Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

[PERSON] просить встановити факт його проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] в с.Гути Конотопського району Сумської області, однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 31.03.2006 року до 12.12.2012 року за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування, будучи допитаним у судовому засіданні як свідок в порядку ст.92 ЦПК України, [PERSON] пояснив, що оскільки [PERSON] була одинока, мала похилий вік і потребувала допомоги, він разом з дружиною, починаючи з березня 2006 року і до дня смерті спадкодавця, постійно проживав з останньою однією сім`єю у [ADDRESS] , хоча зареєстрований по м.Конотоп. У них з [PERSON] був спільний бюджет, вони разом обробляли город, вирощували свиней, тримали курей, здійснили ремонт будинку та сараїв. [INFO] [PERSON] померла внаслідок чого відкрилася спадщина. У визначеному порядку звернувся із заявою про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено у вчинені нотаріальної дії, у зв`язку з неможливістю встановити факт проживання однією сім`єю, не менше 5 років до смерті зі спадкодавцем [PERSON] . Зазначив, що сімейні стосунки між ним та спадкодавцем виникли у березні 2006 року, тому як саме з цього часу вони стали постійно проживати за місцем мешкання [PERSON] , і тривали до дня смерті останньої. Він повністю займався її похованням, отримував свідоцтво про смерть, купував всі необхідні для поховання речі. Заінтересовані особи Попівська сільська рада та приватний нотаріус Мусієнко В.В., кожен окремо, подали клопотання про розгляд справи за відсутності їх представників, заявленим вимогам не заперечують, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Суд, вислухавши доводи заявника, пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили факт проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю з березня 2006 року і по день смерті останньої, дослідивши представлені докази приходить до наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, а також - Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК, постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК та не є вичерпним. Зокрема, за положеннями ч.2 цієї статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (далі постанова), якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] у с.Гути, Конотопського району, де проживала по [ADDRESS] спільно з [PERSON] однією сім`єю з березня 2006 року і по день смерті (а.с.10,13). Даний факт підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] , а також заявник [PERSON] , допитаний в якості свідка в порядку ст.92 ЦПК. Кожен із вказаних осіб пояснив, що під час спільного проживання між [PERSON] та [PERSON] були добрі сімейні відносини, вони мали спільний бюджет, вели господарство, обробляли город, тримали свиней та курей, здійснили ремонт будинку та господарських споруд. Крім того, саме заявник займався похованням спадкоємця після смерті. Ці доводи підтверджуються довідкою виконкому Кузьківської сільської ради Конотопського району та розпискою особи, яка здійснила ремонт печі та димаря в будинку спадкодавця, отримавши за це оплату від [PERSON] (а.с.13,29). Проте, нотаріус відмовив [PERSON] в оформленні спадщини, оскільки не підтверджений факт спільного проживання зі спадкодавцем (а.с.12), що і стало підставою звернення до суду. Згідно з правозастосовними орієнтирами викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року - при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. За положеннями ч.ч. 1-2 ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Крім того, про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.99 №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї»), в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Відповідно до відповіді нотаріуса після померлої [PERSON] спадкова справа не заводилась, спадкоємці з заявами про прийняття спадщини, про відмову від її прийняття або про видачу свідоцтва про право на спадщину не звертались (а.с.12). Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. У ст. 3 наведеного Закону визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином особа, яка проживала разом із спадкодавцем на час його смерті без місця реєстрації має право у судовому порядку встановити факт постійного проживання із спадкодавцем на момент його смерті. Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 21.02.2018 року по цивільній справі №317/2329/15-ц та від 28.02.2018 року по цивільній справі №633/344/16-ц, у яких також роз`яснено, що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Юридичний факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини має бути встановлений винятково рішенням суду. На переконання суду заявник довів цей факт належними та допустимими доказами, що є підставою для задоволення вимог.

Outcome: approved