Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

[PERSON] подав до Київського районного суду м. Одеси позовну заяву до [PERSON] з вимогами поділити спільно набуте майно, яке складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 70,2 кв.м., житлова площа 36,8 кв.м. у рівних частках по Ѕ частки кожному з подружжя; виділити [PERSON] Ѕ частини квартири, яка складається з загальної площі у розмірі 35,1 кв.м. та житлової площі у розмірі 18,4 кв.м.; визнати за позивачем право приватної власності на Ѕ частин квартири [ADDRESS] ; відповідачу [PERSON] виділити Ѕ частини квартири, яка складається з загальної площі у розмірі 35,1 кв.м. та житлової площі у розмірі 18,4 кв.м.; визнати за відповідачем право приватної власності на Ѕ частин квартири [ADDRESS] . За вказаною позовною заявою суд відкрив провадження у цивільній справі № 520/19815/18, призначивши спрощений порядок розгляду справи. Зважаючи на невиконання позивачем вимог ухвали від 12.12.2018 року, які перешкоджали розгляду справи по суті, суд своєю ухвалою від 28.01.2019 року залишив позов [PERSON] без розгляду. Скориставшись своїм процесуальним правом, позивач 12.02.2019 року оскаржив ухвалу суду про залишення позову без розгляду до апеляційного суду Одеської області, посилаючись на те, що не отримував ухвалу суду у встановленому ЦПК порядку, та як наслідок не міг надати суду необхідні докази, як і дані про держателів їх оригіналів. Постановою Одеського апеляційного суду від 10.10.2019 року під головуванням судді Драгомерецького М.М. апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2019 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті позовних вимог. Після одержання матеріалів цивільної справи № 520/19815/18 з Одеського апеляційного суду встановлено, що до передачі справи до апеляційної інстанції зі сторони відповідача до Київського районного суду м. Одеси було надано дві заяви з процесуальних питань: про виклик свідків (вхід. № 3189 від 23.01.2019) та заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (вхід. № 3190 від 23.01.2019). За заявою позивача ухвалою суду від 29.11.2019 року порядок розгляду справи змінено зі спрощеного на загальний позовний. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30.04.1994 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований у відділі РАЦС Жовтневої райради народних депутатів м. Одеси за актовим записом № 158. 27.02.2015 року заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси вказаний шлюб розірвано. За час шлюбу у період з квітня 1994 року по січень місяць 2014 року подружжям було спільно набуто майно, яке на цей час складається з квартири за номером [ADDRESS] , загальною площею 70,2 кв.м та житловою площею 36,8 кв.м. Договорів щодо поділу майна, про порядок користування спільним майном або шлюбного контракту про поділ майна між сторонами (колишнім подружжям) не укладалося. Згоди про добровільний поділ майна між колишнім подружжям також не досягнуто. Таким чином, позивач вважає, що відповідно до вимог статей 60, 69, пункту 1 статті 70 Сімейного кодексу України, квартира за номером [ADDRESS] , загальною площею 70,2 кв.м та житловою площею 36,8 кв.м, що була набута колишнім подружжям у період шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності колишнього чоловіка та дружини та може бути поділена у рівних частках. Представник відповідача адвокат Левін В.В. надав до суду відзив на позовну заяву, в якій просив суд поновити пропущений процесуальний строк для надання відзиву та відмовити у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності відповідно до статті 72 Сімейного кодексу України. В обґрунтування своїх вимог та заперечень представник відповідача вказує, що при поділі спільного майна колишнього подружжя застосовується загальний строк позовної давності у три роки, який зазначений статтею 72 Сімейного кодексу України, який сплинув, так як шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний 27.02.2015 року заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси, а позивач звернувся з позовною заявою до суду тільки в грудні 2019 року. Крім цього, за твердженнями сторони відповідача, позивач не надав доказів стосовно оголошення вимоги та ігнорування відповідачем своїх намірів щодо поділу спільно набутого майна подружжя, отже за твердженням останнього, доводи позивача є хибними та не обґрунтованими. Представник позивача адвокат Кірпельський В.В. подав до суду відповідь на відзив, в якому просив суд відхилити доводи та заперечення представника відповідача, як такі, що не відповідають вимогам статей 78-79 ЦПК України. Крім цього, представником позивача були подані доповнення до пояснень на відзив та додано нотаріально посвідчену заяву [PERSON] на продаж 2-х кімнатної квартири за номером [ADDRESS] , що була придбана під час зареєстрованого шлюбу на спільні кошти, таким чином, за твердженням представника позивача грошові кошти, які були одержані відповідачем від продажу вказаної квартири не є особистими коштами, а є спільними коштами колишнього подружжя. Зі сторони відповідача надійшли заперечення на відзив, в яких зокрема зазначено, що позивач прийшов жити у квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала відповідачу та не є спільно набутим майном. Відповідачка продала вказану квартиру і 31.08.1995 року на ці кошти придбала іншу квартиру, більшої площі за адресою: [ADDRESS] , право власності на цю квартиру було оформлено на відповідачку, при цьому кошти на придбання квартири були надані батьком відповідача [PERSON] 18.08.2011 року відповідач продала квартиру за адресою: [ADDRESS] та придбала нову, спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] за кошти, отримані з продажу попередньої квартири, яку вона придбала раніше та за особисті приватні кошти, які були надані їй батьками безпосередньо у якості матеріальної допомоги на покращення житлових умов. Сторона відповідача вказує, що позивач не довів будь-якими фактами та не надав ніяких доводів, що він виступав у якості інвестора або надавав кошти на придбання спірної квартири та іншої нерухомості та таким чином, позивачем не доведено правовий статус спільно набутого майна. Представником відповідача надані копії квитанцій, з яких вбачається, що оплата за спірну квартиру була внесена тільки від імені відповідача і ніяким чином не стосувалася позивача. Зі сторони позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому останній просить суд відхилити доводи та заперечення, як такі, що не відповідають вимогам статей 78-79 ЦПК України. Ухвалою суду від 03.06.2020 року частково задоволено клопотання адвоката позивача та витребувано від Другого Київського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України засвідчену у встановленому порядку копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №58655815; витребувано з канцелярії Київського районного суду м. Одеси до огляду в судовому засіданні цивільні справи № 520/3123/18 й № 520/14431/14-ц та продовжено підготовче провадження. Протокольною ухвалою суду від 25.06.2020 року до участі у справі третьою особою залучено Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» та визначено строк для надання пояснень щодо позову [PERSON] . Ухвалою суду від 14.07.2021 року був забезпечений позов [PERSON] до [PERSON] та накладений арешт на квартиру, яка є предметом спору. 29.07.2020 року до суду надійшли заперечення на відзив позивача. Надалі, зі сторони позивача надійшли пояснення на заперечення на відзив та доповнення до пояснень на відзив. В ході розгляду справи допитано в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні засвідчила, що вона є матір`ю відповідача, якій вона разом з її чоловіком за його життя допомагали грошовими коштами. Але, вказати точний період часу та які конкретно суми були надані для придбання спірної квартири свідок [PERSON] не змогла, пославшись на тривалий сплив часу. Свідок [PERSON] надав свідчення в судовому засіданні, в яких зазначив, що він є рідним братом відповідача [PERSON] зазначивши, що вона отримувала грошові кошти від батьків, та у неї були конфлікті стосунки з колишнім чоловіком [PERSON] . Зі слів свідка [PERSON] позивач мало заробляв, про матеріальний стан сім`ї не дбав. Надати пояснення на запитання суду про конкретні суми, які були одержані відповідачем від її батьків, проміжок часу за який отримувала грошові кошти свідок [PERSON] не зміг. 14 грудня 2021 року представники сторін з`явились у судове засідання, в якому подали заяви про подальший розгляд справи за їх відсутності. Представник позивача адвокат Кірпельський В.В. просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Левін В.В. заявив про невизнання позову з підстав необґрунтованості та неправомірності позовних вимог. Від третьої особи Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань до суду не надходило. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. За приписами ст.ст. 4, 5\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями частини 1 статті 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.12\~ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та ч. 6\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У частині 2\~статті 78\~ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з до ч. 1 ст.