Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої позовні вимоги тим, що позивачі є єдиними власниками житлового будинку [ADDRESS] , в якому окрім позивачів значяться також зареєстрованими члени сім`ї позивача [PERSON] , - дідусь [PERSON] , та сестра [PERSON] , а також [PERSON] , яка не є членом сім`ї позивачів. Посилаючись на те, що відповідачі понад один рік без поважних причин не проживають за місцем своєї реєстрації, не оплачують комунальні послуги, в утриманні житла участі не беруть, їх особисті речі у будинку та надвірних будівлях відсутні, перешкоди у користуванні житловим приміщенням власниками будинку їм не чинилися та не чиняться, натомість реєстрація відповідачів у вказаному житловому приміщенні, створює перешкоди в реалізації позивачами своїх прав як власниками майна, просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловими приміщеннями житлового будинку [ADDRESS] , та зобов`язати Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради провести дії зняття з реєстрації місця проживання/перебування за адресою: [ADDRESS] осіб: [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . Позивачка [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні посилаючись на обставини наведені у позові. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Представник позивачів адвокат Ісоєв М.Н., у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні посилаючись на обставини аналогічні наведеним у позові. [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , завчасно та належним чином повідомлялись судом про місце, дату та час розгляду справи, однак у жодне із призначених судом судових засідань не з`явились, про причини неявки та їх поважність суду не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. Представник третьої особи Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, у поданих до суду письмових поясненнях розгляд справи просив провести без його участі, у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання Департаменту провести дії щодо зняття з реєстрації відповідачів відмовити, з огляду на те, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення про позбавлення її права користування житловим приміщенням. Клопотань про відкладення судового засідання, чи будь-яких заяв щодо продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом №\~731-IX, або заяв про поновлення або продовження процесуальних строків, встановлених нормами ЦПК України, у зв`язку із їх пропуском з поважних причин, та таких, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, або з причин неможливості вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк, що зумовлено обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, - від учасників справи до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою сторони позивачів, ухвалити рішення при проведенні заочного розгляду справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним докази. Згідно із договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 26.11.2008 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1-3749, [PERSON] у [PERSON] , була придбана 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно із договором дарування частки житлового будинку від 29.01.2016 року, зареєстрованим в реєстрі за № 93, [PERSON] , як дарувальник, передав у власність, а [PERSON] , [INFO] , як обдарований, прийняв в дар 1/2 часток житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 95,3 кв.м., житловою 55,5 кв.м. (а.с. 15-16). Згідно із свідоцтвом про зміну імені, серія [NUMBER] , 23 жовтня 2018 року, [PERSON] , [INFO] , змінив ім`я, про що складений відповідний актовий запис №159, та його прізвище, власне ім`я, по батькові після державної реєстрації зміни імені - [PERSON] (а.с. 17). Згідно із інформаційною довідкою №207223271 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 21 квітня 2020 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] , по 1/2 часток за кожним (а.с. 36-39). Згідно із Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова, станом на 05 березня 2020 року, у житловому будинку [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації місця проживання відсутня; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації місця проживання відсутня; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації місця проживання відсутня; [PERSON] , [INFO] , - з 29.11.2017 року (а.с. 18). Згідно із отриманими на запит суду відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області, містяться відомості про те, що станом на 15 травня 2020 року, у будинку [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , - з 12.10.2006 року; [PERSON] , - з 29.11.2017 року; [PERSON] , - з 01.04.2010 року (а.с. 48,49,50). Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У сенсі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.ст. 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України,\~ власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником житлового будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в\~частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162\~цього Кодексу. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі\~№ 490/12384/16-ц\~зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 78 ЦПК України\~визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ч.ч.\~1,2\~ст.\~80\~ЦП К\~України,\~достатніми\~є\~докази,\~які\~у\~своїй сукупності\~дають\~змогу\~дійти висновку\~про\~наявність\~або відсутність\~обставин\~справи,\~які\~входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до\~ч.\~5\~ст.\~81\~ЦПК України,\~докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої\~статті 263 ЦПК України,\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивачами, які є власниками житлового будинку [ADDRESS] , зазначено про те, що відповідачі, які значаться зареєстрованими у цьому житловому приміщенні, є членами сім`ї позивача [PERSON] , а саме [PERSON] є його дідусем, а [PERSON] , - сестрою. [PERSON] не є членом сім`ї жодного з позивачів. При цьому статус відповідачки [PERSON] , а саме про те, чи є вона наймачем житлового приміщення, чи членом сім`ї наймача, тощо, не вказаний. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про визнання вказаних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням вищевказаного будинку, зазначено про те, що останні, понад один рік без поважної причини відсутні за місцем свої реєстрації, не оплачують комунальні послуги, не приймають участі в утриманні житла, їх особисті речі у будинку та надвірних будівлях відсутні, тощо. Зокрема зазначено про те, що [PERSON] не проживає у вказаному житловому приміщенні з моменту укладення договору частки житлового будинку, а саме з 29.01.2016 року, виїхав за кордон, та набув громадянство Таджикистану. [PERSON] , влітку 2019 року також виїхала за кордон на постійне проживання, та повертатись до України не збирається. [PERSON] , приблизно у 2013 році повернулась до республіки Таджикистан на постійне місце проживання. Разом з тим позивачами не доведено жодними належними та допустими доказами факт того, що відповідачі не проживають у вказаному житловому будинку [ADDRESS] , понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за зазначеною адресою. Несплата відповідачами комунальних платежів, не прийняття участі в утриманні житла, та відсутність їх особистих речей у будинку, також жодним чином не доведена. Крім того, несплата комунальних платежів сама по собі не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенім, оскільки позивачі не позбавлені права на стягнення сплачених ними коштів з відповідачів на свою користь. Суд зазначає, що законодавство не містить вичерпного та чіткого переліку доказів, з яких можна встановити вказані обставини, разом з тим, за загальною практикою, у таких справах у якості доказів використовуються показання свідків, акти про відсутність осіб понад встановлені строки за місцем реєстрації, дані про перетин державного кордону, про проживання особи в іншому місті, інформація з правоохоронних органів та балансоутримувачів майна, тощо. Поряд із цим, як вбачається з положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Вичерпного переліку поважних причин відсутності особи за місцем проживання законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. При цьому, як вже було зазначено вище, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із недоведеністю обставин, що підтверджують заявлені позовні вимоги.

Outcome: dismissed