Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

[PERSON], як представник за дорученням в інтересах [PERSON], яка діє у своїх інтересах та як законний представник в інтересах неповнолітнього [PERSON], звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог: [PERSON], приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу Закарпатської області, служба у справах дітей Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, прокуратура Рахівського району, Закарпатської області, про захист житлових прав шляхом визнання правочину недійсним Позовні вимоги мотивовано наступним. Відповідно до рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.10.2011 року, залишеним в частині без змін рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 19.04.2012 року, визнано недійсним обмін житлового приміщення № 2, що належить [PERSON], на приміщення [ADDRESS], належного гр-ці [PERSON], які знаходяться у будинку [ADDRESS], та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житлову квартиру [ADDRESS] за тією ж адресою, видане 19.08.2004 року Фондом комунального майна на ім'я гр-ки [PERSON]. Відповідно до наведеного і за таких обставин, позивачка, [PERSON], як особа, яка постійно прописана (зареєстрована) на цій житловій площі, і як особа, яка на час набуття чинності Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII постійно проживала в спірній житловій квартирі, відповідно до положень ст.ст.3,6,8 цього Закону набула права на приватизацію нерухомого майна, шляхом його безоплатної передачі з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Однак, на сьогоднішній день перешкодою у цьому являється Договір купівлі-продажу спірної житлової квартири [ADDRESS], який був укладений між відповідачами по даній справі, гр-нами [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та гр-ном [PERSON], з другої сторони, та посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу [PERSON] 10.12.2008 року за реєстраційним № 4951. Даний договір на сьогоднішній час є дійсним, оскільки, рішення Рахівського районного суду Закарпатської області 27.10.2011 року, за яким було визнано недійсним вказаний Договір та усунено перешкоди у користуванні [PERSON] спірною житловою квартирою шляхом зобов'язання гр-ки [PERSON] та [PERSON] звільнити дане приміщення та заборонено їм вчиняти будь-які дії особисто чи через третіх осіб, які б були направлені на позбавлення [PERSON] вільного володіння, розпоряджання та користування вказаним майном, в цій частині рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 19.04.2012 року було скасовано і у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. Разом з цим, за рішенням суду першої інстанції на [PERSON], як на третю особу без самостійних вимог на предмет спору, судом було покладено обов'язок усунення для [PERSON] перешкод у користуванні нею нерухомим майном, що суд апеляційної інстанції вважав неправильним, оскільки, на третіх осіб за рішенням суду покладення виконання будь-яких зобов'язань не допускається Законом. Крім того, по цивільній справі № 2-20/11 від 27.10.2011 року, судом першої інстанції було визнано недійсним Договір купівлі-продажу спірної квартири, стороною якого також був гр-н [PERSON]. Суд апеляційної інстанції констатував, що дана особа при вирішенні цього питання повинна бути залучена до участі у розгляді спору у якості відповідача, а не третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. Оскільки, на час перегляду рішення Рахівського районного суду Закарпатської області № 2-20/2011 від 27.10.2011 року заміна сторони в суді апеляційної інстанції законодавцем вже не допускалася, колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в цій частині було скасовано, а у позові в цій частині - відмовлено. На сьогоднішній день [PERSON] проживає разом із малолітнім сином, [PERSON], 1999 р.н., у спірній житловій квартирі, обмежень на сьогоднішній день у фактичному її проживанні у даній квартирі не має, а тому перед судом ставиться питання лише про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири. На час укладення Договору купівлі-продажу спірної житлової квартири [ADDRESS], що знаходиться у будинку [ADDRESS], між гр-нами [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та гр-ном [PERSON], з другої сторони, та при посвідчення його приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу [PERSON] 10.12.2008 року за № 4951, обмежень у його вчинення з боку відповідачів по даній справі не існувало, оскільки, не зважаючи на те, що справа вже знаходилася в суді першої інстанції, обмежень реєструючим органам, в тому числі, нотаріальним конторам, не було, бо про існування цього Договору позивачці, [PERSON], стало відомо лише після пред'явлення стороною тієї справи - органом БТІ довідки № 110 від 28.04.2009 року. Однак, первинні правовстановлюючі документи, на підставі яких було укладено спірний правочин, в тому числі, і свідоцтво про право власності на житлову квартиру [ADDRESS], видане 19.08.2004 року Фондом комунального майна на ім'я гр-ки [PERSON], рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.10.2011 року, залишеним в цій частині в силі рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 19.04.2012 року, скасовані. Вважає, що в даному позові не має правової та моральної потреби ставити перед судом першої інстанції позовних вимог щодо повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, тобто, із застосуванням реституції, як способу захисту цивільного права (частина перша ст. 216 ЦК України), оскільки, такий спосіб захисту порушеного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, і у разі володіння стороною правочину спірним майном. Крім того, не має на даний час потреби пред'явлення до відповідачів віндикаційного позову, зокрема з підстав, передбачених частиною першою ст.388 ЦК України, оскільки, на даний час, даним майном [PERSON] володіє, користується та розпоряджається у повному обсязі, без будь-яких обмежень, а тому ставити питання про виселення, зняття з реєстрації, усунення перешкод у користуванні майном чи витребування майна, не має потреби. Враховуючи те, що з [PERSON] разом у спірній житловій квартирі проживає її малолітній син, [PERSON], вважає, що він є також особою, яка має право на житлову площу та право на проживання у спірній житловій квартирі. Зазначені обставини, які є предметом судового спору, відповідним чином порушують і його житлові права, як неповнолітньої особи. Про існування Договору купівлі-продажу від 10.12.2008 року, який є предметом судового спору, позивачці стало відомо під час розгляду справи № 2-20/11 у квітні місяці 2009 року, тобто, до закінчення трьохрічного строку позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права. За рішенням суду апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в цій частині скасовано, що змушує [PERSON] повторно звернутися із даним позовом до належного позивача, однак, на сьогоднішній день строк загальної позовної давності, встановлений у три роки, минув. Тому , представник позивачки, у позові просив суд, поновити строк позовної давності звернення до суду, захистити житлові права гр-ки [PERSON], яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього, [PERSON], на проживання у квартирі [ADDRESS], шляхом визнання недійсним Договору купівлі-продажу житлової квартири [ADDRESS], укладеного між гр-кою [PERSON], гр-ном [PERSON], з однієї сторони, та гр-ном [PERSON], мешканцем [ADDRESS], з другої сторони, та посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу [PERSON] 10.12.2008 року за № 4951. Стягнути із відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, які складаються із 114, 70 грн. судового збору та 800 грн. платних правових послуг. Представник позивачів, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позові. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] виступаючи в своїх інтересах та в інтересах відповідача [PERSON], згідно довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та показала суду, що [PERSON] ніколи не являлася власницею спірної квартири, а лише квартиронаймачем, вказана квартира перебувала у власності Держави, всі документи на квартиру їй були надані не позивачкою, а Рахівською міською радою та ЖКГ. У позивачки, на момент обміну квартирами. на руках був тільки типовий договір, та вона сама власноручно підписала заяву в Рахівську міську раду про обмін квартир. В спірну квартиру вона вклала значні кошти, поміняла вікна та двері. Обмінятися квартирами, було бажання позивачки. Вважає, що вона правомірно відчужила квартиру [PERSON], і він є добросовісним набувачем даної квартири, та скасування договору купівлі-продажу порушить його права, як власника на квартиру. Тому просить у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надав суду заперечення, в якому зазначив, що позивачка по справі намагається протиправно позбавити його права приватної власності на належну йому квартиру, що була правомірно ним придбана за договором купівлі-продажу від 10.12.2008 року, укладеним між ним та [PERSON] і [PERSON] Звертає увагу на те, що хоча правовстановлюючий документ - Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане фондом комунального майна на ім`я [PERSON] від 19.08.2004 року згідно рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.10.2011 року по справі №2-20/11 було визнано недійсним, однак станом на укладення договору купівлі-продажу квартири (10.12.2008) було чинним, а відтак [PERSON] та [PERSON], як законні власники, розпорядились нележною їм на праві приватної власності квартирою, у відповідності до вимог чинного законодавства. На час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу жодних обтяжень (заборони відчуження та арешту) на квартиру не було. Позивачка по справі [PERSON] стороною правочину не була, спірна квартира на праві приватної власності їй ніколи не належала, у неї відсутні будь-які правовстановлюючі документи на цю квартиру, то вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу права та законні інтереси [PERSON] порушені не були. Позивачка вважаючи, що дії відповідачів порушили її права та інтереси, обрала невірний спосіб захисту свого цивільного права. Вважає, що договір купівлі-продажу, від 10 грудня 2008 року є дійсним, в силу принципу презумпції правомірності правочину, закріпленого ст. 204 ЦК України. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки. Відповідач [PERSON], повторно в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, також про час та місце розгляду справи повідомлявся через розміщення оголошення в газеті, причини його неявки суду не відомі. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у її відсутності. Представник третьої особи служби у справах дітей Рахівської РДА - Балота І.І. вирішення даних позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає такі підставними, оскілки оспорюваним договором порушуються права неповнолітнього сина позивчки. Представник Прокуратури Рахівського району, повторно в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини їх неявки суду не відомі. Суд, заслухавши учасників судового процесу, взявши до уваги заперечення надані відповідачем по справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами прийшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідно до рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.10.2011 року (справа № 2-20/11), залишеним в частині без змін рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 19.04.2012 року, визнано недійсним обмін житлового приміщення № 2, що належить [PERSON], на приміщення [ADDRESS], належного гр-ці [PERSON], які знаходяться у будинку [ADDRESS], та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житлову квартиру [ADDRESS] за тією ж адресою, видане 19.08.2004 року Фондом комунального майна на ім'я гр-ки [PERSON]. Відповідно до наведеного і за таких обставин, позивачка, [PERSON], як особа, яка постійно прописана (зареєстрована) на цій житловій площі, і як особа, яка на час набуття чинності Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII постійно проживала в спірній житловій квартирі, відповідно до положень ст.ст.3,6,8 цього Закону набула права на приватизацію нерухомого майна шляхом його безоплатної передачі з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Однак, на сьогоднішній день перешкодою у цьому являється Договір купівлі-продажу спірної житлової квартири [ADDRESS], який був укладений між відповідачами по даній справі, гр-нами [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та гр-ном [PERSON], з другої сторони, та посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу [PERSON] 10.12.2008 року за реєстраційним № 4951. Даний договір на сьогоднішній час є дійсним, оскільки, рішення Рахівського районного суду Закарпатської області 27.10.2011 року (справа № 2-20/11), за яким було визнано недійсним даний Договір та усунено перешкоди у користуванні [PERSON] спірною житловою квартирою шляхом зобов'язання гр-ки [PERSON] та [PERSON] звільнити дане приміщення та заборонено їм вчиняти будь-які дії особисто чи через третіх осіб, які б були направлені на позбавлення [PERSON] вільного володіння, розпоряджання та користування вказаним майном, в цій частині рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 19.04.2012 року було скасовано і у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. Основною правовою підставою для відмови у задоволенні цих позовних вимог для суду апеляційної інстанції стало порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки, відповідно до його ухвали до участі у розгляді тієї справи гр-н [PERSON] був залучений у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору і у такому статусі був визначений судом до кінця розгляду справи. Разом з цим, за рішенням суду першої інстанції на [PERSON], як на третю особу без самостійних вимог на предмет спору, судом було покладено обов'язок усунення для [PERSON] перешкод у користуванні нею нерухомим майном, що суд апеляційної інстанції вважав неправильним, оскільки, на третіх осіб за рішенням суду покладення виконання будь-яких зобов'язань не допускається Законом. Крім того, по цивільній справі № 2-20/11 від 27.10.2011 року, копія рішення суду якого є в матеріалах справи, судом першої інстанції було визнано недійсним Договір купівлі-продажу спірної квартири, стороною якого також був гр-н [PERSON]. Суд апеляційної інстанції вважає, що дана особа при вирішенні цього питання повинна бути залучена до участі у розгляді спору у якості відповідача, а не третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. Оскільки, на час перегляду рішення Рахівського районного суду Закарпатської області № 2-20/2011 від 27.10.2011 року заміна сторони в суді апеляційної інстанції законодавцем вже не допускалася, колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в цій частині було скасовано, а у позові в цій частині - відмовлено. Однак, дані обставини не позбавляють гр-ку [PERSON] права повторного звернення до суду із даним позовом із залученням до участі у розгляді справи та пред'явлення з позову до належної сторони - гр-на [PERSON] із визначенням його правового та процесуального статусу сторони справи, як Відповідача. На сьогоднішній день [PERSON] проживає разом із малолітнім сином, [PERSON], 1999 р.н., у спірній житловій квартирі, обмежень на сьогоднішній день у фактичному її проживанні у даній квартирі не має, а тому перед судом ставиться питання про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири. На час укладання Договору купівлі-продажу спірної житлової квартири [ADDRESS], що знаходиться у будинку [ADDRESS], між гр-нами [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та гр-ном [PERSON], з другої сторони, та при посвідчення його приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу [PERSON] 10.12.2008 року за № 4951, обмежень у його вчинення з боку відповідачів по даній справі не існувало, оскільки, не зважаючи на те, що справа вже знаходилася в суді першої інстанції (позов, пред'явлений [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням від 25.10.2007 року), обмежень реєструючим органам, в тому числі, нотаріальним конторам, не було, бо про існування цього Договору позивачці, [PERSON], стало відомо лише після пред'явлення стороною тієї справи - органом БТІ довідки № 110 від 28.04.2009 року. Однак, первинні правовстановлюючі документи, на підставі яких і було укладено спірний правочин, в тому числі, і свідоцтво про право власності на житлову квартиру [ADDRESS], що знаходиться у будинку [ADDRESS], видане 19.08.2004 року Фондом комунального майна на ім'я гр-ки [PERSON], рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.10.2011 року (справа № 2-20/2011 року), залишеним в цій частині в силі рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 19.04.2012 року, скасовані. Недійсність правочину прямо встановлена Законом та врегульовується положеннями частини 1 статті 215 ЦК України, за якими підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи те, що громадянин [PERSON] на час укладення та після укладення Договору купівлі-продажу спірної житлової квартири не проживав у даній квартирі, не намагався в ній проживати чи вчиняти будь-які інші правові дії щодо володіння, користування чи розпоряджання спірним нерухомим майном, при цьому, навіть не з'являвся на прибудинковій території будинку [ADDRESS], суд вважає, що до даного Договору (правочину) слід застосувати положення частини 5 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України, за якими правочин є недійсним, оскільки він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним були обумовлені. Крім того, у відповідності до положень частини 3 статті 215 ЦК України, законодавець визнає недійсним правочин і в тому випадку, коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки, відповідно до рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.10.2011 року (справа № 2-20/2011 року), залишеним в цій частині в силі рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 19.04.2012 року, первинні правовстановлюючі документи, на підставі яких було укладено спірний правочин, в тому числі, свідоцтво про право власності на житлову квартиру [ADDRESS], видане 19.08.2004 року Фондом комунального майна на ім'я гр-ки [PERSON], скасовані, Договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає відповідному скасуванню, оскільки, останній не надає новому власнику, [PERSON], відповідного права власності, володіння, користування та розпоряджання даним нерухомим майном. За загальними цивільно-правовими нормами кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, в тому числі, шляхом визнання такого права, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. У відповідності до положень частини 1 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Членами сім'ї наймача у відповідності до положень статті 64 ЖК УРСР являються дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо ці особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. При цьому, як зазначає законодавець, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. У відповідності до положень частини 1 статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Враховуючи те, що з [PERSON] разом у спірній житловій квартирі проживає її малолітній син, [PERSON], він є також особою, яка має право на житлову площу та право на проживання у спірній житловій квартирі. Зазначені обставини, які є предметом судового спору, відповідним чином порушують і його житлові права, як неповнолітньої особи. Про існування Договору купівлі-продажу від 10.12.2008 року, який є предметом судового спору, позивачці стало відомо під час розгляду справи № 2-20/11 у квітні місяці 2009 року, тобто, до закінчення трьохрічного строку позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права. За рішенням суду апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в цій частині скасовано, що змушує [PERSON] повторно звернутися із даним позовом до належного відповідача, однак, на сьогоднішній день строк загальної позовної давності, встановлений у три роки, минув. У відповідності до положень частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початком перебігу позовної давності щодо скасування оспорюваного правочину являється в даному випадку день, винесення судом апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним спірного правочину - 19.04.2012 року. У відповідності до положень частини 5 статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що в даному випадку позивачем з поважних причин пропущено строк позовної давності, а тому він підлягає поновленню. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч.1 ст.88 ЦПК України). Тому, з відповідачів, солідарно, на користь позивачки, слід стягнути 114 гривень 70 коп. або по 38 грн. 23 коп. з кожного, судового збору, оплаченого позивачкою при подачі даного позову до суду. У стягненні з відповідачів, на користь позивачки 800 гривень платних правових послуг, суд відмовляє, оскільки дана позовна вимога не являється документально підтвердженою (у матеріалаїх справи відсутні докази про сплату таких).

Outcome: partial