Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON], просив визнати двокімнатну квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; провести поділ двокімнатної квартири [ADDRESS], визначивши за позивачем та відповідачем право власності на ? частину зазначеної квартири кожному; визнати за позивачем та відповідачем право власності за кожним на ? квартири [ADDRESS], що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, пояснив, що 24 серпня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного сумісного проживання подружжям придбано об'єкт нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS]. Позивач не заперечує той факт, що спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів, які отримані на підставі Кредитного договору № 31-3JI/10-2004И від 09 грудня 2004 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], однак перебуваючи у шлюбі та проживаючи як одна сім'я подружжя за рахунок спільних коштів виконували зобов'язання по кредитному договору, достроково погасивши заборгованість по кредитному договору, тому наявні всі підстави вважати, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, в свою чергу відповідачем не доведено обставин для відступлення від засад рівності часток подружжя, які б зумовлювали збільшення частки відповідача, як колишнього подружжя, на майно, що є об'єктом спільної сумісної відносності подружжя, тому просить задовольнити позов та в порядку поділу майна визнати за кожним із подружжя право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень позивача, які надавались в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що 09 грудня 2004 року відповідачем придбана квартира [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири. З метою придбання квартири, 09 грудня 2004 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №31-3JI/10-2004И, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 24960 доларів США. Відповідач наголосила, що зобов'язання по кредитному договору відповідач виконувала самостійно за рахунок коштів отриманих за місцем основної роботи в ПАТ «УкрСиббанк», та доходів отриманих від підприємницької діяльності, займаючись в цей період часу господарською діяльністю як суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа, що підвереджується деклараціями про доходи. Також, до укладання договору купівлі-продажу батьки відповідача - [PERSON] та [PERSON], передали їй особисто 12000,00 доларів США, які внесено в рахунок оплати за придбану квартиру, тому, на думку відповідача, спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана за рахунок особистих коштів відповідача. Представник відповідача - адвокат Пікулик О.В. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, наведених відповідачем в судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 24 серпня 2001 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 грудня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.2) Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, 09 грудня 2004 року [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С., зареєстровано в реєстрі за №5771. (а.с.38-39) Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Право власності на квартиру [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 14 грудня 2004 року та записано в реєстрову книгу №д92-11 за реєстровим №345/31007. (а.с.37) Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. (ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно положень ст.57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно з ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною сумісною власністю чоловіка та дружини. Відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого із подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки не тільки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, а й щодо погашення кредиту, оскільки розірвання шлюбу не звільняє одного з подружжя від виконання зобов'язань за кредитом. Отже, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, яка прийнята за результатом перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, у справі № 6-55цс13, та в силу імперативних положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими у правозастосуванні. Наведене свідчить про те, що у справах такої категорії обставинами, з'ясування яких відповідно до вимог ст. ст. 60, 214 ЦПК України є обов'язковою умовою при розгляді справи та ухвалення судового рішення, є цільове використання отриманих за кредитом коштів. Як з'ясовано судом, з 24 серпня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час спільного сумісного проживання подружжям придбано об'єкт нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2004 року. За вимог ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснено у пункті 30 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК . Виходячи з позиції відповідача [PERSON] висловленої в судовому засіданні, відповідач вважає спірний об'єкт нерухомого майна своєю особистою власністю посилаючись на те, що спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів, які отримані відповідачем на підставі Кредитного договору №31-3JI/10-2004И від 09 грудня 2004 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 24960 доларів США, при цьому зобов'язання за цим кредитним договором достроково виконанні відповідачем в 2010 році, кредит погашався за рахунок власних коштів відповідача, які отримані за місцем роботи, та доходів від підприємницької діяльності, яка була зареєстрована як суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи -підприємець, також перший внесок за квартиру в розмірі 12000,00 доларів США було сплачено за кошти, які надані батьками відповідача - [PERSON] та [PERSON], тому враховуючи ці обставини є підстави вважати, що спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Так, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницької діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст.57 Сімейного кодексу України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст.60,61 СК України. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-79цс13 від 02 жовтня 2013 року. Оцінивши наведені відповідачем підстави щодо правового статусу об'єкту нерухомого майна, що є предметом позову, суд враховує, що відповідачем не надано належних доказів, які мали підтвердити той факт, що спірний об'єкт нерухомого майна придбаний лише за рахунок доходів від підприємницької діяльності та використовується відповідачем, як суб'єктом господарювання, з метою одержання прибутку, а доведення цих обставин є визначальним для визначення правового статусу цього майна як об'єкта приватної власності одного із подружжя з урахуванням положень ст.57 Сімейного кодексу України. При вирішенні даного спору, суд не приймає, як доказ по справі, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], батьків відповідача, які підтвердили, що будучи обізнаними про наміри доньки придбати квартиру, передали їй особисті кошти в сумі 12000,00 доларів США, також на виконання умов кредитного договору, який укладено з [PERSON], надавали кошти для проведення оплати поточних платежів по кредитному договору, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що мають підтвердити укладення договору дарування грошових коштів, як це передбачено ст.719 Цивільного кодексу України, та інших письмових доказів, які підтвердили б передачу грошових коштів, в той же час факт передачі грошових коштів за відсутності належним чином оформленої письмової угоди, не може доводиться показами свідків. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст. 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна одного з подружжя може бути збільшена, якщо з нею або з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син чи дочка, за умови, що розмір одержуваних аліментів недостатній для забезпечення їхнього фізичного і духовного розвитку чи лікування. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, з урахуванням пояснень сторін спору щодо варіантів поділу майна подружжя, суд вважає доведеним той факт, що об'єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS], є об'єктом спільного сумісного майна подружжя, тому, вирішуючи питання щодо поділу спірного майна, виходить з рівності часток кожного подружжя на спірне майно, та не вбачає підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя, за відсутності підстав, визначених ч. 2 та ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, в порядку розподілу судових витрат, в межах позовних вимог, які підлягають задоволенню, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн.00 коп., який сплачено позивачем при звернення з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа. Враховуючи викладене та

Outcome: approved