Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

[PERSON] через представника своїх інтересів [PERSON] 21 вересня 2015 року звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ТОВ «Дніпропетровськгаззбут», ПАТ «Дніпрогаз» про визнання недійсним частини договору, зобовязання вчинити певні дії (а. с. 3-5). Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 2015 року набула право власності на житловий будинок № 67 по вул. Муромській у м. Дніпропетровську. Перед підписання даного договору продавець [PERSON] запевнив, що заборгованості за будь-якими платежами з експлуатації будинку відсутні, проте заселившись до будинку та намагаючи переоформити особовий рахунок в ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» та ПАТ «Дніпрогаз» на своє імя, уклавши з останніми відповідний договір, позивача повідомили, що за адресою зазначеного будинку наявна заборгованість за послуги з газопостачання у розмірі 27\~295,50 грн. При цьому позивачу було вручено відповідне повідомлення, а також зазначено, що у разі не сплати нею як новим власником будинку даної суми боргу, будинок буде відключений від газопостачання. Таким чином позивача було змушено підписати договір з відповідачами, яким, в тому числі, позивач визнала за нею борг у розмірі 27\~295,50 грн. У звязку з зазначеним [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд визнати договір про надання населенню послуг з газопостачання № [NUMBER] від 04 вересня 2015 року, укладений між споживачем [PERSON], постачальником товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» та газорозподільним підприємством публічним акціонерним товариством «Дніпрогаз» в частині наявності боргу у споживача за спожитий газ, а саме: пункт 15 та додаток до договору про надання населенню послуг з газопостачання № [NUMBER] від 04 вересня 2015 року, в якому зазначено наявність заборгованості споживача у сумі 27\~295,50 грн. недійсним, таким, що суперечить змісту цивільного кодексу України, іншим актом цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та укладеним без вільного волевиявлення, такого, що не відповідає внутрішній волі споживача [PERSON]; зобовязати ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» та ПАТ «Дніпрогаз» зробити перерахунок за особовим рахунком [PERSON], відкритому для оплати з газопостачання, з урахуванням того, що борг в сумі 27\~295,50 грн., який було створено попередніми споживачами, відсутній. Представник інтересів позивача у судовому засіданні позов з підстав у ньому викладених підтримав, наполягав на його задоволенні у повному обсязі. Представник інтересів відповідача ПАТ «Дніпрогаз» у судовому засіданні заперечував проти позову, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких посилався на те, що спірний договір є однаковим для всіх споживачів, зазначення суми заборгованості станом на день укладення договору є типовою умовою (а. с. 35-37); просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» у судове засіданні представника своїх інтересів не направив, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу [PERSON] 10 липня 2015 року був посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] отримала у приватну власність житловий будинок № 67, розташований по вул. Муромській у м. Дніпропетровську. Пунктом 3.1.6 договору визначено, що продавець гарантує, що він зобовязується нести обовязок по утриманню житлового будинку, оплаті всіх належних платежів, а також відповідати за вказаний стан житлового будинку до моменту прийому-передачі (а. с. 6-7, 8). Також судом встановлено, що 04 вересня 2015 року між споживачем [PERSON], постачальником товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» та газорозподільним підприємством публічним акціонерним товариством «Дніпрогаз» був укладений договір про надання населенню послуг з газопостачання № [NUMBER], відповідно до п. 15 якого у разі наявності на час укладання цього договору заборгованості з оплати послуг з газопостачання споживач зобовязується сплатити заборгованість на таких умовах: величина заборгованості на 04 вересня 2015 року становить 27295,50 грн., що сплачується споживачем таким чином:______ (умови такої сплати в договорі не зазначені) (а. с. 14-19). В додатку до вказаного договору, яким є «Порядок оплати заборгованості наданих послуг з газопостачання по особовому рахунку № [NUMBER]» йдеться про те, що сума заборгованості становить 27295,50 грн. (а. с. 20). Судом було встановлено, що при укладанні вищезазначеного договору співробітниками відповідачів були вручені позивачу попередження про припинення газопостачання за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Муромська, 67 у звязку з наявністю боргу станом на 31 липня 2015 року у розмірі 27\~200,86 грн. (а. с. 11), та повідомлення про заборгованість за спожитий природний газ за особовим рахунком № [NUMBER] станом на 04 вересня 2015 року у сумі 24900,00 грн. (а. с. 11). Дані попередження та повідомлення виписані на прізвище Пелих. [PERSON] 07 вересня 2015 року звернулась на адресу ПАТ «Дніпрогаз» з письмовою заявою про списання з її особового рахунку заборгованості у розмірі 27\~200,86 грн., що нарахований за використання природного газу попередніми власниками відповідного будинку (а. с. 12). На заяву позивача від 08 вересня 2015 року щодо проведення перерахунку заборгованості та невідключення будинку від газопостачання (а. с. 39-40), листом ПАТ «Дніпрогаз» було повідомлено позивача, що з даним питанням вона має звернутись до попереднього власника будинку (а. с. 43). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Пунктом 3 ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. Згідно з ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 ст. 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з розясненнями Верхового суду України, що містяться в п. 9 постанови пленуму № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, згідно зі статтею 217 ЦК ( 435-15 ) правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. В пункті 22 вказано постанови пленуму Верхового суду України йдеться про те, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти таки правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у судовому засіданні у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованості позовних вимог, у звязку з чим вважає за можливе задовольнити їх у повному обсязі. Роблячи такий висновок суд критично оцінює заперечення представника відповідача ПАТ «Дніпрогаз» на підписання позивачем договору зі спірним пунктом № 15 як на підставу визнання нею заборгованості попередніх власників та обовязку сплатити цю заборгованість, оскільки підписання даного договору позивачем в зазначеній редакції відбулось внаслідок погрози відключення від газопостачання та у разі відсутності такої погрози [PERSON] не підписала б договір, оскільки п. 15 договору суперечить її інтересам. Крім того, ані п. 15 договору, укладеного між сторонами 04 вересня 2015 року, ані додаток до нього не містить порядку, умов, строків, тощо сплати заборгованості. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн. (а. с. 24). На підставі викладеного,

Outcome: approved