Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

[PERSON] мотивував вимоги тим, що 14.07.2014 року уклав із ПАТ КБ «Імексбанк» в особі начальника відділення № 323 ПАТ КБ «Імексбанк» у м. Вінниці [PERSON] договір № [NUMBER] про приєднання до Публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20.01.2014 року, що був розміщений на сайті банку в Інтернеті. Відповідно до умов договору він вніс суму депозиту 5 481 доларів США на строк 396 днів, а банк зобов`язався 14.08.2015 року або на вимогу позивача повернути кошти депозиту та щомісячно сплачувати позивачеві проценти з розрахунку 11% річних. 15.12.2014 року відповідач відмовився виплатити відсотки за вкладом в розмірі 251 долар США в зв`язку з відсутністю коштів та відмовився достроково повернути вклад. В зв`язку з віднесенням банку до категорії неплатоспроможних банк не повернув депозит із відсотками, з урахуванням індексу інфляції, 3% річних в сумі, яка на момент звернення до суду з позовом складала 6 422,37 доларів США, чим порушив зобов`язання і вимоги ст.ст. 625, 1050, 1060 ЦК України. Цим порушені його права як споживача і завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з образою, протиправною поведінкою відповідачів, неможливістю розпорядитись власними коштами. Компенсація моральної шкоди визначена відповідно до вимог ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 23 ЦК України, яку позивач оцінив в 10 000 грн. Також позивач вважає, що оскільки банк віднесено до категорії неплатоспроможних внаслідок дій та бездіяльності [PERSON], який був засновником та акціонером банку, а також [PERSON], який був головою правління банку, вони мають нести відповідальність своїм майном відповідно до ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність». З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 26.02.2016 року (а.с. 107) позивач [PERSON] просив розірвати договір банківського вкладу (депозиту) № [NUMBER] від 14.07.2014 року та стягнути солідарно з відповідачів на його користь борг за договором з урахуванням індексу інфляції в розмірі 75370 грн., 3% річних від простроченої суми боргу 2 232,50 грн., грошове відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн. В судовому засіданні 18.03.2016 року позивач [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги та надав письмові пояснення. Представник Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Імексбанк» [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала письмові заперечення (а.с. 66-70). Вислухавши пояснення позивача, враховуючи заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 14.07.2014 року між ПАТ «Імексбанк» та [PERSON] був укладений договір № [NUMBER] про приєднання до Публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20.01.2014 року. Відповідно до умов договору сума вкладу 5481 долар США, процентна ставка 11% річних, вкладний рахунок № 26353922888011/26355110323201, поточний рахунок № 26205922888006/26206110323101, дата внесення суми вкладу 14.07.2014 р. строком на 396 днів, дата повернення вкладу 14.08.2015 року, порядок сплати відсотків щомісячне (а.с. 18). Позивачем не наданий оригінал договору та докази внесення коштів на депозит, проте представником відповідача визнаний факт, що між [PERSON] та ПАТ «Імексбанк» був укладений договір банківського вкладу, тому дана обставина не підлягає доказуванню в силу ст. 61 ЦПК України. Згідно ст. 1058 ч. 1 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до ч. 3 ст. 1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В судовому засіданні було встановлено, що банк не виконав своє зобовязання щодо повернення [PERSON] вкладу із процентами, чим порушив права позивача, проте ще до закінчення строку дії договору в банку запроваджено заходи, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому правовідносини регулюються цим законом, який є спеціальним. Відповідні правові позиції висловлені Верховним Судом України та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді аналогічних спорів. Так, постановою Правління Національного банку України від 26.01.2015 року «Про віднесення ПАТ «Імексбанк» до категорії неплатоспроможних виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 26.01.2015 року прийнято рішення № 16 про запровадження з 27.01.2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Імексбанк». На підставі постанови Правління Національного банку України від 21.05.2015 року № 330 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Імексбанк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 27.05.2015 року прийнято рішення № 105 «Про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу затвердження тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON] строком 0 27.05.2015 року до 26.05.2016 року включно. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.10.2015 року № 189 змінено Уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію АТ «Імексбанк» на [PERSON] Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації, а також у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі Закон) є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Згідно п. 16 ст. 2 Закону тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Згідно ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку , звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України та офіційним курсом гривні, встановленої Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 4 Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації банків, організовує відчуження активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. З дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку. Задоволення вимог вкладників у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом гарантування вкладів, у тому числі шляхом виплати (стягнення) грошових коштів, під час ліквідації не здійснюється. Такі виплати здійснюються відповідно до ст.ст. 49, 52 цього Закону. В судовому засіданні позивач визнав, що отримав через АБ «Південний» кошти від Фонду гарантування вкладів в сумі 91 040,81 грн., тому його вимога включена до реєстру вимог кредиторів банку, що в силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Оскільки вимога кредитора [PERSON] перевищує розмір гарантованої суми компенсації її виплата буде здійснена в порядку, встановленому ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Обґрунтовуючи позовні вимоги про солідарне стягнення суми вкладу з ПАТ «Імексбанк» та співзасновника [PERSON], голови правління банку [PERSON], позивач посилався на вимоги ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки вважає, що саме з вини цих учасників банку банк віднесено до категорії неплатоспроможних, а з рахунків банку зникла частина коштів, що підтверджується звітом про фінансовий стан (баланс) за 3 квартал 2014 року. Разом з тим, відповідно до вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 59 ЦПК). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). В судовому засіданні належними доказами не доведено підстав для покладення на відповідачів [PERSON], [PERSON] цивільно-правової відповідальності за зобовязаннями ПАТ «Імексбанк», а твердження позивача про доведення відповідачами банку до неплатоспроможності є лише припущенням. На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що позов про солідарне стягнення з відповідачів боргу за депозитним договором з урахуванням індексу інфляції, 3% річних задоволенню не підлягає. Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про розірвання договору та стягнення боргу за договором банківського вкладу, крім того, оскільки між [PERSON] та ПАТ «Імексбанк» виникли договірні зобовязальні правовідносини і договором, а також Законом «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено право на відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобовязання, позов в частині стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягає. При обґрунтуванні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивач також посилався на ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», проте задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди з цієї підстави можливе лише з урахуванням положень п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону, який передбачає право споживачів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що заподіяна небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією (товар, робота чи послуга, що виготовляється, виконується чи надається для суспільних потреб), у випадках, передбачених законом. Суд також вважає, що не можуть бути задоволені вимоги про розірвання договору банківського вкладу (депозиту) від 14.07.2014 року. Так, даний договір укладений шляхом приєднання вкладника, що має намір отримувати банківські послуги. Вкладник не може запропонувати свої умови до цього договору відповідно до ст. 634 ЦК України. У випадку незгоди зі змістом та формою договору чи окремих його положень вкладник вправі відмовитись від його укладення. Підписанням цього договору позивач [PERSON] прийняв умови та приєднався до Публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20.01.2014 року АТ «Імексбанк» (п. 4, 5 договору від 14.07.2014 р.). Частиною 2 статті 634 ЦК України визначено, що договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобовязання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Підстави, порядок та наслідки зміни або розірвання договору також визначені ст.ст. 651-654 ЦК України. Оскільки сторонами не наданий примірник Публічного договору № 1, суд позбавлений можливості встановити його умови щодо строку дії договору, порядку і наслідків розірвання договору про приєднання тощо. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за рахунок держави.

Outcome: dismissed