Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

[PERSON] подав до суду позов до Київської Державної академії водного транспорту імені гетьмана Петра Конашевича-Сагайдачного про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що він працював на посаді директора Київського транспортно-технологічного коледжу Київської Державної академії водного транспорту імені гетьмана Петра Конашевича-Сагайдачного. 23.03.2015 року наказом КДАВТ №02-03-26/о від 03.03.2015р. його було звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України. Зазначив, що його було звільнено під час перебування на лікарняному та, зокрема, не визначено конкретну дату звільнення. У зв'язку з тим, що Київська Державна академія водного транспорту імені гетьмана Петра Конашевича-Сагайдачного порушила права [PERSON], останній просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді директора Київського транспортно-технологічного коледжу, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 44807,68 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з викладених підстав, просили суд позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував. До початку судового засідання подав письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не мав права підписувати договори. Зазначив, що надані позивачем листки непрацездатності викликають сумнів щодо їх достеменності. Вважає, що вирішення питання про «одноразове грубе» порушення трудових обов'язків працівником віднесено на розсуд власника або уповноваженого ним органу (а.с. 55-56). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що наказом КДАВТ №02-03-26/о від 03.03.2015р. було звільнено [PERSON] з посади директора Київського транспортно-технологічного коледжу на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України (а.с. 11). Зокрема у наказі вказано, що [PERSON] підписувались господарські договори на закупівлю товарно-матеріальних цінностей та послуг без оформлення належних повноважень - без довіреності керівництва (ректора) КДАВТ. Таких договорів укладено 52, тобто здійснено грубе порушення порядку ведення фінансово-господарської діяльності. У п.1 наказу зазначено, що датою звільнення [PERSON] вважати перший день виходу на роботу після хвороби. З копії трудової книжки вбачається, що [PERSON] було звільнено 23.03.2015р. згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України на підставі наказу №02-03-26/о від 03.03.2015р. (а.с. 9-10). Відповідно до листків непрацездатності серії АГЧ №777025 та № 702284 [PERSON] перебував на лікарняному з 23.02.2015р. по 21.03.2015р. (а.с. 12, 13). Зі службової записки вбачається, що за 2014 рік по Київському коледжу КДАВТ було укладено 4 договори (загальний фонд) та 51 договір (спеціальний фонд) (а.с. 15-17). Відповідно до протоколу № 1 зборів трудового колективу Київського транспортно-технологічного коледжу КДАВТ від 10.02.2015р., на якому позивачем було представлено звіт про діяльність коледжу за 2014 рік, трудовим колективом було вирішено вважати виконання [PERSON] своїх обов'язків задовільним (за-86, проти-1, утримались-немає) (а.с. 18-20). Згідно з протоколом службового розслідування №2 від 26.02.2015р. ухвалено рішення, що директором КТТК КДАВТ [PERSON] були допущені грубі порушення порядку ведення фінансово-господарської діяльності (а.с. 61-65). З витягу з протоколу № 7 засідання вченої ради КДАВТ від 26.02.2015р. вбачається, що було ухвалено рішення рекомендувати ректору Академії розглянути питання щодо доцільності перебування [PERSON] на займаній посаді (а.с. 58-60). Рішенням комісії по трудових спорах КДАВТ від 27.04.2015р. відмовлено [PERSON] у розгляді претензії про неправомірне звільнення його з посади та поновлення його на посаді директора КТТК (а.с. 29). Як вбачається з відповідей Київського транспортно-технологічного коледжу КДАВТ №НК-5/243 та №НК-5/242 від 30.09.2015р. [PERSON] з 01.10.2014р. був членом первинної профспілкової організації працівників Київського транспортно-технологічного коледжу Київської державної академії водного транспорту імені гетьмана Петра Конашевича-Сагайдачного до моменту звільнення з посади директора згідно наказу №02-03-26/о від 03.03.2015р. Із заробітної плати [PERSON] були відраховані кошти у сумі 339,94 грн. як внески до первинної профспілкової організації. До звернення до суду питання про звільнення з посади директора [PERSON] на засіданні профспілкової організації не розглядалось (а.с. 108, 109). Згідно з протоколом засідання первинної профспілкової організації працівників Київського транспортно-технологічного коледжу КДАВТ від 23.11.2015р., отриманого на засіданні суду, ухвалено рішення про надання згоди на звільнення [PERSON] з посади директора КТТК КДАВТ за одноразове грубе порушення трудових обов'язків згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП україни на підставі наказу КДАВТ від 03.03.2015р. №02-03-26/о (а.с. 124). Відповідно до довідки про доходи №НК-5/149 від 02.06.2015р. з 01.10.2014р. по 23.03.2015р. [PERSON] працював на посаді директора у Київському транспортно-технологічного коледжі КДАВТ і йому було виплачено 41433,40 грн. (а.с. 110). З витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 17891886 від 30.12.2013р. та №21404551 від 10.11.2015р. вбачається, що [PERSON] мав право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи (Київський транспортний-технологічний коледж Київської державної академії водного транспорту імені гетьмана Петра Конашевича-Сагайдачного) без довіреності, у тому числі підписувати договори (а.с. 126-128, 129-130). Причиною спору між сторонами на думку позивача є незаконність наказу про звільнення та відмова відповідача поновити його на роботі. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Кодексу законів про працю України. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду (п. 27 цієї ж постанови). Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 18.11.2004 року виходячи зі змісту п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України підставою для звільнення керівника за цією нормою є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а не тривале порушення. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] укладав договори протягом 2014-2015 років, а також встановлено, що позивач мав право підписувати ці договори без довіреності. Відповідно до ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] на момент звільнення був членом первинної профспілкової організації працівників Київського транспортно-технологічного коледжу КДАВТ та перебував на лікарняному. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У судовому засіданні представник відповідача визнав той факт, що наказ про звільнення позивача з посади було винесено у період перебування останнього на лікарняному, а також визнав, що [PERSON] є членом профспілки, однак на момент винесення наказу про звільнення вони не звертались до профспілки з приводу звільнення позивача з посади директора КТТК. Слід також зазначити, що суд критично відноситься до наданого протоколу засідання первинної профспілкової організації працівників Київського транспортно-технологічного коледжу КДАВТ від 23.11.2015р., оскільки вказаний дозвіл на звільнення [PERSON] було отримано 23.11.2015р., а не до моменту його звільнення. З огляду на те, що відповідачем не доведено факт одноразового грубого порушення позивачем трудових обов'язків, а також те, що відповідачем у судовому засіданні визнано, що позивача було звільнено в період тимчасової непрацездатності без згоди профспілкового органу, суд дійшов висновку, що наказ КДАВТ №02-03-26/о від 03.03.2015р. про звільнення [PERSON] з посади директора Київського транспортно-технологічного коледжу на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України є незаконним. Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Судом з'ясовано, що наказ про звільнення [PERSON] є незаконним, а тому позивач повинен бути поновлений на попередній роботі на посаді, з якої його було звільнено - директора Київського транспортно-технологічного коледжу Київської Державної академії водного транспорту імені гетьмана Петра Конашевича-Сагайдачного з 23.03.2015 року. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 44807,68 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У судовому засіданні представник відповідача визнав, що середньоденна заробітна плата позивача складає 243,52 грн. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.03.2015р. по 16.12.2015р.: - за березень 2015 року: 243,52 грн. х 6 = 1461,12 грн., де 243,52 грн. - середньоденний заробіток, 6 -можлива кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у вказаному місяці; - за квітень 2015 року: 243,52 грн. х 21 = 5113,92 грн., де 243,52 грн. - середньоденний заробіток, 21 -можлива кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у вказаному місяці; - за травень 2015 року: 243,52 грн. х 18 = 4383,36 грн., де 243,52 грн. - середньоденний заробіток, 18 -можлива кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у вказаному місяці; - за червень 2015 року: 243,52 грн. х 20 = 4870,40 грн., де 243,52 грн. - середньоденний заробіток, 20 -можлива кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у вказаному місяці; - за липень 2015 року: 243,52 грн. х 23 = 5600,96 грн., де 243,52 грн. - середньоденний заробіток, 23 -можлива кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у вказаному місяці; - за серпень 2015 року: 243,52 грн. х 20 = 4870,40 грн., де 243,52 грн. - середньоденний заробіток, 20 -можлива кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у вказаному місяці; - за вересень 2015 року: 243,52 грн. х 22 = 5357,44 грн., де 243,52 грн. - середньоденний заробіток, 22 -можлива кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у вказаному місяці; - за жовтень 2015 року: 243,52 грн. х 21 = 5113,92 грн., де 243,52 грн. - середньоденний заробіток, 21 -можлива кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у вказаному місяці; - за листопад 2015 року: 243,52 грн. х 21 = 5113,92 грн., де 243,52 грн. - середньоденний заробіток, 21 -можлива кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у вказаному місяці; - за грудень 2015 року: 243,52 грн. х 12 = 2922,24 грн., де 243,52 грн. - середньоденний заробіток, 12 -можлива кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у вказаному місяці; Отже, суд вважає, що з Київської Державної академії водного транспорту імені гетьмана Петра Конашевича-Сагайдачного на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 44807,68 грн. Крім того, позивач просить суд скасувати наказ №02-03-26/о від 03.03.2015 року про його звільнення з посади директора. Суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки видача наказів або їх скасування, пов'язаних із трудовими відносинами, відноситься до компетенції власника або уповноваженого ним органу. Згідно з п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду в межах стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць та в частині поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Оскільки позивач звільнений від оплати судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 448,08 грн. - за вимогами майнового характеру, та у сумі 243,60 грн. - за вимогами немайнового характеру, а всього стягнути - 691,68 грн. З урахуванням викладеного, на підставі статтей 40, 41, 43, 235 КЗпП України,

Outcome: partial