Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

[PERSON] у квітні 2019 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районногог нотаріального округу Полтавської області Запорожець О.О. від 14 вересня 2011 року вона є власником житлового будинку з господарчими будівлями, який знаходиться у [ADDRESS] . У данному будинку також зареєстровані: чоловік позивача [PERSON] , син [PERSON] та невідома їй особа [PERSON] . Останню позивачка особисто не знає і ніколи її не бачила. [PERSON] не проживала у будинку позивача з моменту реєстрації, з 2016 року. Заходи досудового врегулювання спору не проводилися, оскільки фактичне місце перебування [PERSON] позивачу невідоме. Через реєстрацію відповідача у будинку позивача, у останньої виникають незручності у користуванні майном, зокрема по сплаті комунальних послуг та отримання субсидії, тому вона просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, проти винесення заочного рішення не заперечував, про що подав заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Представник третьої особи Пирятинської міської ради Полтавської області у судове засідання не з`явився, просив слухати справу у його відсутність, проти задоволення позову не заперечує, про що надав суду відповідну заяву. Відповідно до ст. 223,\~280\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 30 травня 2019 року згідно зі ст.\~281\~ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору купівлі продажу від 14 вересня 2011 року посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожень О.О. та копії витягу з Державного реєстру правочинів № 10377757 від 14.09.2011 [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 8-9). У вказаному будинку крім його власника [PERSON] зареєстровані: чоловік [PERSON] , син [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Пирятинської міської ради № П 5587 від 04.04.2019 (а.с. 11). Вказаний факт підтверджується показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст.\~319\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника (інших осіб, які отримали право користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім`ї власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім`ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, оскільки відповідач понад 2 роки не проживає у будинку, що належить позивачу, а її реєстрація у ньому заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися її житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки її реєстрація в належному [PERSON] будинку порушує її право на користування та розпорядження власністю.

Outcome: approved