Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до Купянської міської ради Харківської області про визнання права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що 23 липня 2001 року між позивачем [PERSON] та його, тіткою [PERSON], було укладено договір піднайму квартири №100 в будинку №15 в смт Ківшарівка міста Куп'янська. Договір було укладено без зазначення строку. Позивачі стверджують, що з моменту укладення договору і по теперішній час вони разом проживають у вказаній квартирі, проводять в ній поточні ремонти, сплачують комунальні платежі, підтримують квартиру в належному стані. [PERSON], звертався до Куп'янського відділу внутрішніх справ з заявою про прописку у вказаній кварти\-рі але йому було відмовлено в цьому у зв'язку з тим, що квартира неприватизована. У звязку з вищевикладеним позивачі були вимушені звернутися до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням. 16 грудня 2016 року позивачі уточнили свої позовні вимоги та просили крім первісно заявлених позовних вимог, також зобовязати відповідача зареєструвати позивачів у спірній житловій квартирі. У судове засідання позивачі не зявилися, надали до суду заяви з проханням розглядати справу у їх відсутності, просили уточнений позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутності не заперечував з приводу заявлених позовних вимог, при вирішенні справи покладався на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23 липня 2001 року між позивачем [PERSON] та його, тіткою [PERSON] було укладеного безстроковий договір піднайму квартири №100 в будинку №15 смт. Ківшарівка (а.с. 4). 25 липня 2001 року [PERSON] просив відділ внутрішніх справ м. Купянська прописати його у квартирі №100 в будинку №15 смт. Ківшарівка, однак відповідно до резолюції на заяві [PERSON] йому було відмовлено у прописці в даній квартирі у звязку з тим, що нерухомість не приватизована [PERSON] (а.с. 5). 28 січня 2013 року [PERSON] уклав договір про надання послуг з постачання холодної та гарячої води у спірну квартиру №100 в будинку №15 смт. Ківшарівка, що підтверджується ксерокопією договору (а.с. 6-8). Позивачі [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітня донька [PERSON] [INFO], проживають у спірній квартирі №100 в будинку №15 смт. Ківшарівка з 2001 року по даний час без реєстрації, про що свідчить акт проживання за місцем реєстрації від 23 листопада 2016 року (а.с. 9). Донька позивачів [PERSON] [INFO] навчається в Купянській [PERSON] ступенів №12, яка знаходиться в смт. Ківшарівка, що підтверджується довідкою з місця навчання (а.с. 10). В квартирі де мешкають позивачі відсутня заборгованість за електроенергію та газопостачання, що підтверджується довідками з КК «Коменерго-Куп'янськ» та Куп'янського територіального відділення ПАТ «Харківгаз» (а.с. 11-12). Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно ст. 90 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Відповідно ст. 92 ЖК України договором піднайму може бути передбачено, що разом з піднаймачем у надаване йому жиле приміщення вселяються і члени його сім'ї. Подальше вселення піднаймачем членів сім'ї допускається лише за згодою наймодавця, наймача та інших осіб, зазначених у частинах першій і третій статті 91 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Здійснення людиною свого природного права на життя повязано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав набуття права користування житлом. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Відповідно до правил реєстрації місця проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України\~від 2 березня 2016 року №207право на проживання в житлі підтверджує - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. Судом у судовому засіданні було встановлено, що позивачі мешкають у спірній квартирі на підставі договору піднайму, що відповідає вимогам діючого законодавства. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що позивачі користуються спірною житловою квартирою тривалий час, а саме з 2001 року, самі сплачують витрати на комунальні послуги та здійснюють поточний ремонт приміщення, суд вважає за необхідне задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі.

Outcome: approved