Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] звернулись до суду з позовом до Київської міської Ради і просили визнати за кожним з позивачів право власності на ? частину земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0945 га, яка розташована у Святошинському районі [ADDRESS], обгрунтовуючи позов тим, що 22.03.1999р. між ними та [PERSON], [INFO], яка мешкала за адресою: [ADDRESS], був укладений договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] і [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], який зазначеній на плані під літерою «А», цегляний, житловою площею 21,2 кв.м., з надвірними будівлями: літня кухня під літерою «Б», сараї під літерами «В», «Е», погріб під літерою «Г», вбиральня під літерою «Д», душова під літерою «Ж», спорудження, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було зареєстровано обтяження відчуженого нерухомого майна. [INFO]. [PERSON] померла, у зв*язку із чим заборона на відчуження спірного житлового будинку була скасована і право власності на ? частину є зареєстрованим за кожним з позивачів. Після смерті [PERSON] позивачам стало відомо про те, що земельна ділянка [NUMBER] площею 0,0945 га, яка розташована у Святошинському районі [ADDRESS], належала померлій на підставі Державного акту на право власності на землю [NUMBER] від 07.12.2000р. Для оформлення права власності на спірну земельну ділянку позивачі звернулися до державного реєстратора, однак отримали Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №22084646 від 15.06.2015р., яке мотивоване тим, що правовстановлюючий документа на спірну земельну ділянку - Державний акт про право власності на землю на ім*я [PERSON] не містить відмітки про перехід права власності на земельну ділянку до позивачів. Вважали, що разом з правом власності на житловий будинок по [ADDRESS] до них від [PERSON] перейшло право власності й на відповідну земельну ділянку за цією адресою, цільове призначення якої: обслуговування житлового будинку та господарських будівель, однак це право порушується, а тому просили задовольнити позов на підставі ст.ст. 15, 16, 328, 377 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також на порушення майнових прав позивачів щодо спірної земельної ділянки, при цьому пояснив про те, що [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] були сусідами і остання була одинокою людиною похилого віку та фактично стала членом родини позивачів, які доглядали за нею, а бабуся склала на їх користь договір довічного утримання щодо будинку, в якому вона мешкала по [ADDRESS]. Лише після смерті [INFO]. [PERSON] позивачі дізнались, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, право власності на який перейшло до них за договором довічного утримання, належала померлій на праві власності, однак окремих розпоряджень щодо цього нерухомого майна за життя [PERSON] не давала, у зв*язку із чим вони не можуть отримати правовстановлюючого документу на земельну ділянку, право власності на яку перейшло до них разом із правом власності на житловий будинок, на якій він розташований. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, направив суду заперечення проти позову, де посилався на його необґрунтованість і безпідставність, порушення позивачами порядку набуття права власності на землю і просив розглядати справу без свого представника (а.с. 22-23). Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності представника відповідача на підставі матеріалів справи. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 22.03.1999р. між [PERSON] і [PERSON] та [PERSON], [INFO], яка мешкала за адресою: [ADDRESS], був укладений договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] і [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], який зазначеній на плані під літерою «А», цегляний, житловою площею 21,2 кв.м., з надвірними будівлями: літня кухня під літерою «Б», сараї під літерами «В», «Е», погріб під літерою «Г», вбиральня під літерою «Д», душова під літерою «Ж», спорудження (а.с. 4 - копія договору довічного утримання), на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було зареєстровано обтяження відчуженого нерухомого майна (а.с. 5 - копія витягу). [INFO]. [PERSON] померла (а.с. 6 - копія свідоцтва про смерть), у зв*язку із чим заборона на відчуження спірного житлового будинку була скасована і право власності на ? частину є зареєстрованим за кожним з позивачів, про що вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7, 8 - копія витягів). Як вбачається з Державного акту на право власності на землю [NUMBER] від 07.12.2000р., земельна ділянка [NUMBER] площею 0,0945 га, яка розташована у Святошинському районі [ADDRESS], з цільовим призначенням: обслуговування житлового будинку та господарських будівель, належала на праві власності [PERSON] (а.с. 9 - копія державного акту). Для оформлення права власності на спірну земельну ділянку позивачі звернулися до державного реєстратора, однак отримали Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №22084646 від 15.06.2015р., яке мотивоване тим, що правовстановлюючий документа на спірну земельну ділянку - Державний акт про право власності на землю на ім*я [PERSON] не містить відмітки про перехід права власності на земельну ділянку до позивачів (а.с. 10 - копія рішення). Задовольняючи позов, суд виходив з наступного. Згідно частини 1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 425 ЦК Української РСР 1963р., яка діяла на час укладення договору довічного утримання від 22.03.1999р., визначала про те, що за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або за станом здоров*я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов*язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. З правового аналізу змісту вказаної вище норми права випливає, що право власності на будинок, який є предметом договору довічного утримання, переходить від відчужувача до набувача майна за договором довічного утримання. Тобто, право власності на житловий будинок по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] і [PERSON] від [PERSON] за договором довічного утримання від 22.03.1999р., про що, також, вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де власниками обтяженого нерухомого майна виступали позивачі (а.с. 5 - копія витягу). У відповідності до ст.30 ЗК України 1990р., що діяв станом на час укладення договору довічного утримання від 22.03.1999р., при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об*єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди…При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об*єктів. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в підпункті г) пункту 18 постанови Пленуму №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004р. з наступними змінами і доповненнями, а також в статті 377 ЦК України 2001р. і в ст.120 ЗК України 2002р. Стаття 67 ЗК України 1990р. в частині 2 передбачає, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Як вбачається з Державного акту про право власності на землю на ім*я [PERSON] від 07.12.2000р., земельна ділянка [NUMBER] площею 0,0945 га, яка розташована у Святошинському районі [ADDRESS], не перевищує розміру, визначеного ст.67 ЗК України 1990р. і має цільове призначення: обслуговування житлового будинку та господарських будівель, тобто - для обслуговування належного позивачам житлового будинку по [ADDRESS]. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв*язку, суд приходить до висновку, що право власності відчужувача [PERSON] на спірну земельну ділянку перейшло до набувачів майна [PERSON] і [PERSON] в рівних частках по ? до кожного на підставі договору довічного утримання від 22.03.1999р. і ст.30 ЗК України 1990р., в інший спосіб позивачі позбавлені можливості захистити свої майнові права, а тому суд визнає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved