Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

[PERSON] та її представник адвокат [PERSON] просять суд визнати розірвання шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] фіктивним. Свої вимоги обґрунтовують тим, що 13 вересня 1986 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від цього шлюбу народився син [PERSON]. 13 січня 1992 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Одеси. Але насправді розірвання шлюбу не мало своїм наслідком розпад сімї, що підтверджується подальшими подіями, а саме після розірвання шлюбу позивач та відповідач продовжили проживати однією сімєю. 31 серпня 2001 року у позивача та відповідача народилася друга дитина [PERSON]. 26 жовтня 2005 року між позивачем та відповідачем шлюб було зареєстровано повторно. Враховуючи викладені обставини позивач вважає, що розірвання шлюбу було фіктивним. Відповідач та його представники заперечували проти задоволення позовних вимог, надали суду відзив, у якому вказують що визнання розірвання шлюбу фіктивним можливе лише в тому випадку, якщо таке розірвання було здійснено органом реєстрації актів цивільного стану у випадку відсутності у подружжя дітей. Чинне законодавство не передбачено можливість визнання розірвання шлюбу фіктивним, якщо розірвання шлюбу подружжя, яке має дітей, відбулося на підставі рішення суду. Допитавши свідків та дослідивши письмові докази судом встановлено наступне. 13 вересня 1986 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією Рішення Жовтневого районного суд м. Одеси від 13 січня 1992 року по справі № 2-96/92 (а.с. 66). 03 вересня 1989 року у позивача та відповідача народився син [PERSON] (а.с. 6). 13 січня 1992 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано на підставі Рішення Жовтневого районного суд м. Одеси від 13 січня 1992 року по справі № 2-96/92. (а.с. 66) 31 серпня 2001 року у позивача та відповідача народився другий син [PERSON] (а.с. 7). У відповідності до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Жовтневого районного суд м. Одеси від 13 січня 1992 року по справі № 2-96/92 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу встановлено, що позивач та відповідач спільно не проживали з листопада 1991 року, спільне господарство не вели, та на примирення позивач не згодна. Протягом спільного життя між позивачем та відповідачем постійно виникали свари та скандали з будь-якого приводу, що негативно вплинуло на стан здоровя дитини. Але допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] вказали що позивач та відповідач починаючи з 1996 року постійно проживали разом, виховували обох дітей, вели спільне господарство, спільно святкували сімейні свята, про розірвання шлюбу їм відомо не було. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України (254к/96-ВР ) норми Сімейного кодексу України ( 2947-14 ) (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК ( 2947-14 ) застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК. У звязку\~з тим,\~що розірвання\~шлюбу відбулось\~у 1992\~році до\~вказаних правовідносин\~необхідно застосовувати\~норми Кодексу про шлюб та сім'ю України. Кодекс про шлюб та сім'ю України не містив норми яка б передбачала можливість визнання розірвання шлюбу фіктивним. Крім того розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем відбулося на підставі Рішенням Жовтневого районного суд м. Одеси від 13 січня 1992 року по справі № 2-96/92, яке набрало чинності та в подальшому скасовано не було. Фактично позивач своїм позовом намагається переглянути результати вищенаведеного судового рішення. Визнання фіктивним розірвання шлюбу, проведеного судом, не припускається. У цьому разі зацікавлена особа може домогтися захисту своїх інтересів лише за допомогою перегляду рішення суду про розірвання шлюбу за нововиявленими обставинами . Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов'язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії «За демократію ЄСПЛ зазначав, що\~сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі\~\~«Рябих проти Росії», заява №52854/99).\~\~ Відповідно до ч.3\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, зважаючи на те, що визнання фіктивними розірвання шлюбу, що було розірвано за рішенням суду не передбачено законодавством України, у звязку з тим, що позивач фактично просить переглянути рішення суду про розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про визнання розірвання шлюбу фіктивним слід відмовити.

Outcome: dismissed