Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 05.07.2003 року. 01 квітня 2013 року за [PERSON] було зареєстроване право власності на транспортний засіб «FORD KUGA Універсал-В», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номер шасі [NUMBER] , білого кольору, на підставі довідки-рахунку серії ДПІ №950702 від 30.03.2013р. та ВМД №125110006/2012/153191 від 30.11.2012р. (довідка Головного сервісного центру МВС, т. 2 а.с. 71). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.04.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] 24.01.2017р. продала вказаний вище автомобіль [PERSON] , про що між ними в територіальному сервісному центрі № 3244 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області було укладено договір купівлі-продажу №44/2017/302251 (див. відповідь Головного сервісного центру МВС України від 04.07.2018р. на адвокатський запит - т.1 а.с. 30 ). В наступному [PERSON] 25.04.2017 року продав цей же автомобіль [PERSON] , про що між ними через суб`єкта господарювання ТОВ «ЕКСПЕРТ ОЦІНКА ПЛЮС» було укладено договір купівлі-продажу №7281/17/000179 (див. відповідь Головного сервісного центру МВС України від 04.07.2018р. на адвокатський запит - т.1 а.с. 30 ). [PERSON] , через свого представника, заявив позов до [PERSON] , [PERSON] , за яким просив визнати недійсним договір купівлі-продажу № 3244/2017/302251 щодо відчуження автомобіля «FORD KUGA Універсал-В», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номер шасі [NUMBER] , білого кольору, укладений 24 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , визнати цей автомобіль спільною власністю подружжя, витребувати транспортний засіб з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] , стягнути з відповідачів понесені судові витрати. [PERSON] позивач визначив в якості третьої особи. Позов обґрунтовано тим, що спірний автомобіль було придбано подружжям [PERSON] під час шлюбу, за спільні кошти, в інтересах сім`ї, [PERSON] в супереч вимог закону відчужила автомобіль без згоди позивача, що є підставою для визнання відповідного договору недійсним, оскільки відчуження автомобіля було незаконним, то і відповідач [PERSON] набув право власності на автомобіль незаконно, а відтак позивач має право на витребування цього майна у власність. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 04.02.2021 року, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Цього ж дня суддею постановлено ухвалу про накладення арешту на спірний транспортний засіб, в порядку забезпечення позову. Ухвалою суду від 23.03.2021 року [PERSON] притягнуто до участі у справі в якості співвідповідача, та виключено з числа третіх осіб, а також здійснено перехід до розгляду чсправи за правилами загального позовного провадження. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Шевченко А.О. подала відзив, за яким просила в задоволенні позову відмовити, за безпідставністю. Разом з тим представник подала заяву про застосування до спору наслідків пропуску строків позовної давності. В свою чергу представник позивача подала відповідь на відзив. Інші відповідачі правом на відзив не скористались. Ухвалою суду від 10.06.2021 року підготовче провадження закрите, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач на вимогах позову наполягав, і пояснив, що спірний автомобіль було придбано в інтересах сім`ї, за спільні кошти, про відчуження автомобіля йому стало відомо під час розгляду справи про поділ іншого майна, що було набуте ним та дружиною під час шлюбу. Представники позивача підтримали доводи свого довірителя пославшись на зібрані докази та вимоги законодавства, що на їх думку регулюють спірні правовідносини. Відповідач [PERSON] заперечила проти позову, і заявила, що придбала автомобіль для задоволення власних потреб, за позичені кошти, в той час коли шлюбні відносини з позивачем були вже припинені, а відтак вправі була розпорядитись автомобілем на власний розсуд. Представник позивача на підтримку доводів своє довірительки послалась на письмові докази, показання свідків, а також заявила про неприйнятність доказів наданих стороною позивача. Крім того, позивач та її представник наполягали на застосуванні до спору строків позовної давності. Відповідач [PERSON] позов не визнав, вважав його безпідставним і таким, що задоволенню не підлягає. [PERSON] в жодне судове засідання не з`явився, поштові відправлення на його адресу повертались до суду з відміткою «інші причини» чи «за закінченням терміну зберігання». Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, та дослідивши письмові докази і інші матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову. Так, з наведених вище фактичних даних, вбачається, що спірний автомобіль було придбано в час коли [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Святошинським районним судом м. Києва під час розгляду позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, як це вбачається з рішення суду від 16.04.2014 року, встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, оскільки вони з вересня 2013 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства. Останні обставини [PERSON] було покладено в обґрунтування позову, а відповідачем [PERSON] визнані, про що зазначено в рішенні. Дані фактичні обставини, в супереч доводам представника відповідача [PERSON] , не поставлені під сумнів показаннями свідків. Дійсно свідки [PERSON] , та [PERSON] в судовому засіданні показали, що [PERSON] була нещаслива у шлюбі через численні подружні зради чоловіка, проте це не вказує на те, що сім`я [PERSON] припинила існування раніше ніж це було встановлено судом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція вказаної норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Доводи відповідача [PERSON] про те, що на купівлю автомобіля 22 вересня 2014 року вона отримала позику суд відхиляє, адже матеріалами справи підтверджено, що автомобіль було придбано в березні 2013 року і зареєстровано 01 квітня 2013 року, а позика була отримана [PERSON] у вересні 2014 року, тобто після придбання автомобіля та після розірвання шлюбу, укладеного між сторонами. Суд не може прийняти і пояснення свідків [PERSON] , та [PERSON] про те, що ними були надані [PERSON] позики на придбання автомобіля, оскільки вони не підтверджені письмовими доказами, а позивач заперечує надходження в сім`ю цих коштів і не надавав дружині згоду на отримання будь-яких позик. Доводи про те, що у сім`ї не було коштів на придбання автомобіля, спростовуються самим фактом його придбання. Тому, суд погоджується з позивачем, що спірний автомобіль належав подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 67 ч.1 СК України, дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Розірвання шлюбу, як це встановлено ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим, ч. 2 ст. 65 СК України встановлено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно з ст. 369 ч. 4 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. [PERSON] визнала, що не отримувала згоду колишнього чоловіка на відчуження автомобіля, отриманими від продажу коштами розпорядилась на власний розсуд. Вочевидь що договір купівлі-продажу автомобіля не є дрібним побутовим. Спір про поділ майна, набутого подружжям [PERSON] , перебуває на розгляді Святошинського районного суду м. Києва (ун. № 759/4476/17). Даний спір стосується і автомобіля, що є предметом спору в дійсній справі. Доводи адвоката Шевченко А.О. про неприйнятність доказів, покладених стороною позивача в обгрунтування позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. За таких обставин, суд знаходить договір купівлі-продажу № 3244/2017/302251 щодо відчуження автомобіля «FORD KUGA Універсал-В», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номер шасі [NUMBER] , білого кольору, укладений 24 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним, як такий що суперечить вимогам вказаних норм закону, на підставі та ст.ст. 203, 215 ЦК України. При цьому, суд, з огляду на надані докази, не має достатніх підстав вважати, що позивачем пропущені строки на звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач порушив питання про захист права власності на автомобіль заявивши в 2017 році позов до колишньої дружини про поділ спільного майна. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Статтею 388 ЦК України, встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. У відповідності до висновку Верховного Суду, сформульованого у постанові від 25.03.2020 р. у справі № 125/2510/16-ц, до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору застосовується віндикація. Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 17 лютого 2015 року у справі № 6-2407цс15 і від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. В даній справі спірний автомобіль вибув із володіння позивача, як одного із співвласників, не з його волі, на підставі недійсного правочину, а відтак він вправі витребувати це майно у нинішнього власника [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України. Отже, позов підлягає задоволенню повністю. За таких рішень, витрати понесені позивачем на розгляд справи, що складаються з судового збору в сумі 4152, 24 грн., мають бути відшкодовані йому відповідачами в рівних частках, відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України. Заяви про скасування заходів забезпечення позову позивачем не подавалось. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved