на спільні кошти вони збудували житловий будинок за вказаною адресою. Документи на право власності оформили на чоловіка, а вона була зазначена як член сім'ї тільки в дозвільних документах на будівництво. Позивач бажає поділити будинок як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст.ст. 22, 28 КпШС України, який був чинним до 01.01.2004 року. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги за вказаними в позові обставинами та з наведених підстав. Додатково пояснила, що вона після розірвання шлюбу продовжувала проживати з відповідачем у спірному будинку до 06.10.2016 року. Інше спільне майно (речі, що знаходились в будинку) вони поділили добровільно та вона отримала згідно складеного акту від 06.10.2016 року певне майно. Вона на рівні з відповідачем вкладала свої працю та кошти в будівництво будинку. З 1988 року по цей час мала постійну роботу та отримувала заробітну плату, тоді як відповідач з 2003 року ніде не працює, зловживає алкогольними напоями та вчиняє сварки з нею. Більш того, вона в період після розірвання шлюбу, проживаючи у вказаному будинку, за свої кошти здійснила газифікацію будинку та поміняла вікна, [PERSON], документи на оплату за вказані роботи були виписані на власника будинку, який фактично вказаними поліпшеннями не займався. Представник позивача [PERSON] обґрунтовуючи правові підстави вимог вказав, що дані правовідносини повинні регулюватися нормами статей 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час придбання будинку. Відповідно до вказаних норм позивач не повинна доводити, що вона вклала в будівництво певні кошти, так як закон передбачає, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Відповідач в судове засідання не з'явився та його представник [PERSON] повідомив, що [PERSON] знає про розгляд справи, але не бажає бути присутнім в судовому засіданні. Відповідач не визнає позовні вимоги, про що надані суду його письмові заперечення. Такі ж заперечення навів представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні. Він вказав, що відповідно до ч.1ст.71 СК України спільне сумісне майно подружжя повинне ділитися в натурі та позовна заява не містить відомостей чи обставин про неможливість поділу будинку в натурі і обґрунтувань необхідності поділу будинку на ідеальні частки. Так як позивач отримала певне майно, згідно акту опису від 06.10.2016 року, то її частка в будинку повинна бути меншою. Представник вважає, що позивач повинна довести, а суд встановити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначив, що такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року справі № 6-612цс15, а позивачем такі факти не доведені. Суд, вирішуючи даний спір, керується Конституцією України, Цивільним кодексом у випадках, передбачених ч.1 ст.9 цього Кодексу. Згідно ч.1ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Відтак, суд при вирішенні питання щодо власності на спірний будинок, який придбаний до набрання чинності Сімейним кодексом (СК) України (з 01.01.2004 року), керується нормами Кодексу про шлюб та сім'ю (КпШС), який діяв на момент виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя. Відповідно до ст.51, п.5 ч.1 ст.92 Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї розповсюджується на рівність у майнових відносинах, які в даному випадку регулюються положеннями КпШС України. Відповідно до статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Із аналізу зазначених норм вбачається, що законом закріплений принцип презумпції спільної сумісної власності подружжя на придбане майно під час шлюбу і рівності часток дружини, чоловіка у цьому майні та противне підлягає доказуванню. Із документів наданих позивачем (копії паспорту громадянина України [PERSON] серії СВ № 82743 від 16.03.2000 року; копії свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-ЖС № 862857 від 07.07.1990 року; копії рішення Приазовського районного суду Запорізької області у справі № 2-359/2012 від 05.11.2012 року про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 27.11.2012р.; копії довідки Ботіївської сільської ради Приазовського району Запорізької області № 6055 від 21.12.2016 року) судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 07 липня 1990 року по 27 листопада 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Сторони на мають дітей. Місце проживання [PERSON] з 27.12.1990 року по цей час зареєстроване за адресою: вулиця [PERSON] (нині [PERSON]), будинок № 34 в селі Ботієве Приазовського району Запорізької області та фактично в спірному будинку позивач проживала по 07 жовтня 2016 року. Доводи [PERSON] про те, що вона фактично до 07.10.2016 року проживала в спірному будинку та до вказаного часу сторони сумісно користувалися житлом підтверджується зазначеною вище довідкою сільської ради № 6055, довідкою голови СО Соціальний розвиток про сплату позивачем коштів за газифікацію будинку, квитанцією № 15 від 02.09.2016 року про внесення [PERSON] платежу в розмірі 1800 грн. за газифікацію будинку за адресою: вулиця К.Маркса, 64 в с.Ботієве. В зазначений період шлюбу та проживання в спірному будинку [PERSON] мала постійну роботу (медичний працівник) та певний заробіток, що підтверджується: копією трудової книжки від 22.08.1988 року та довідок про заробітну плату № №01-0285/62, 01-0285/63, 01-0285/64 від 21.03.2017р.; копіями довідок про доходи №№ 127, 126, 121, 122, 123 від 21.03.2017 року; копією довідки № б/н від 21.03.2017р. про роботу в період з 2014 по цей час. Згідно копій свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.06.2003 року, довідки характеристики комунального підприємства Нерухомість-П Приазовської районної ради Запорізької області № 78 від 21.03.2017 року, [PERSON] є власником спірного будинку з інвентаризаційною вартістю 194519,00 гривень та технічною характеристикою: загальна площа 77,50 кв.м., житлова площа 45,90 кв.м. (жилий будинок, 1 А; гараж, 1 Б; сарай, 1 В; сарай, 1 Г; сарай, 1 Д; навіс, ж; душева, д; огорожа, №1; водогін, №2). Відповідно з дозвільними документами для забудови спірного будинку (будівельного паспорту, проекту забудови, паспорту на забудову садиби, виписки із рішення виконавчого комітету сільської ради № 10 від 22.02.1996 року про дозвіл на будівництво житлового будинку, довідки про склад сім'ї забудовника від 07.03.1996р. № 102) забудовником зазначений [PERSON], а позивач [PERSON] зазначена як його член сім'ї. Таким чином із сукупності наведених доказів судом встановлено, що спірний будинок був побудований (придбаний) сторонами в період шлюбу, спільними зусиллями за спільні кошти. Будь які обставини, що підтверджували би придбання спірного будинку за рахунок особистих коштів [PERSON], відповідачем не наведені, докази на підтвердження таких обставин суду не надані. Доводи представника відповідача про те, що позивачем не врахована вартість предметів домашнього вжитку, згідно акту опису майна від 06.10.2016 року, які позивач вивезла з будинку після розірвання шлюбу та фактичного розірвання стосунків із чоловіком, являються неспроможними. В порядку, передбаченому ст.ст.3,10,11,119,123 ЦПК України, вимоги про поділ іншого майна подружжя позивачем, а також зустрічного позову відповідачем не заявлялися. За таких обставин достатніх підстав для висновку про те, що сторони добровільно поділили майно після розірвання шлюбу і внаслідок такого поділу спірний будинок залишився у власності відповідача, а на належну позивачеві ? частку у спільному майні подружжя були виділені предмети домашнього вжитку, не вбачається. Позивач не вимагає поділити будинок в натуральному вигляді, а просить визнати її ідеальну частку у цьому майні без його реального поділу, так як в судовому засіданні зазначила, що будинок має один вхід та на цей час не може бути поділений в натуральному виді, а вона не бажає проживати в одному будинку з відповідачем. Відповідачем зустрічні вимоги про поділ будинку в натуральному вигляді не пред'явлені. Особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд (ч.1ст.12 Цивільного кодексу України). Суд, згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, повинен розглядати справи не інакше, як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З наведених підстав суд не сприймає заперечення відповідача щодо не можливості виділу позивачу ідеальної частки будинку без визначення частки в натурі. Такі доводи відповідача не можуть бути підставою відмови в задоволенні даного позову. В своїй постанові по справі 6-38цс15 від 03.06.2015 року Верховний суд України дійшов висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Слід зазначити те, що Верховний Суд України зробив такі висновки по справі з подібними правовідносинами, але за різних обставин справи, так як вирішувалось питання поділу майна подружжя, який був учасником господарського товариства і вносив до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя. Дійсно статті 60 СК України і 22 КпШС України мають подібний зміст та навіть застосовуючи ці норми таким чином, як вказав Верховний Суд України, підстав для відмови в задоволенні позову немає. Так, відповідач в запереченні посилається на те, що всупереч правовій позиції Верховного Суду України позовна заява не містить посилань на обставини, якими б підтверджувався факт набуття майна за спільні кошти подружжя чи внаслідок спільної праці, що є обов'язковим. Заперечення відповідача з цього приводу спростовуються викладеними вище обставинами, наведеними позивачем в судовому засіданні та підтвердженими дослідженими доказами. Судом встановлено із досліджених доказів, що 1) часом набуття будинку є час перебування сторін у шлюбі (04.06.2003р), 2) джерело набуття сумісна праця та кошти подружжя, 3) мета придбання майна (побудова житлового будинку) для сумісного проживання подружжя. Будь які інші обставини, всупереч наведеним, відповідачем не викладені. Виходячи із встановлених обставин та норм закону позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб визначений позивачем. Судові витрати (судовий збір), які підтверджені документально (квитанціями ПАТ КБ ПриватБанк від 29.12.2016р. та 24.03.2017р. на загальну суму 972, 59 грн.), згідно ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved