Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона до травня 2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (надалі - відповідач) і за час шлюбу у них народилась дитина - дочка [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з нею у м. Глухові, а відповідач проживає у м. Н.-Сіверський Чернігівської області. Проте відповідач періодично приїздить до неї і вимагає надати дочку на декілька днів з правом виїзду до його місця проживання, раніше погрожував забрати дитину. Тому позивач вирішила звернутись з цим позовом до суду та просить визначити місце проживання дитини з нею. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні зазначив, не заперечує щоб дитина жила з матір'ю. Представник третьої особи заявила, що виконавчий комітет Глухівської міської ради як орган опіки та піклування не заперечує проти визначення місця проживання малолітньої дитини з її матір'ю. Дослідивши подані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін та представника третьої особи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. За змістом статей 160 та 161 Сімейного кодексу України (далі - СК України) за окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей визначається за згодою батьків. Лише у випадку відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них. В разі відсутності ж такого спору між батьками, вирішення судом справи позбавлено сенсу. Відповідно до частини 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (стаття 55). Іншими словами право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені, а в разі відсутності порушення або невизнання права, відсутня і необхідність його захисту в судовому порядку. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого кожна особа самостійно вирішує: звертатися їй до суду чи ні. Судом встановлено, що вже протягом тривалого часу і в наявний час малолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю, про що заявили самі сторони, які не спростовували та не оспорювали цієї обставини, а також це підтверджено оглянутими у судовому засіданні довідкою і характеристикою з місця проживання та довідкою з дитячого садка (а.с.9-11). Судом в судовому засіданні не було встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про невизнання або порушення відповідачем права позивача на проживання з нею дитини чи створення цьому якихось перешкод. Навпаки в судовому засіданні відповідач фактично пояснив про відсутність такого спору з позивачем, а тому право проживання дитини з матір'ю не оспорюється і не потребує захисту судом. Посилання позивача про побоювання, що колись у майбутньому відповідач може відібрати у неї дитину, суд не приймає, оскільки це можливо лише зробити за згоди самого позивача, і крім того, спори про визначення місця проживання малолітньої дитини можуть розглядатись неоднократно, оскільки умови виховання дитини можуть змінюватись в залежності від різних обставин (стан здоров'я батька (матері) і дитини, можливості догляду за дитиною, поява вітчима (мачухи) і т. д.). А тому коли виникне реальне порушення прав позивача, вона не позбавлена можливості звернутись до суду задля їх захисту. Крім того, спірні питання щодо участі у вихованні дитини, тривалість і дні побачень тощо, вирішуються не шляхом визначення місця проживання дитини, а шляхом пред'явлення позову з підстав визначених у статтях 157-159 СК України. Таким чином, з огляду на вищевикладене, виходячи лише з інтересів малолітньої дитини, суд вважає, що в судовому засіданні були встановлені усі підстави, які надають суду прийти до однозначного висновку щодо відмови в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю спору. На підставі викладеного та у відповідності до статті 15 ЦК України, статті 161 СК України,

Outcome: dismissed