Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

[PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] - про визнання права на користування та проживання, усунення перешкод в користуванні квартирою та визначення порядку користування квартирою. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] з 2010 по 2013 рік. Під час перебування у шлюбі, відповідач отримав службове приміщення на всіх членів сім'ї. 11.07.2012 року на підставі Ордера № 011277 від 07.07.2012 p., виданого згідно розпорядження Солом'янської районної державної адміністрації, у зв'язку з проходженням [PERSON] військової служби в Генеральному штабі Збройних Сил України позивач та відповідач вселилися та зареєструвались в службовому приміщенні. Згідно Ордера, останній був виданий [PERSON], сім'я якого складається з трьох осіб, на право зайняття службового жилого приміщення з двох кімнат, жилою площею 26,90 кв.м., у ізольованій квартирі [ADDRESS]. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14.05.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Позивач зазначає, що після отримання квартири, не зважаючи на право позивача проживати з дитиною у службовому приміщенні, відповідач під час перебування у шлюбі не допускав позивача з дитиною до квартири, мотивуючи це ремонтними роботами у квартирі. Після розірвання шлюбу відповідач почав чинити перешкоди щодо проживання позивача у вказаній квартирі, мотивуючи це тим, що сторони розлучились. Позивач зазначає, що на неодноразові її прохання не чинити їй з дитиною перешкоди в проживанні та користуванні квартирою та надати позивачу ключі від квартири, відповідач не реагував, в зв'язку з чим позивач разом з малолітньою дитиною змушена була тимчасово мешкати у своєї сестри в м. Києві, а пізніше - тимчасово переїхати до матері в інше місто. Також позивач зазначає, що для вирішення питання щодо усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою вона зверталась до органів міліції, а саме дільничного Царік С.А., до начальника фінансового управління Генерального штабу ЗСУ, та до начальника ЖЕКу №902 та до Київського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері старшого радника юстиції Вітка В.А. Позивач зазначає, що в телефонній розмові дільничний Царік С.А. повідомив, що він викликав [PERSON] до райвідділу міліції та мав з ним відповідну бесіду, з якої стало зрозуміло, що допускати позивача та дитину до спірної квартири він не збирається, а тому порадив звертатись до суду. Листом від 30.12.2013 року за № 1596 начальником фінансового управління Генерального штабу ЗСУ на звернення позивача їй було повідомлено, що з відповідачем було проведено відповідну роботу та доведено вимоги Житлового кодексу України та наказів МОУ стосовно забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей службовим житлом. Листом від 04.02.2013 року Центральне управління Військової служби правопорядку МОУ, позивача було повідомлено, що враховуючи ст. ст. 124, 125 Житлового кодексу України позивач та її малолітня донька мають право проживати в службовому приміщення за адресою: [ADDRESS] до досягнення повнолітнього віку дитини та що в подальшому дане питання пропонують вирішити у судовому порядку. 24.03.2014 року позивач звернулась листом до відповідача з проханням-пропозицією надати позивачу з донькою можливість проживати в зазначеній квартирі та встановити наступний порядок користування квартирою - в одній кімнаті - позивач з дитиною, в іншій - відповідач, однак відповіді на зазначений лист позивач не отримала. В зв'язку із зазначеним позивач просила суд: - визнати за нею, [PERSON], та малолітньою донькою [PERSON], право на проживання та користування квартирою за адресою: [ADDRESS]; - усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS]; - встановити наступний порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] виділивши [PERSON] та [PERSON] в користування кімнату жилою площею 10, 0 м2, [PERSON] в користування кімнату жилою площею 10, 0 м2, місця загального користування залишити в спільному користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про визнання позовних вимог, а також про розгляд справи у відсутність відповідача. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, подану представником позивача та відповідачем заяву, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09. 10. 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14. 05. 2013 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Вбачається, що під час перебування у шлюбі, відповідач отримав службове приміщення на всіх членів сім'ї. 11.07.2012 року на підставі Ордера № 011277 від 07.07.2012 p., виданого згідно розпорядження Солом'янської районної державної адміністрації, у зв'язку з проходженням [PERSON] військової служби в Генеральному штабі Збройних Сил України позивач та відповідач вселилися та зареєструвались в службовому приміщенні. Згідно Ордера, останній був виданий [PERSON], сім'я якого складається з трьох осіб, на право зайняття службового жилого приміщення з двох кімнат, жилою площею 26,90 кв.м., у ізольованій квартирі [ADDRESS]. Позивач при зверненні до суду зазначала, що після отримання квартири, не зважаючи на право позивача проживати з дитиною у службовому приміщенні, відповідач під час перебування у шлюбі не допускав позивача з дитиною до квартири, мотивуючи це ремонтними роботами у квартирі, окрім того після розірвання шлюбу відповідач почав чинити перешкоди щодо проживання позивача у вказаній квартирі, мотивуючи це тим, що сторони розлучились. Також на неодноразові прохання позивача не чинити їй з дитиною перешкоди в проживанні та користуванні квартирою та надати позивачу ключі від квартири, відповідач не реагував, в зв'язку з чим позивач разом з малолітньою дитиною змушена була тимчасово мешкати у своєї сестри в м. Києві, а пізніше - тимчасово переїхати до матері в інше місто. Вбачається, що для вирішення питання щодо усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою позивач зверталась до органів міліції, а саме дільничного Царік С.А., до начальника фінансового управління Генерального штабу ЗСУ, та до начальника ЖЕКу №902 та до Київського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері старшого радника юстиції Вітка В.А. В телефонній розмові дільничний Царік С.А. повідомив позивача, що він викликав [PERSON] до райвідділу міліції та мав з ним відповідну бесіду, з якої стало зрозуміло, що допускати позивача та дитину до спірної квартири він не збирається, а тому порадив звертатись до суду. Листом від 30.12.2013 року за № 1596 начальником фінансового управління Генерального штабу ЗСУ на звернення позивача їй було повідомлено, що з відповідачем було проведено відповідну роботу та доведено вимоги Житлового кодексу України та наказів МОУ стосовно забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей службовим житлом. Листом від 04.02.2013 року Центральне управління Військової служби правопорядку МОУ, позивача було повідомлено, що враховуючи ст. ст. 124, 125 Житлового кодексу України позивач та її малолітня донька мають право проживати в службовому приміщення за адресою: [ADDRESS] до досягнення повнолітнього віку дитини та що в подальшому дане питання пропонують вирішити у судовому порядку. Вбачається, що 24.03.2014 року позивач звернулась листом до відповідача з проханням-пропозицією надати позивачу з донькою можливість проживати в зазначеній квартирі та встановити наступний порядок користування квартирою - в одній кімнаті - позивач з дитиною, в іншій - відповідач, однак відповіді на зазначений лист позивач не отримала, в зв'язку з чим просила суд про задоволення позову, на що слід зазначити наступне. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевогосамоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу України, ч. 1 ст. 405 Цивільна кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 ст. 156 ЖКУ визначено, що припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього члена сім'ї власника житла права користування займаним житловим приміщенням. За приписами ч.1 ст.123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством України та іншими нормативними актами. Таким чином, встановлення порядку користування житлом також застосовується для власника житла та осіб, які наділені особистим сервітутом на підставі ст.405 ЦК України та ст. 156 ЖК України. Як вбачається із матеріалів справи, разом із відповідачем у надане йому службове житлове приміщення, як члени сім'ї, вселилась дружина та малолітня дитина, які у відповідності до ч.2 ст. 65 ЖК України, набули рівного із наймачем права користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За ч. 4 ст. 9 ЖКУ ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.. 125 Житлового кодексу України серед осіб, які не можуть бути виселені із службового житла є і одинокі особи з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Таким чином вбачається, що відповідач неправомірно перешкоджає позивачу разом з малолітньою дитиною в здійсненні законного права на проживання та користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідачем було подано до суду заяву про визнання позову, яка міститься в матеріалах справи. Згідно вимог ст. ст. 27-30 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зважаючи на викладене вище, з урахуванням заяви відповідача про визнання позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачем було доведено обставини на які вона посилалась, як на підставу своїх вимог, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved