Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

[PERSON] у вересні 2015 року заявив позов до колишньої дружини [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS], шляхом визнання за сторонами по 1/2 частці квартири. Натомість [PERSON] заявила зустрічні вимоги про визнання за нею в порядку поділу 3/4 частки цієї ж квартири, а за позивачем 1/4 частки. [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягав і заявив, що спірне майно має бути поділено між сторонами в рівних частках. Представник позивача [PERSON] підтримав доводи свого довірителя і пояснив, що відповідачем не надано достатньо доказів, що давали б підстави для поділу майна з відступленням від рівності часток сторін у праві власності. [PERSON] просила виділити їй у власність більшу частку спільного майна, з метою захисту прав дітей, які після розлучення сторін залишились проживати з нею і перебувають на її повному утриманні. Представник відповідача [PERSON] підтримав позицію свого довірителя, надав пояснення, що по суті зводяться до викладеного в зустрічні позовній заяві. Судом встановлено таке. Сторони з 20.11.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають дітей [PERSON] та [PERSON], які народились [INFO]. Даний шлюб було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30.04.2015р. 22.02.1999 року головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі свого наказу від 19.02.1999р. №136-С/КІ було видано свідоцтво про право власності [PERSON] на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 41,5 кв.м., загальною площею 71,6 кв.м. Сторони, як це видно з їх позиції щодо спору, не заперечують, що вказана квартира є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пленум ВС України в п. 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що при поділі неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Статтями 372 ЦК України, 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Разом з тим, частиною 3 ст. 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Саме останніми вимогами закону і обґрунтовано зустрічний позов. Дійсно діти сторін проживають разом з матір'ю в спірній квартирі, що підтверджується даними довідки обслуговуючої організації. Проте, на час розгляду справи, діти досягли повноліття, доказів, що вони є непрацездатними і отримують аліменти суду не надано. Ті обставини, що позивач має непогашену заборгованість з аліментів на утримання дітей до досягнення ними повноліття, тривалий час не приймає участі в утриманні спірного майна, самі по собі, не дають суду підстави збільшити частку відповідача в цьому майні відповідно до вказаних вимог закону. З наведеного суд приходить до висновку, що частки сторін у праві власності на спірну квартиру є рівними, а тому на підставі вказаних в рішенні норм закону первісний позов підлягає задоволенню повністю, а зустрічний має бути задоволено частково, відповідно до первісного. При цьому, суд вважає за необхідне припинити право спільної сумісної власності сторін на спірне майно відповідно до ч.3 ст. 372 ЦК України. За такого рішення, судові витрати мають бути покладені на відповідача відповідно і на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial