Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просили визнати недійсними відмови [PERSON] та [PERSON] від спадкування за законом та за заповідом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер чоловік [PERSON] та батько [PERSON] . Від [PERSON] , яка була цивільної дружиною [PERSON] та бабуся відповідачки, позивачам стало відомо про наявність заповіту, згідно якого покійний заповів відповідачу квартиру за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з цим, [PERSON] запропонувала позивачам відмовитись\~ від своїх обов`язкових часток у спадщині. Позивачами 25.10.2017 були подані відмови від прийняття спадщини за законом та заповітом. При цьому, як зазначено в позові, рішення про подання таких відмов прийняли, оскільки були впевнені, що відмовляються від квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та яка була у власності [PERSON] . Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення до суду є те, що\~ заявники при написанні відмові від прийняття спадщини помилялись стосовно обставин, що мають істотне значення, а саме не могли знати, що спадкове майно не являлось спадковим, оскільки квартира за адресою: [ADDRESS] не належала спадкоємцю, а отже спадкування за заповітом не відбулось, а подані відмови відтак не мали сенсу. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22.09.2020 позовну заяву залишено без руху оскільки позивачами до позовної заяви не долучено доказів про сплату судового збору, а саме оригіналу квитанції про сплату судового збору, як вказано самими позивачами у додатках до позовної заяви та надано строк для усунення недоліків. До канцелярії суду на виконання ухвали від 22.09.2020 позивачем [PERSON] подано оригінал квитанції про сплату судового збору. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06.10.2019 відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження. При цьому судом, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивачі в судове засідання не з`явилися, подали через канцелярію суду\~ заяви за змістом якої заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, позов просили задовольнити, не заперечували щодо заочного розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, в тому числі судом неодноразово відповідач викликалася через оголошення про виклик до суду, при цьому про причини неявки суд не повідомила. Відповідач не скористалась наданим правом подати відзив на заявлений позов. Відповідно до положень визначених в ч.1 ст.223 ЦК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. \~\~ За таких обставин, зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Дослідивши позовну заяву, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть від 29.05.2017 [PERSON] помер [INFO] . 15 липня 1978 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що свідчить надана позивачами копія свідоцтва про укладення шлюбу від 15.07.1978, номер запису 823. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] , що також підтверджується свідоцтвом про народження від 24.05.1979. Під час розгляду справи було з`ясовано, що відповідач [PERSON] є внучкою [PERSON] , з якою [PERSON] тривалий час проживав сім`єю. На виконання ухвали Івано-Франківського міського суду від 26.01.2021 Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою направлено копію спадкової справи №745/2017 після смерті [PERSON] . [PERSON] в заповіті від 07.08.2014 зроблено розпорядження, відповідно до змісту якого належну йому квартиру за номером [ADDRESS] він заповів [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, положеннями ст. 1236 ЦК України передбачено право заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, відповідно до якого заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Частиною 1 ст.1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За змістом ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За правилами ч.ч.1 та 2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Частиною 1 ст. 1273 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Частинами 5, 6 ст.1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Статтею 1274 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом, а спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Судом встановлено, що 25.10.2018 позивачами [PERSON] та [PERSON] до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори подані заяви про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , за законом та за заповітом. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] та [PERSON] просили суд визнати недійсними їх відмови від спадщини, як такі, що вчинена особою, яка помилилася щодо обставин. Які мають істотне значення, а також введеною в оману іншою стороною правочину щодо обставин, що мають істотне значення, посилаючись на положення ст.ст. 229-230 ЦК України. На виконання ухвали суду від 26.01.2021 Обласним комунальним підприємством надано суду копію приватизаційної справи на квартиру [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.03.2008 [PERSON] придбала у [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] двокімнатну квартиру, загальною площею 54,3кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру, яка належить [PERSON] зареєстроване 14.04.2008, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.04.2008, реєстраційний номер 2483629 (а.с. 114). При цьому матеріали судової справи не містять даних стосовно набуття у встановленому законодавством України порядку права власності чи обов`язків стосовно нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] чи відсутності таких на час смерті у спадкодавця, як й інформації щодо самого складу спадщини, яка відкрита після смерті [PERSON] . У п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених ст.ст.225, 229-231, 233 ЦК України. Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до норм ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: -по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; -по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у правовідносинах, породжених правочином; -по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Відповідно до ст.ст. 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, відповідно до положень ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За положеннями ч.6 ст.1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. За змістом ст.ст. 1273 та 1274 ЦК України заява про відмову від прийняття спадщини, в тому числі заява про відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи є одностороннім правочином. Суд звертає увагу, що граничним строком для прийняття спадщини є [INFO] . У період з дня подання заяви про відмову від прийняття спадщини [INFO] до завершення строку для прийняття спадщини позивачами інші заяви до нотаріуса не подавались. При цьому, відмовляючись від спадщини, відповідачі усвідомлювали значення своїх дій, розуміли обставини, що мають істотне значення, що підтверджується їх власноручними підписами. Нотаріусом їм роз`яснено зміст норм ст.1270 та ч.6 ст.1273 ЦК України (а.с. 55). Оскільки в обгрунтування поданого позову покладається з`ясування стороною дійсного юридичного змісту поданої заяви про прийняття спадщини, в обов`язки позивача відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України належить подання доказів, які відповідні обставини підтверджують. Позивачем не надано доказів, які вказують на період отримання відомостей про допущену помилку чи обман, умови, за яких відповідна інформація була отримана, відсутність можливостей мати таку обізнаність на час подання заяви про відмову від спадщини. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Таким чином, в розумінні положень ст. 229 ЦК України позивачами не доведено наявність в їх діях помилки при здійсненні правочину у вигляді відмови від прийняття спадщини за заповітом та за законом, оскільки нотаріусом було роз`яснено суть їх дії та зміст статей ЦК України, які регламентують право спадкоємця на відмову від спадщини. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Не можуть бути прийняті доводи позовної заяви про те, що під час подання заяв про відмову від прийняття спадщини сталася помилка, яка має істотне значення, оскільки заявниками не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність помилки при відмові від прийняття спадщини у зв`язку з не усвідомленням правових наслідків такої відмови. Отже, підписуючи заяви про відмову від спадщини за законом та за заповітом з усіх підстав позивачі свідомо позбавили себе прав на частки у спадщині. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними відмов від спадкування за законом та за заповітом після смерті [PERSON] .

Outcome: dismissed