Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

[PERSON] подав до Суворовського районного суду м. Одеси заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту того, що він постійно проживав на території України станом на 1991 рік. Заяву обґрунтовує тим, що він свого часу втратив паспорт, що стало причиною неотримання ним паспорту ані громадянина України ані громадянина Молдови. У зв`язку з тим, що станом на 24.08.1991 року він проживав на території України просить суд встановити факт постійного проживання на території України, що надасть йому можливість отримати паспорт громадянина України та відповідно отримати можливість офіційного працевлаштування тощо. Після надходження та реєстрації зазначеної заяви, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. На адресу суду 11.11.2019 року вх. № 4683 надійшов відзив Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області на заяву про встановлення факту (а.с.31-37). В останнє судове засідання заявник та представник заявника до суду не з`явились, проте, адвокат заявника [PERSON] , звернувся на адресу суду з заявою про проведення судового засідання за його відсутності, в якій зазначив про підтримку заявлених вимог в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що викладені в заяві (а.с.74). Представник заінтересованої особи: Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області в судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило (а.с.72-73). Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступних висновків. Так, відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , є уродженцем (російською мовою) «с. Протягайловка Новоаненского района Молдавской ССР», свідоцтво про народження видане 17.07.1984 року, актовий запис про народження № 30 (а.с.7). Згідно довідки виданої Консульством Республіки Молдова в м. Одесі № 013 від 29.08.2019 року [PERSON] , [INFO] , відповідно до даних Державного реєстру населення Республіки Молдова, громадянство Республіки Молдова не отримував з питанням щодо оформлення документів до Національної паспортної системи не звертався (а.с.8). Відповідно до Архівної довідки Веселинівської районної ради Миколаївської області Об`єднаного трудового архіву сільських, селищних рад Веселинівського району Миколаївської області від 23.09.2019 року вих. № 531/03-03, вбачається, що [PERSON] (рік народження та по батькові не зазначено) був працевлаштованим в колгоспі «Дружба» село Поріччя Веселинівського району Миколаївської області та кількість вироблених ним вихододнів становила: за вересень жовтень 1988 року - 32 дні, за червень липень 1991 року - 44 дні (а.с.9). Також, матеріали справи містять вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 02.08.2006 року (справа № 1-562/2006), згідно якого, [PERSON] , [INFO] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 185 ч. 2, 186, ч 2, 190 ч.2 КК України та в силу ст. 70 КК України призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на чотири роки (а.с.10-15). Відповідно до посвідчення № 8334 КУ «Одеський центр обліку бездомних громадян» від 16.05.2019 року [PERSON] [INFO] , взятий на облік та дійсно перебуває в центрі на обліку, як особа яка не має постійного місяця проживання (а.с.16). Згідно довідки про прийняття на обслуговування в спеціалізованій спеціальній соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи - [PERSON] з 16.05.2019 року перебуває на обліку бездомних громадян (а.с.17). Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] знає особисто з 2012 року коли почала з ним проживати однією сім`єю, зазначила, що про минуле чоловіка їй нічого не відомо, однак вона знайома з його родиною, яка проживає в Одеській області. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] , приходиться їй рідним братом, вони народились в республіці Молдова, там постійно проживали їх батьки і там батьки після смерті поховані. [PERSON] також пояснила, що у 1983 році вийшла заміж та зі своїм чоловіком переїхала в Україну. ЇЇ брат на територію України прибув весною 1991 року на поховання її чоловіка, залишився на недовгий час проживати в неї. Потім, в Миколаївській області працевлаштувався на роботу де й працював влітку 1991 року. Додатково пояснила, що брат притягувався до кримінальної відповідальності в Україні і в Молдові, радянський паспорт загубив багато років тому. Судом, також досліджено відзив на заяву, згідно якого заінтересована особа, зазначає, що заявник [PERSON] , до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області із заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не звертався та таким чином не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернувся до суду з даною заявою передчасно. На підставі зазначеного, представник заінтересованої особи заяву про встановлення факту проживання на території України з 1991 року просив залишити без розгляду з підстав наявності спору про право, оскільки матеріали заяви не містять належних та допустимих доказів безперервного проживання на території України станом 1991 рік. Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України - справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України». Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року. Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Так, стаття 1 ЗУ «Про громадянство» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Відповідно до п.2 ч.5 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст.256 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року, який має юридичне значення. Відповідно до положень ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням представлених доказів на підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року, суд дійшов висновку, що зібрані заявником докази не підтверджують факту, який заявник просить встановити. Судом не приймають до уваги пояснення свідків, оскільки їх свідчення не підтверджують факту постійного та безперервного проживання на території України станом на 1991 рік, свідок [PERSON] , пояснила, що знайома з заявником лише з 2012 року. Пояснення свідка [PERSON] щодо проживання [PERSON] на території України протягом 1991 року в судовому засіданні підтвердження не знайшли. Таким чином, враховуючи усі представлені докази в їх сукупності та зазначені норми законодавства, суд дійшов висновку, що доводи заявника про постійне безперервне проживання на території України у відповідності до критеріїв, визначених ст.1 Закону України «Про громадянство України» станом на 24.08.1991р. та 13.11.1991 року, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а тому вимога не підлягає задоволенню. На підставі викладено,

Outcome: dismissed