\~82\~ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Виходячи з положень статті 3\~СК України\~сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статті 57 та 60 Сімейного кодексу\~України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57\~СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до частини першої\~статті 60 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною першою\~статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи вказані норми матеріального права у їх сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини, виходячи зі статті 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77, 78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 2 та 3 ст.\~70\~СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368\~ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325\~ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), передбачено ч. 1\~ст. 63 СК України. Таким чином, частки сторін у праві власності на спірну квартиру є рівними. Підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70\~СК України судом не встановлено. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.12.2019 у справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19). Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.04.1994 року по 27.02.2015 року, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 27.02.2015 року. Відповідно до частини 4 статті 82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином вищевказані обставини доказуванню не підлягають. Під час перебування сторін у шлюбі, 31.08.1995 року на Одеській товарній біржі на ім`я дружини [PERSON] була оформлена квартира загальною площею 43,0 кв.м., житловою 27,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с. 161). Біржовий договір купівлі-продажу був визнаний дійсним заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25.07.2011 року. 18.08.2011 року вказана квартира відчужена за договором купівлі-продажу [PERSON] (а.с. 163-164). При продажі квартири відбиралась письмова згода [PERSON] , як чоловіка продавця що підтверджено у п. 8 нотаріально посвідченого договору. [PERSON] своїм підписом, засвідченим нотаріусом, підтвердила, що розуміє зміст ст. 65, 74 СК України. Стаття 65 СК України стосується права подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та встановлює, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У стаття 71 СК України закріплено, що майно, набуте чоловіком і жінкою за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором, навіть за умови, якщо такі чоловік і жінка не перебувають у шлюбі між собою або перебувають в будь-якому іншому шлюбі. Вищенаведене свідчить, що квартира за адресою: [ADDRESS] , була у 1995 році придбана та у 18.08.2011 році відчужена в інтересах сім`ї за взаємною згодою подружжя [PERSON] , як об`єкт права спільної сумісної власності. В день продажу вищевказаної квартири, 18.08.2011 року, [PERSON] на підставі додаткової угоди замінила сторону в Договорі № 14/2 НВ про інвестування будівництва багатоквартирного будинку [ADDRESS] , після здійснення первісним інвестором [PERSON] фінансування будівництва на суму 291370 грн (а.с. 170). Об`єктом інвестування у цьому будинку вказана квартира [ADDRESS] , загальна сума інвестування - 386100 грн. Сплата грошових коштів [PERSON] за цим договором у 2011 році підтверджена квитанціями, доданими відповідачем до матеріалів справи (а.с. 172, 178). Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , видано 12.04.2012 року на [PERSON] , датою складення акту приймання-передачі вказано 13.12.2011 р. Отже, право власності на зазначену квартиру зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 12.04.2012 року та витягом про державну реєстрацію прав за номером 33953678, виданим КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 4, 5). Правовою підставою для видачі Свідоцтва був договір № 14/2 НВ про інвестування будівництва багатоквартирного житлового будинку від 28.12.2003 року, додаткова угода від 18.08.2011 року та акт №10 приймання-передачі від 13.12.2011 року. Правовий аналіз договору № 14/2 НВ про інвестування будівництва багатоквартирного житлового будинку від 28.12.2003 року, додаткової угоди від 18.08.2011 року та акту №10 приймання-передачі від 13.12.2011 року, дозволяє зробити висновок, який спростовує доводи відповідача про те, що вказане спірне майно - квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , була набута за особисті кошти за час шлюбу та є особистою приватною власністю з огляду на наступне. Як встановлено у преамбулі договору № 14/2 НВ про інвестування будівництва багатоквартирного житлового будинку від 28.12.2003 року, сторонами цього договору було ТОВ «Югсел, ЛТД» з однієї сторони та « [PERSON] » з іншої сторони. 