Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Адвокат Стецяк В.М. в інтересах своєї довірительки [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . У підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що позивач є власником даної житлової квартири згідно Договору дарування серії АЕК №642833 від 03.06.2002 року. Відповідач [PERSON] є її сином, хоча він зареєстрований за вищезгаданою адресою, проте із 2014 року там не проживає. У зв`язку з тим, що відповідач лише формально зареєстрований у вищезгаданому будинку, а дійсно не проживає, позивач несе суттєві витрати з оплати за комунальні послуги; тому просить у судовому порядку визнати відповідача таким, що втратив право на користування цим житловим приміщенням шляхом зняття його із реєстраційного обліку вказаного місця проживання. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилалася на викладені обставини у зверненні до суду, наполягала на задоволенні позову. Відповідач на виклик в суд не з`явився, хоча повідомлялися у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, із відзивом на позов не звертався, - тому суд вважав за можливе розглядати справу в його відсутності у заочному провадженні, проти чого не заперечила представник позивача. Свідок [PERSON] показав суду, що він наглядає за квартирою позивача коли вона за кордоном і дійсно відповідач за цією адресою не проживає більше року. З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного: Главою 5 Цивільного процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов`язок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів. Судом установлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житлова квартира [ADDRESS] згідно Договору дарування серії АЕК №642833 від 03.06.2002 року, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №186000284. Відповідно до наданої відповіді відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області відповідач зареєстрований у [ADDRESS] . Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Однакове є регламентованим у п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016р. У судовому засіданні як із пояснення свідка та представлених стороною позивача письмових доказів установлено, що відповідач фактично не проживає за місцем реєстрації більше одного року і лише формально залишається зареєстрованим у квартирі, що порушує право позивача вільного користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного Закону України позивач є суб`єктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом. Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає [PERSON] як власнику право вимагати усунення порушення її права. А право власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; тому, враховуючи все вище наведене, суд дійшов висновку про підставність позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку.

Outcome: approved