Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

[PERSON] у червні 2016 року звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визначення порядку користування спільним нерухомим майном. Позивач вказує, що їй на праві власності належить 1/3 частина домоволодіння, розташованого за адресою Донецька область, м. Лиман, вул. Карєрна, буд.34. Також 1/3 зазначеного домоволодіння належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.03.2016 року(при цьому [PERSON] Д.І.12.06.2002 р. н., є неповнолітнім, його опікуном/піклувальником є [PERSON]М.). Ще 1/3 частина вказаного домоволодіння належить на праві власності [PERSON] як спадкоємцю після смерті [PERSON], померлої 13.12.2009 року. Позивач повідомляє, що фактичне користування всім домоволодінням № 34 по вул. Карєрній у м. Лиман Донецької області користується [PERSON], проте відповідач не сплачує жодної грошової компенсації [PERSON] за користування належною їй частиною нерухомого майна. Обставини, вказані позивачем, підтверджуються свідоцтвом про право власності на частину нерухомого майна на імя [PERSON] від 27.01.2012 року, листами Краснолиманської міської ради від 13.07.2012 року та від 25.03.2016 року, записами у домовій книзі на згадане домоволодіння. Позивач посилається на норми ст. 358 ЦК України, згідно з якою право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, звертається до суду за захистом свого порушеного права і просить суд визначити наступний порядок користування спірним майном: надати вказане домоволодіння у користування відповідачу [PERSON], а на користь позивача [PERSON] стягувати орендну плату за користування належною їй 1/3 частиною в сумі 500,00 грн. на місяць. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] (діє на підставі довіреності від 14.03.2016 року, а.с.8) підтримали позовні вимоги, наполягали на їхньому задоволенні, навели на підтримання своєї позиції аргументи. Аналогічні викладеним у позові, також просили стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі. У своїй заяві від 21.12.2016 року (а.с.138) позивач просила про зменшення позовних вимог, пропонувала надати вказане домоволодіння у користування відповідачу [PERSON], а на її користь стягувати орендну плату за користування належною їй 1/3 частиною в сумі 83,33 грн. на місяць. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, вказав, що не згоден платити позивачу жодної орендної плати; додатково зазначив, що готовий надати [PERSON] в користування будь-яку із трьох кімнат у будинку, однак не зміг визначити, яка саме це має бути кімната, і зауважив, що через свою частину домоволодіння він не надаватиме доступу позивачу до виділеної їй частини нерухомості, для зручного користування, на думку відповідача, [PERSON] має зробити окремий вхід. Третя особа [PERSON], яка є законним представником неповнолітнього [PERSON] як його піклувальник(а.с.52,53), в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог позивача, зазначила, що вимоги позивача не є зверненими безпосередньо до її підопічного, в подальшому подала заяву про здійснення розгляду цивільної справи за її відсутності (а.с.149). Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст.61 ЦПК України). Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи та подані сторонами документи, всебічно й повно зясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва, виданого 27.01.2012 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 187, на підставі ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року № 606-XIV(зі змінами)) та акта про проведені прилюдні торги, затв. 27.01.2012 року начальником відділу ДВС Краснолиманського МУЮ Донецької області [PERSON], [PERSON] належить на праві власності 1/3 частина житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель та споруд, розташованого у м. Красний Лиман Донецької області (теперішня назва м. Лиман), по вул. Карєрній, 34,вартістю 12100,00 грн. (а.с. 5). Згідно з даними КП «БТІ» м. Словянська станом на 31.12.2012 року право власності на 2/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою Донецька область, м. Лиман, вул. Карєрна, буд.34, належало [PERSON], право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку було зареєстровано на імя [PERSON] (довідка від 15.06.2016 року № 245-2/0.84/КЛ, а.с.26). На замовлення [PERSON] фахівцями КП «БТІ» м. Словянська виготовлено технічний паспорт № 10-7164 на належну їй частину домоволодіння, розташованого за адресою Донецька область, м. Лиман, вул. Карєрна, буд.34 (а.с.43-48). Право власності позивача на 1/3 частину зазначеного домоволодіння також підтверджено витягом про держану реєстрацію прав № 33129987 від 09.02.2012 року, сформованим КП «БТІ» м. Словянська (а.с.51). Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 61731987 від 17.06.2016 року (а.с.27-30), свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.03.2016 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 617(а.с.54), витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 43269931 від 16.03.2016 року(а.с.55), ВИТЯГУ З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 55499381 від 19.03.2016 року (а.с.56-57), свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.03.2016 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 618(а.с.58), витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 43269982 від 16.03.2016 року(а.с. 59) вбачається, що після смерті [PERSON] право власності на належне їй майно (2/3 частини спірного домоволодіння) перейшло у рівних частках до її спадкоємців, при цьому [PERSON] належить право власності на 1/3 частину домоволодіння, розташованого за адресою Донецька область, м. Лиман, вул. Карєрна, буд.34, а також [PERSON] належить право власності на 1/3 частину домоволодіння, розташованого за адресою Донецька область, м. Лиман, вул. Карєрна, буд.34. Співвласник спірного нерухомого майна [PERSON],12.06.2002 р. н., народився в с. Новоселівка м. Красний Лиман Донецької області, є неповнолітньою особою, рішенням виконавчого комітету Краснолиманської міської ради від 24.11.2010 року № 454 було встановлено опіку над ним, опікуном було призначено [PERSON](а.с.52,53,69,70,71). На теперішній час [PERSON] продовжує виконувати відносно [PERSON] та його майна обовязки піклувальника. Співвласник спірного нерухомого майна [PERSON],23.07.1972 р. н., народився у м. Красний Лиман Донецької області, є громадянином України, зареєстрований за адресою [INFO](а.с.68). Інформація про реєстрацію у спірному домоволодінні [PERSON] та [PERSON] також підтверджується записами у домовій книзі (а.с 62-67). Як вбачається зі змісту акта, складеного органом місцевого самоврядування Лиманської міської ради 14.07.2016 року, [PERSON] ніколи фактично не проживала, не намагалася вселитись до житлового будинку, розташованого на адресою Донецька область, м. Лиман, вул. Карєрна, буд.34.(а.с. 72) Як вбачається зі змісту рішення Апеляційного суду Донецької області від 24.09.2012 року, рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 16.07.2012 року, між [PERSON] та [PERSON] виникли спірні правовідносини, повязані з відшкодуванням збитків, завданих ушкодженням здоровя. (а.с. 79-82, 91-92) Ухвалою суду від 17.08.2016 року по справі № 236/1285/16-ц (а.с. 103-104) за клопотанням представника позивача було призначено будівельно-технічну експертизу, на вирішення експертів поставлено питання щодо ринкової вартості житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою Донецька область, м. Лиман, вул. Карєрна, буд.34, та щодо розміру місячної орендної плати за користування 1/3 частиною цього нерухомого майна; будь-які інші питання на вирішення експертизи позивачем, відповідачем та третьою особою поставлені не були. Згідно з висновками експертизи № 1308 від 25.11.2016 року, складеними фахівцями Донецького НДІСЕ, ринкова вартість зазначеного нерухомого майна склала 158646,00 грн., щомісячний розмір орендної плати за користування 1/3 частиною нерухомого майна становить 83,33 грн.. (а.с. 119-131) Вирішуючи по суті позов [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування спільним нерухомим майном, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі ст. 41 Основного Закону право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ст. 13 ЦК України). Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. За змістом ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України). За змістом ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно зі ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Судом встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками нерухомого майна, між [PERSON] та [PERSON] відсутні відносини щодо оренди одним із співвласників частки майна, належної іншому співвласнику, відповідний договір оренди між сторонами не укладався. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що не згоден платити позивачу жодної орендної плати; додатково зазначив, що готовий надати [PERSON] в користування будь-яку із трьох кімнат у будинку, однак не зміг визначити, яка саме це має бути кімната, і зауважив, що через свою частину домоволодіння він не надаватиме доступу позивачу до виділеної їй частини нерухомості, для зручного користування, на думку відповідача, [PERSON] має зробити окремий вхід. Аналізуючи позиції сторін, суд дійшов висновку про вчинення перешкод з боку відповідача позивачу у здійсненні нею права щодо користування своєю часткою нерухомості. Згідно із ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 року по справі № 6-92цс15. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пп. 1 і 2 ч.1 ст. 355 ЦПК, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Способом захисту порушеного права власності [PERSON] на частку нерухомого майна було позивачем було обрано визначення порядку користування спільним нерухомим майном (а фактично стягнення з відповідача щомісячної орендної плати за користування належною позивачу часткою в майні), а не усунення з боку відповідача перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном. При цьому позивачем не доведено, що дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або що такий виділ не допускається згідно із законом, що інші співвласники користуються належною позивачу часткою у спільному майні. З урахуванням наведеного, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Відповідно до принципу диспозитивності (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Згідно з ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. 3, 4 ЦПК України). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, але за таких обставин може бути відмовлено в позові. Таким чином, суд вбачає підстави для відмови у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування спільним нерухомим майном. З приводу розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки судом у позові [PERSON] відмовлено повністю, судові витрати (сплату судового збору та сплату вартості будівельно-технічної експер тизи) слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed