Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Адвокат Хорольський Ігор Володимирович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що в грудні 2010 року позивач уклав зі своїм знайомим [PERSON] попередній договір у вигляді розписки, згідно з яким останній продав позивачу будинок за адресою: [ADDRESS] , за 5500 доларів США разом із землею, який нібито належав родичці [PERSON] . Зазначена розписка не зберіглась. В грудні 2010 року позивач заселився до будинку та став проживати в ньому, 15.01.2013 року він зареєстрував у спірному будинку своє місце проживання. В процесі оформлення правовстановлюючих документів на спірний будинок стало відомо, що його власником на момент його придбання позивачем, була [PERSON] , яка з 25.11.2010 року знаходилась в Сватівському обласному будинку-інтернаті для громадян похилого віку та інвалідів. [INFO] [PERSON] померла. На сьогоднішній день позивач проживає в спірному будинку, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується цим будинком, доглядає за ним та утримує в належному стані, оплачує усі комунальні послуги. Просив суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] . 25.05.2021 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] підтримав заявлений позов. Суду пояснив, що [PERSON] це його товариш, який був племінником [PERSON] . На якій підставі [PERSON] розпоряджався майном [PERSON] йому невідомо. Адвокат Хорольський І.В. підтримав позовні вимоги, підтвердив доводи позовної заяви. Пояснив, що у [PERSON] була довіреність, на підставі якої\~ той розпоряджався будинком. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки відсутні правові підстави для визнання за [PERSON] права власності на спірний будинок. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 17.12.2009 року за [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на домоволодіння, розташоване за адресою:\~ [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності Комунального підприємства «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» від 17.12.2009 року №24827375. 15.01.2013 року [PERSON] був зареєстрований у домоволодінні, розташованому за адресою:\~ [ADDRESS] , що підтверджується копією домової книги. [INFO] [PERSON] померла, про що 18.02.2019 року Сватівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління\~ юстиції у Луганській області був складений актовий запис про смерть. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України). Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ст.344 ЦК України). При цьому суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14.05.2019 року по справі №910/17274/17 за подібними правовідносинами. Так Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. В судовому засіданні з пояснень позивача було встановлено, що в грудні 2010 року позивач уклав зі своїм знайомим [PERSON] попередній договір у вигляді розписки, згідно з яким останній продав позивачу спірний будинок за 5500 доларів США разом із землею, який нібито належав родичці [PERSON] , проте\~ зазначена розписка не зберіглась. Суд відзначає, що позивач та його представник не надали суду жодних доказів того, на якій правовій підставі особа, яка нібито продала спірний будинок позивачу, розпоряджалась цим будинком, власником якого на той момент була [PERSON] , при тому, що підставою добросовісного заволодіння майном не може бути договір, що опосередковує передання майна особі у власність. Суд вважає, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності в нього правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності добросовісності такого володіння. Доводи представника позивача та надана копія довідки від 25.09.2020 року про фактичне проживання позивача у спірному будинку з грудня 2010 року зазначених висновків суду не спростовують. Також суд вважає довідку від 25.09.2020 року недопустимим доказом, оскільки підтвердження факту проживання [PERSON] не може підтверджуватись довідкою, виданою уповноваженою особою селищної ради, оскільки відповідно до Закону України «Про міцеве саморядування в Україні» (в редакції, що діяла станом на 25.09.2020 року на день складання довідки) органи місцевого самоврядування не можуть засвідчувати такі факти, оскільки ст. 26 та ст. 42 зазначеного Закону не віднесла вирішення цього питання до компетенції селищної ради та голови цієї ради. За таких обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, що має наслідком відмову в їх задоволенні. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір позивачу за рахунок відповідача не відшкодовується, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Outcome: dismissed