Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

[PERSON] опіки та піклування Великобілозерської райдержадміністрації Запорізької області звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач є матірю [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Згідно рішення голови Великобілозерської райдержадміністрації Запорізької області № 153 від 10.05.2017 року діти влаштовані на повне державне забезпечення до Комунального закладу «Оріхівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації». Відповідач [PERSON] є інвалідом другої групи та перебуває на обліку лікаря психіатра з діагнозом F20.8 з 24.06.2014 року. Вказане захворювання перешкоджає відповідачу [PERSON] піклуватися та виховувати малолітніх дітей, в повному обсязі виконувати батьківські обовязки. Комісією з питань захисту прав дитини Великобілозерської райдержадміністрації Запорізької області від 15.11.2017 року було прийнято рішення щодо доцільності відібрання дітей від матері [PERSON] Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд відібрати малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] опіки та піклування Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 06.03.2018 року, підтримала позовні вимоги в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні вказаним в позовній заяві, доповнивши, що стан здоровя відповідачки перешкоджає їй належним чином виконувати свої батьківські обовязки. Враховуючи ці обставини, просить суд задовольнити позовні вимоги та відібрати малолітніх дітей від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову, при цьому пояснила, що вона пройшла курс лікування, на даний час стан її здоровя задовільний та не створює жодних перешкод для належного виконання батьківських обовязків. При цьому відповідачка доповнила, що вона є одинокою матірю, сама виховує чотирьох малолітніх дітей, проте, ніколи а ні умисно, а ні з причини стану здоровя не ухилялася від виконання своїх батьківських обовязків. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є родичкою відповідачки, яка на даний час проживає в її родині, оскільки характер та тяжкість її хвороби потребує стороннього нагляду та контролю. На її думку відповідачка не може в повному обсязі виконувати батьківські обовязки. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] опіки та піклування Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що матірю [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є відповідачка, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.3, 6, 9, 12). За змістом витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 18.03.2016 року вбачається, що записи про батька дітей проводилися за прізвищем матері, а імя та по батькові батька дитини записувалася за її вказівкою (а.с.4-5, 7-8, 10-11, 13-14). Розпорядженням голови Великобілозерської районної державної адміністрації № 153 від 10.05.2017 року, малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], були влаштовані на повне державне забезпечення до Комунального закладу «Оріхівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради до вирішення подальшої долі дітей. Як вбачається із змісту вказаного розпорядження, підставою для прийняття такого рішення був акт обстеження умов проживання від 09.05.2017 року та рішення комісії з питань захисту прав дитини Великобілозерської райдержадміністрації. Вказані документи позивачем до суду надані не були, тому судом не досліджувалися. Відповідно до висновку служби у справах дітей Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області № 01-17/494 від 14.11.2017 року, визнано доцільним відібрати від матері [PERSON] малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Приймаючи такий висновок, Служба у справах дітей виходила з того, що хвороба [PERSON] перешкоджає їй в повному обсязі виховувати дітей та піклуватися про них, забезпечувати виконання батьківських обовязків (а.с.33). Згідно виписки з акта огляду медико-соціальної експертної комісії № 0826961 від 18.07.2017 року [PERSON] є інвалідом другої групи з діагнозом F20.8 (а.с.30). Довідкою Комунального закладу «Великобілозерська центральна районна лікарня» підтверджується, що [PERSON] перебуває на обліку у лікаря психіатра з діагнозом F20.8 з 24.06.2014 року (а.с.15). Як вбачається із змісту виписного епікризу від 26.09.2017 року медичної картки стаціонарного хворого № 1446, [PERSON], [INFO], з 10.05.2017 року по 26.09.2017 року лікувалася в КЗ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради. За результатами проведеного обстеження встановлено клінічний діагноз - Пфропфшизофренія, безперервна течія. Галлюцінаторний синдром, стійка соціальна дезадаптація. F20.8. Аналізуючи показання свідка [PERSON], суд критично відноситься до тверджень свідка щодо оцінки характеру та тяжкості захворювання відповідачки, яке унеможливлює виконання нею в повному обсязі батьківських обовязків, оскільки такий висновок потребує спеціальних знань у сфері психіатричної медицини, проте, свідок не є учасником процесу, який володіє спеціальними знаннями та може надавати відповідні висновки щодо обставин справи. Тому суд вважає пояснення свідка його субєктивною думкою, яка в розумінні положень ст. 80 ЦПК України, є недостатнім доказом на підставі якого суд може встановити наявність обставин, що підтверджують обґрунтованість позову. Позовні вимоги предявлено з підстав захворювання відповідачки, яке перешкоджає останній виконувати свої батьківські обовязки, що також підтверджено представником позивача в судовому засіданні. Однак, відповідних доказів, які б могли підтвердити дані обставини, суду не надано, До того ж, у виписному епікризі від 26.09.2017 року медичної картки стаціонарного хворого № 1446 [PERSON], вказано, що після проведеного лікування стан хворої поліпшився, вона спокійна, привітна, продуктивної симптоматики не має. Будь-які висновки лікаря про те, що [PERSON] потребує стороннього нагляду та контролю, та інші дані, які б свідчили про неможливість виконання відповідачкою батьківських обовязків з причини захворювання, вказаний медичний документ не містить. Отже, на ствердження позивача про те, що захворювання відповідачки перешкоджає їй виконувати належним чином батьківські обовязки, на думку суду є припущенням позивача, оскільки не підтверджено належними та достатніми доказами, в розумінні положень ст.ст. 77, 80 ЦПК України. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача посилається на існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 170 СК України, як на підставу відібрання дітей від відповідачки без позбавлення її батьківських прав. За змістом ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоровя і морального виховання. Положеннями п.п.2-5 ч. 1 ст. 164 СК України встановлені наступні випадки, у яких суд може відібрати дитину у батьків, не позбавляючи їх батьківських прав, а саме: ухилення від виконання своїх обовязків по вихованню дитини; жорсткого поводження з дитиною; хронічний алкоголізм або наркоманія; батьки вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Вказаний перелік є вичерпаним та не підлягає розширеному тлумаченню. Аналізуючи положення ч. 1 ст. 170 та п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України, необхідно констатувати, що вказані положення закону не передбачають відібрання дитини від батьків з підстави захворювання, яке перешкоджає в повному обсязі виконувати батьківські обовязки. Судом також встановлено, що на підставі розпорядженням голови Великобілозерської районної державної адміністрації від 10.05.2017 року малолітні діти відповідачки були влаштовані на повне державне забезпечення до Комунального закладу «Оріхівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», де і перебувають на даний час. З 10.05.2017 року по 26.09.2017 року відповідачка знаходилася на лікуванні в Комунальному закладі «Обласна клінічна психіатрична лікарня». Позивачем не наведено жодних обставин та не надано суду відповідних доказів з приводу того, що до часу, який передував госпіталізації, та після закінчення лікування у медичному закладі, відповідачка ухилялася від виконання своїх обовязків по вихованню дітей. Відповідно до інформації Великобілозерського відділення поліції Енергодарського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області від 15.11.2017 року, [PERSON] до адміністративної відповідальності не притягувалася. Згідно листа Комунального закладу «Оріхівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» від 06.11.2017 року, за час перебування дітей в цьому закладі (з 11.05.2017 року по 06.11.2017 року) відповідачка лише одного разу відвідала дітей - 05.10.2017 року. Однак необхідно зауважити, що з 10.05.2017 року по 26.09.2017 року відповідачка знаходилася на лікуванні у медичному закладі та не мала можливості відвідувати дітей. Проте, як вбачається із вищенаведеного, через кілька днів, після закінчення лікування, відповідачка відвідала дітей у вказаному закладі, де цікавилася їхніми успіхами та здоровям. Дана обставина свідчить про те, що відповідачка не ухилялася від виконання своїх батьківських обовязків, прагнула зустрічі з дітьми, піклувалася про стан їх здоровя. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на пікалуван6ня батьків. За положеннями ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства», діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХII від 27.01.1991 року, В усіх діях, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи викладене, оскільки позивач не надав відповідних належних та достатніх доказів на підтвердження існування обставин, які у відповідності до положень Сімейного Кодексу України, є підставами для відібрання дітей у відповідачки без позбавлення її батьківських прав, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позову та необхідність відмови в його задоволенні. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed