Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя. У ході судового розгляду справи позивачка, змінюючи та уточнюючи позовні вимоги, просила суд поділити майно, що належить їй з відповідачем на праві спільної сумісної власності, та виділити їй у власність наступне майно: 1/2 частину квартири [ADDRESS], що знаходиться в смт. Віньківці Хмельницької області, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири, 2 напівм'які крісла, 1 м'яке крісло, 2 паласи, диван, кухонний гарнітур, холодильник, 1 коврове покриття; стягнути із відповідача по справі на її користь 114208,17 гривень компенсації за належну їй частку в спільному майні, яка складається із: - 1/2 вартості автомобіля «ГАЗ 2410» (20319,96 : 2 = 10159,98 грн.) -10159,98 гривень; - 1/2 вартості яблуневого саду (27436,59:2 = 13 718,29 грн.) - 13 718,29 гривень; - 1/2 вартості будівництва гаража під автомобіль (14425,2 : 2 = 7212,6 грн.) - 7212,6 гривень; - 1/2 грошових коштів, що знаходилися на депозитному рахунку в банку та на зберіганні дома (166234,6 : 2 = 83117,3 грн.) - 83117,3 гривень; Решту майна, а саме: - 1/2 частину квартири [ADDRESS] що знаходиться в смт. Віньківці Хмельницької області, автомобіль марки «ГАЗ 2410», 1994 року випуску, державний номер 70 301 ХМ, стінку меблеву, 3-х дверний шкаф, пральну машинку - автомат, пилосос, праску, медогонку, стіл кухонний, 2 напівм'яких крісла, 1 м'яке крісло, 3 паласи, 1 коврове покриття, будівельний матеріал, що був використаний при будівництві гаража для автомобіля на прибудинковій території житлового будинку № 14 по вул. Першотравневій в смт. Віньківці Хмельницької області; яблуневий сад, що складається із 220 плодоносних дерев та знаходиться на земельній ділянці площею 0,7050 га, яка розташована на території Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області та належить відповідачу на підставі Державного Акта на право власності земельної ділянки серія ЯБ № 585305 від 23.03.2006 року; грошові кошти в розмірі 83117,3 гривень залишити у власності відповідача по справі. Також позивачка просила стягнути із відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначала, що з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних стосунках із серпня 1986 року по 14 грудня 1993 року. 14 грудня 1993 року [PERSON] районним відділом ЗАГС було зареєстровано їхній шлюб. В період шлюбу позивачкою спільно з відповідачем було нажито рухоме та нерухоме майно. Так, в 1994 році вони придбали квартиру [ADDRESS], що знаходиться в смт. Віньківці Хмельницької області та орієнтовна вартість якої станом на сьогоднішній день становить 16 100 доларів США, що еквівалентно 128 687,3 гривень. У липні 2002 року за спільні кошти вони купили легковий автомобіль марки «ГАЗ 2410», 1994 року випуску, державний номер [NUMBER], дійсна ринкова вартість якого згідно висновку № 1340 комплексної судової будівельно-технічної, автотехнічної та товарознавчої експертизи від 30.05.2013 року становить 20319,96 гривень. Також, облаштовуючи житло та побут подружжя придбало різні побутові речі та меблі, а саме: стінку меблеву орієнтовною вартістю 2000 грн., 3-х дверний шкаф орієнтовною вартістю 700 грн., пральну машинку - автомат орієнтовною вартістю 1300 грн., пилосос орієнтовною вартістю 200 грн., праску орієнтовною вартістю 80 грн., медогонку орієнтовною вартістю 400 грн., стіл кухонний орієнтовною вартістю 200 грн., 4 напівм'яких крісла орієнтовною вартістю по 100 грн. кожне на суму 400 грн., 2 м'яких крісла орієнтовною вартістю по 150 грн., кожне на суму 300 грн., 5 паласів орієнтовною вартістю 150 грн. загальною вартістю 750 грн., 2 коврових покриття вартістю по 60 грн. кожне на суму 120 грн., диван вартістю 1600 грн., кухонний гарнітур вартістю 810 грн., холодильник орієнтовною вартістю 1100 грн., всього на загальну суму 9840 гривень, а також у квартирі було облаштовано санвузол та індивідуальне газове опалення. Крім того, за спільні кошти було зведено на прибудинковій території житлового будинку № 14 по вулиці Першотравневі в смт. Віньківці Хмельницької області гараж для автомобіля. 25.11.2004 року за № 11 виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради було прийнято рішення про узаконення за [PERSON] самовільно побудованого гаража, проте в експлуатацію до цього часу він не введений, а тому поділу підлягає будівельний матеріал, який був використаний при будівництві із відповідними затратами на будівництво (плата за роботу), використання механізмів, технічних засобів. Згідно висновку № 1340 комплексної судової будівельно-технічної, автотехнічної та товарознавчої експертизи від 30.05.2013р. вартість будівництва гаража для автомобіля становить 14 425,2 гривень. У результаті ведення спільного господарства було заощаджено кошти. Зокрема, у розпорядженні відповідача знаходяться кошти в сумі 10000 доларів США, що еквівалентно 79930 грн. (згідно курсу НБУ станом на 16.01.2013 року 1 долар США еквівалентний 7,9930 грн.) та 2000 євро, що еквівалентно 21304,6 грн. (згідно курсу НБУ станом на 16.01.2013 р. 1 євро еквівалентне 10,6523 грн.) Частину зазначених коштів відповідач по справі отримав 31.08.2012 р., здійснивши обмін гривні на долари США в [PERSON] відділенні ПАТ «Приватбанк». Також, у цьому ж відділені банку відповідачем було відкрито депозитний рахунок - вклад «Стандартний» на суму 65000 грн. Відтак, загальна сума грошових коштів, що є спільною сумісною власністю становить 166234,6 гривень. Також, [PERSON] згідно Державного Акта на право власності земельної ділянки серія ЯБ № 585305 від 23.03.2006 р. на праві власності належить земельна ділянка площею 0,7050 га, що розташована на території Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області, і яку відповідач отримав скориставшись своїм правом на безоплатну передачу у власність землі громадянам. На вказані земельні ділянці разом із відповідачем за спільні кошти було посаджено яблуневий сад, в якому понад 220 плодоносних дерев. Згідно висновку № 1340 комплексної судової будівельно-технічної, авто технічної та товарознавчої експертизи від 30.05.2013р. дійсна ринкова вартість спірного яблуневого саду становить 27436,59 гривень. Отже, загальна вартість спільно нажитого майна та коштів складає 366943,65 гривень. Посилаючись на ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України, згідно якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України, згідно якої подружжя має право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, та ч. 1 ст. 70 цього Кодексу, якою визначено, що частки кожного із подружжя у спільному майні є рівними, позивачка вказувала, що її частка у спірному майні складає 366943,65 : 2 = 183471,82 гривень. Під час судового розгляду справи сторони щодо частини спірного майна уклали мирову угоду, яку було визнано ухвалою суду від 09.12.2013 року. Зокрема, [PERSON] та [PERSON] добровільно розподілили між собою квартиру [ADDRESS]; вартість будівельного матеріалу, використаного при будівництві гаража під автомобіль, розташованого на прибудинкові території по вул. Першотравнева, 14 в смт. Віньківці; вартість яблуневого саду, що розташований на належні [PERSON] земельні ділянці на підставі Державного акта в с. Нетечинці Віньковецького району; кухонний гарнітур; шкаф трьохстворчатий; диван; напівм’які та м`які крісла; пилосос; паласи та коврові покриття. Однак сторони не змогли дійти згоди щодо розподілу наступного майна: холодильника; автомобіля «ГАЗ 2410»,1994 року випуску, державний номер [NUMBER]; стінки меблевої; пральної машинки-автомат; праски; медогонки; стола кухонного; грошових коштів. Зокрема, позивачка просила виділити їй холодильник, стягнути із відповідача на її користь 1/2 вартості автомобіля, 1/2 компенсації грошових коштів, що знаходилися на депозитному рахунку [PERSON] в банку та на зберіганні дома, а також збільшивши у судовому засіданні 25.12.2013 року позовні вимоги, просила розділити порівну відсотки у сумі 26662,47 гривень, які відповідач отримав як проценти за договором депозиту. В підтримання позовних вимог [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні пояснили,що весною 2012 року позивачка змушена була переїхати доглядати свою матір у с. Подолянське, а з кінця серпня 2012 року шлюбні стосунки між сторонами зіпсувались, та виникла необхідність у розподілі спільно нажитого майна. В період шлюбу позивачка працювала медсестрою в райлікарні, отримувала заробітну плату в межах 1300-1400 гривень, разом із відповідачем вони продавали сільськогосподарську продукцію та на ці кошти жили, а отримані за договором депозиту проценти складали для купівлі нового автомобіля. 31.08.2012 року [PERSON] по своєму паспорту та на своє ім’я у присутності позивачки у [PERSON] відділенні «Приватбанк» здійснив обмін 80000 гривень, які вони разом заощадили, на 10000 доларів, та 23000 гривень обміняв на 2000 євро, які потім зберігав в чемодані у квартирі. Пізніше у судовому засіданні [PERSON] пояснювала,що в кінці серпня 2012 року разом з відповідачем у [PERSON] відділенні «Приватбанк» вони обміняли 65 тисяч гривень, які були в них в обігу вдома, на 8000 доларів. Крім того, відповідач особисто купив 2000 доларів, які також зберігав удома. А тому [PERSON] вважає, що банком приховано інформацію щодо обміну [PERSON] валюти в серпні 2012 року. Автомобіль просила залишити у власності відповідача, оскільки у неї немає водійських прав, а на її користь стягнути компенсацію у сумі 10159,98 гривень. На пропозицію відповідача виділити йому холодильник замість пральної машинки–автомат не погоджувалась, пояснюючи, що в неї вже є пральна машинка. Пояснення відповідача щодо крадіжки медогонки вважає неправдивими, стверджуючи, що після викачки меду у липні 2012 року медогонка зберігалась у їхньому гаражі в смт. Віньківці. Відповідач [PERSON] позовні вимоги щодо розподілу вищезазначеного спірного майна визнав частково, заперечуючи лише проти виділення позивачці холодильника, стягнення з нього на її користь 1/2 вартості автомобіля та 1/2 компенсації грошових коштів, пропонуючи виділити позивачці взамін холодильника, пральну машинку-автомат та автомобіль в рахунок часткової компенсації грошових коштів. Пояснив, що весною 2012 року позивачка перейшла жити до своєї матері у с. Подолянське, а потім лише навідувалась на квартиру зварити йому їсти. Шлюбні стосунки між ними припинились після 20.09.2012 року після святкування його дня народження, та згодом позивачка почала забирати з квартири свої особисті речі. В ході судового розгляду відповідач неодноразово змінював свої пояснення з приводу депозитного договору, спочатку взагалі заперечуючи наявність депозиту, вказуючи, що він отримує чорнобильську пенсію і заощадити 65 тисяч він не міг, потім стверджував, що на депозитному рахунку зберігалось приблизно 12 - 13 тисяч гривень, а після витребування судом інформації з “ПриватБанку”, пояснював, що кошти в сумі 65 тисяч гривень належали його покійні матері, які остання передала йому у 2002 році, і які він вирішив покласти на депозит. Стверджував, що протягом 2012 року обмін валюти в банку, в тому числі 30-31 серпня, для себе не здійснював, а лише міняв долари за проханням сусіда [PERSON] для погашення валютного кредиту його сином, бо в той час діяло обмеження на обмін валюти. Вказував, що медогонку у нього вкрали, але в міліцію про це він не заявляв. Просив суд залишити йому холодильник, оскільки пральна машинка йому не потрібна. Автомобіль просив виділити позивачці у рахунок компенсації грошових коштів, посилаючись на те, що в нього грошей для сплати немає, та взагалі на сплату грошової компенсації позивачці її частини в спільному майні подружжя не погоджувався. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вказувала, що позивачкою не доведено, як це передбачено ст. 60 ЦПК України, факт обміну відповідачем валюти у сумі 10 тисяч доларів та 2000 євро, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими. Крім цього, підлягає виключенню із спільної сумісної власності подружжя сума 4000 доларів, яку відповідач обміняв для свого сусіда [PERSON] Відсотки за договором депозиту знімались щомісячно, використовувались на потреби сім`ї, а тому розподілу не підлягають. У судових дебатах представник зазначила, що доказів на підтвердження викрадення медогонки у [PERSON] немає, а тому відповідач не проти її поділу. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судом встановлено, що 14 грудня 1993 року між позивачкою та відповідачем [PERSON] райвідділом ЗАГС Хмельницької області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 66 (свідоцтво серії ІІ– БВ № 313282). У вересні 2012 року через погіршення шлюбних відносин сторони припинили спільне проживання, та почали мешкати окремо один від одного, а 19 березня 2013 року їхній шлюб було розірвано за рішенням Віньковецького районного суду. За час проживання в шлюбі позивачкою та відповідачем було придбано холодильник, автомобіль «ГАЗ 2410», 1994 року випуску, державний номер [NUMBER]; стінку меблеву, пральну машинку-автомат, праску, медогонку, стіл кухонний, що сторонами не оспорювалось. Крім того, відповідно до відповіді № 30.1.0.0/2 – 20130711/0432 від 15 липня 2013 року, наданої ПАТ “КБ “ПриватБанк” та виписки по особовому рахунку, на ім’я [PERSON] у ПАТ “КБ “ПриватБанк” було відкрито у 2009 році депозитний договір SAMDN08000060987729, рахунок № 6762462082229250, початкова покладена сума на депозит 65 тисяч гривень. Договір розірвано 25.10.2012 року. Як пояснив у судовому засіданні керуючий [PERSON] відділенням «Приватбанк» [PERSON], згідно банківських виписок, які було надано йому судом для ознайомлення, [PERSON] протягом дії депозитного договору з 2009 по 2012 рік кілька разів переукладав початкову суму кредиту з процентами, які знімав, та за весь період дії кредиту клієнт отримав відсотки за депозит у розмірі 26662,47 гривень, а всього разом із сумою вкладу -- 91662,47 гривень (65000+26662,47). Відповідно до ст. ст. 60, 61 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 69,70 цього ж Кодексу передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч. ч. 1, 2, 4 ст. 71 Сімейного Кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України. Пунктами 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року, № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Протягом судового розгляду відповідач змінював пояснення з приводу депозитного договору, який ним було укладено, стверджуючи, що в нього відсутні будь-які вклади, та лише після отримання судом інформації з банку, вказав, що не повідомляв про депозитний договір, бо вкладені кошти належали його покійні матері. Оскільки депозитний договір було укладено під час шлюбу позивачки та відповідача, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності на це майно, а тому відповідач зобов'язаний довести наявність права особистої приватної на майно. У судовому засіданні відповідачем не доведено, що спірна сума коштів, яка знаходилася на депозитному рахунку належала особисто його матері, отже ці кошти є спільною сумісною власністю сторін, в якій їх частки є рівними. Сума коштів, які знаходились на депозитному рахунку та сума відсотків, яка була отримана за депозит, становить разом 91662,47 гривень, отже частка позивачки [PERSON] в цих коштах складає 45831,24 гривні (91662,47:2). Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Автомобіль ГАЗ 2410, д/н [NUMBER], 1994 року випуску придбаний сторонами під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає розподілу. Згідно висновку № 1340 комплексної судової будівельно-технічної, автотехнічної та товарознавчої експертизи, із яким відповідач погодився в частині визначення вартості транспортного засобу,ринкова вартість автомобіля [NUMBER], 1994 року виготовлення станом на час проведення дослідження (22 березня – 30 травня 2013 року) складає 20319,96 гривень. Позивачка не заперечує проти стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості автомобіля в сумі 10159,98 гривень (20319,96:2). Таким чином, розмір грошової компенсації позивачці в спільному майні подружжя становить 55991,22 гривень (45831,24 + 10159,98). За час шлюбу позивачкою та відповідачем було також придбано побутові речі та меблі – холодильник, стінку меблеву, пральну машинку-автомат, праску, медогонку, стіл кухонний. Відповідач з позивачкою не дійшли згоди щодо розподілу холодильника та пральної машинки-автомат, претендуючи кожен з них лише на холодильник. Однак, виходячи із засад рівності, враховуючи, що згідно пояснень позивачки у неї в користуванні є пральна машинка, а у відповідача дана річ відсутня, суд вважає за доцільне виділити [PERSON] холодильник, а пральну машинку залишити у власності відповідача як рівноцінну по вартості холодильнику річ та виходячи із їхньої функціональності. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні не довела факт зберігання відповідачем за місцем свого проживання коштів у сумі 65 тисяч гривень та здійснення ним обміну валюти у розмірі 10000 доларів та 2000 євро у серпні 2012 року, а відповідач дані обставини заперечував. Окрім того, як вбачається із відповіді ПАТ КБ «Приватбанк» № 30.1.0.0/2 – 20130925/2641 від 26.09.2013 року, наданої на запит суду, [PERSON] операції по обміну валюти в серпні 2012 року (в тому числі 30 та 31 серпня 2012 року ) не здійснювались. Стосовно операцій по обміну валюти відповідачем у жовтні-листопаді 2012 року, суд зазначає наступне. Згідно інформації ПАТ КБ «Приватбанк» № 30.1.0.0/2 – 20130805/3112 від 04.09.2013 року, [PERSON] проводились операції по обміну валюти у 2012 році, а саме 25 жовтня, 26 жовтня, 29 жовтня, 21 листопада, 19 листопада, 22 листопада, 23 листопада та 27 листопада кожен раз було здійснено обмін 500 доларів, всього 4000 доларів США. У судовому засіданні відповідач пояснював, що він міняв не власні кошти, а за проханням сусіда [PERSON] купував долари за його гроші, оскільки тому були необхідні долари для погашення валютного кредиту сина, та у той час в банку діяв ліміт по обміну валюти. Допитаний у якості свідка [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що його син оформив валютний кредит і йому необхідно було 14 тисяч доларів. Свідок підтвердив, що дійсно восени 2012 року він попросив [PERSON] купити для нього валюту, бо більше 500 доларів за один раз не міняли. Разом з відповідачем вони ходили у банк вісім разів, де [PERSON] передавав [PERSON] свої кошти, і таким чином відповідач обміняв для нього 4000 доларів США. На підтвердження пояснень свідка [PERSON] відповідач надав суду для дослідження договір про надання споживчого кредиту № 11341861000 від 30.04.2008 року в іноземній валюті в сумі 50000 доларів США, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] на строк до 29.04.2037 року. Підстав сумніватись у свідченнях [PERSON] у суду немає, доказів на спростування його свідчень судом не здобуто, а тому суд вважає, що сума 4000 доларів США не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак розподілу не підлягає. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України також підлягають задоволенню вимоги позивачки щодо відшкодування судових витрат, які слід стягнути у пропорційному співвідношенні до задоволених вимог в розмірі 559 гривень та судові витрати за проведення товарознавчої експертизи у розмірі 500 гривень.

Outcome: partial