18.08.2011 року ТОВ «Югсел, ЛТД», [PERSON] та [PERSON] підписали додаткову угоду до договору № 14/2 НВ від 28.12.2003 року. Відповідно до пункту 1 цієї додаткової угоди було заміно одного Інвестора на іншого з передачею всіх прав та обов`язків, які передбачені договором № 14/2 НВ про інвестування будівництва багатоквартирного житлового будинку від 28.12.2003 року. Отже, за даним правочином між [PERSON] та Інвестором виникли правовідносини з уступки права вимоги результатів інвестування (майнові права та обов`язки) будови житлового будинку [ADDRESS] , які регулюються нормами пункту 1 статті 512 Цивільного кодексу України, а не правові підстави переходу (набуття) права власності на нерухоме майно між сторонами. Крім цього, правовий аналіз вказаної додаткової угоди дає підстави для висновку, що спосіб набуття права власності на майнові права правочин по заміні сторони в договорі інвестування не відповідає встановленому законом способу набуття права власності на нерухоме майно та не може свідчити про набуття права приватної власності на нерухоме майно відповідачем (пункт 4 статі 334 Цивільного кодексу України). Суд враховує, що після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] проживає в Ізраїлі, що не спростовується представником відповідача. Позивач [PERSON] залишився проживати в спірній квартирі та несе тягар по утриманню й відповідальності за цю власність. Поділ майна у заявлений позивачем спосіб ґрунтується на законі та є справедливим. Суд відхиляє доводи сторони відповідача про пропуск строку звернення [PERSON] до суду з вказаними позовними вимогами з підстав спливу строку позовної давності у три роки, який встановлений відповідно до статті 72 Сімейного кодексу України з огляду на наступне. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України вид 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжя, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Таким чином, визначальним у вирішення питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Вказана правова позиція встановлена у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року (Справа № 753/18448/17, провадження 61-9354 ск21). Але, заявляючи свої заперечення щодо спливу строку позовної давності від дня розірвання шлюбу, сторона відповідача не надала суду обґрунтованих доводів, з яких вбачалось би, що [PERSON] отримав копію заочного рішення про розірвання шлюбу у конкретний проміжок часу або день, та з цього часу почався би відлік строку позовної давності для вирішення питання щодо спливу строку позовної давності. При огляді витребуваних судом матеріалів цивільної справи № 520/14431/14-ц, яка розглядалася Київським районним судом м. Одеси за позовом [PERSON] до [PERSON] , встановлено, що позовна заява [PERSON] надійшла до суду 27.10.2014 (вхід. № 41277/14). Відповідач [PERSON] судових викликів не отримував. Розгляд справи проводився за відсутністю відповідача. Заочне рішення про задоволення позову ухвалено 27.02.2015 року. У засіданні 27.05.2015 року проголошена вступна та резолютивна частини рішення. Відмітки про день складення повного рішення в тексті рішення не міститься. За даними ЄДРСР днем оприлюднення рішення є 04.03.2015 року; датою набрання законної сили 10.03.2015 року. Згідно з супровідним листом копію рішення направлено на наступну адресу відповідача: [ADDRESS] (адреса на той час співпадала з адресою проживання позивача у справі № 520/14431/14-ц [PERSON] ). Поштове відправлення на ім`я [PERSON] повернуто на адресу суду. Позивачу у справі № 520/14431/14-ц [PERSON] копію рішення видано в приміщені суду нарочно 26.03.2015, що підтверджено власним підписом позивача у заяві. Коли саме відповідач у справі № 520/14431/14-ц [PERSON] дізнався про ухвалення заочного рішення та у якій спосіб і коли саме одержав копію рішення встановити не можливо. Здійснення відліку строку позовної давності «від дня розірвання шлюбу», як про то просить відповідач у відзиві є безпідставним. Отже, аналізуючи викладені обставини, докази, надані на підтвердження позовних вимог, а також їх спростування, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до п.п. 8 п. 1 статті 264 ЦПК України, суд вирішує питання під час ухвалення рішення про наявність підстав для скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи той факт, що судом був накладений арешт на квартиру, яка є предметом спору між колишнім подружжя, та вирішення судом спору по суті унеможливить реалізацію права власності позивача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування заходів забезпечення позову, які були накладені ухвалою суду від 14.07.2020 року. Відповідно до ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що при подачі позовної заяви до суду [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 3881,00 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved