Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

[PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь [PERSON] суми боргу за договором позики в розмірі 95665,24 грн., з яких основний борг 86868,74 грн., індексація в звязку з інфляцією в розмірі 6773,12 грн., 3% річних в розмірі 2023,32 грн., посилаючись на те, що 22 квітня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики на суму 3500 доларів США строком до 01 листопада 2015 року, про що складено розписку, проте відповідач до теперішнього часу зобовязання за договором не виконав, суму грошових коштів не повернув, тому позивач вимушений звернутись до суду з зазначеним позовом. [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом в якому просила визнати договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON], оформлений розпискою від 22 квітня 2015 року недійсним, посилаючись на те, що в квітні між сторонами досягнута домовленість про передачу з подальшою виплатою на користь [PERSON] напівпричепа бортового марки TRAILER, 1987 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], належного праві власності ТОВ «Аванта», який [PERSON] оцінив вартістю 3500 доларів США, в результаті домовленості сторони обумовили ціну та умови оплати коштів за передачу зазначеного майна, відповідач одночасно з передачею напівпричепа передав позивачеві оригінал свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу та запропонував скласти на його користь боргову розписку. У звязку з чим 22 квітня 2015 року, позивач написав власноруч письмову розписку, якою зазначив, що взяв у [PERSON] в позику 3500 доларів США строком до 01 листопада 2015 року. Однак при складанні зазначеної розписки фактично передачі суми позики позикодавцем на користь позичальника не відбулось, договір позики у виді розписки від 22 квітня 2015 року є безгрошовим, характеризується як фіктивний, направлений з метою врегулювання інших правовідносин, що склались між сторонами з приводу відчуження (передачі) напівпричепа, в тому числі сторони при складанні розсипки не мали наміру створити дійсні правові наслідки в результаті укладання договору позики, а тому спірний договір позики, оформлений розпискою просить визнати не дійсним. [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримала з зазначених підстав та просила його задовольнити; вимоги зустрічного позову не визнала посилаючись на їх безпідставність, оскільки факти викладенні в зустрічній позовній заяві не відповідають дійсності та не підтвердженні належними доказами. [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], в судовому засіданні первісний позов не визнала, та просила відмовити в його задоволені, посилаючись на те, що спірний договір позики, оформлений розпискою є фіктивним, оскільки фактичної передачі грошових коштів не відбулось, з цих же підстав просила задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви та визнати спірний договір позики недійсним. Суд, заслухавши думку учасників цивільного процесу, свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику, зокрема грошові кошти в строк та у порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1,2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, судом встановлено, що 22 квітня 2015 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 3500 доларів США, які зобовязався повернути до 01 листопада 2015 року. Факт укладення договору позики та передання [PERSON] визначеної грошової суми [PERSON] підтверджується розпискою, власноручно написаною та підписаною 22 квітня 2015 року [PERSON] та свідками: [PERSON], [PERSON], яка наявна в матеріалах справи. Як вбачається з матеріалів справи, та не оспорюється сторонами в судовому засіданні, [PERSON] суму позики [PERSON] до теперішнього часу не повернув. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив факт передачі [PERSON] грошових коштів [PERSON] під час складання ним розписки 22 квітня 2015 року, при цьому про факт передачі [PERSON] напівпричепа в рахунок зазначених у розписці коштів йому нічого не відомо. Показання свідків: [PERSON], [PERSON], данні в судовому засіданні, суд до уваги не приймає, як такі що не містять доказової бази, оскільки зазначенні свідки не були очевидцями укладання спірного договору позики. Наданні [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], документи, а саме: копія свідоцтва про державну реєстрацію ФОП серії В00 № 042227, копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК 829513, копію довіреності серія НАА 534147 від 18 липня 2014 року, копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА № 885041, копію договору про перевезення вантажу № 23-04/15 від 23 квітня 2015 року, копію товарно-транспортної накладної № 25 від 24 квітня 2015 року, копію вантажно-митної декларації від 25 квітня 2015 року, копію товарно-транспортної накладної № 32 від 05 травня 2015 року, копію договору-заявки на перевозку вантажів № 76 від 15 червня 2015 року, суд не приймає, як належні та допустимі докази по зазначеній цивільній справі, оскільки з них вбачається, що напівпричепа бортового марки TRAILER, 1987 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] на праві власності належить ТОВ «Азанта», та який [PERSON] використовував для здійснення вантажоперевезення, проте причинного звязку з оспорюваним договором позики не вбачається. За таких підстав, аналізуючи надані сторонами докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені і наведені обставини, які підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає підтвердженим факт укладення договору позики та передання [PERSON] грошових коштів в розмірі 3500 доларів США (що еквівалентно 86868,74 грн.) позичальнику [PERSON], про що складено відповідну розписку, оскільки відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, який відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх суддів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику; а оскільки зазначена сума грошових коштів у встановлений договором строк позичальником не повернута, вона підлягає стягненню в повному обсязі, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України стягненню підлягають 3% річних, які, відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у Постанові № 6-2129цс16 від 19 жовтня 2016 року, входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, в розмірі 2023,32 грн., відповідно до наданого позивачем розрахунку, який відповідачем в судовому засіданні не оспорювався. При цьому позов в частині позовних вимог щодо стягнення індексу інфляції задоволенню не підлягає, оскільки за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях (Правовий позиція Верховного Суду України викладена у Постанові від 27 січня 2017 року справи за № 6-771цс15). За таких підстав первісний позов в підлягає частковому задоволенню, а зустрічна позовна заява задоволенню не підлягає, оскільки викладенні в ньому обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовані належними та допустимими доказами. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати по оплаті судового збору, пропорційно задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 888,92 грн. З огляду на вищевикладене,

Outcome: partial