Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] (далі за текстом-позивачі) звернулись до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просили суд визнати за позивачами право спільної сумісної власності на кухню площею 28,7 кв.м. та коридори площею 7,6; 3,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] за набувальною давністю. В обгрунтування вимог позову позивачі зазначили, що [PERSON] є користувачем ізольованої кімнати, площею 15,0 кв.м., що знаходиться у квартирі [ADDRESS] на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харків від 04.04.2012 по справі № 2-6191/11 та рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 12.12.2012 № 785. Також [PERSON] є користувачем неізольованої кімнати площею 10,3 кв.м. та ізольованої кімнати площею 16,4 кв.м. у квартирі [ADDRESS] на підставі рішення Дзержинського районного суду м Харків від 11.07.2008 по справі № 2-789/08 та рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харків ради від 07.07.2009 № 197/1. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харків від 26.06.90 на ім`я [PERSON] відкрито лицевий рахунок на кімнату площею 19,3 кв.м. в квартирі [ADDRESS] на склад сім`ї з трьох осіб - її та її синів, [PERSON] та [PERSON] . Під час розгляду справи № 2-6191/11 Дзержинським районним судом м. Харків було встановлено, що квартира [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту на квартири [ADDRESS] складають разом квартиру посімейного заселення, яка розташована на 2 поверсі 2-во поверхового будинку та складається з 4 кімнат. Позивачі зазначили, що вони є користувачами квартири посімейного заселення, розташованої на 2 поверсі 2-во поверхового будинку [ADDRESS] , починаючи з 1990 року. Протягом усього часу користування було зроблено ремонт усієї квартири. Відповідно до технічного паспорту на квартири [ADDRESS] в квартирі розташовані також кухня площею 28,7 кв.м. та коридор площею 7,6 кв.м спільного користування; і коридор 3,6 кв.м, яким користується виключно [PERSON] . Починаючи з 1990 року [PERSON] та [PERSON] користуються квартирою посімейного заселення, розташованою на 2 поверсі 2-во поверхового будинку [ADDRESS] , тобто більше десяти років володіють відкрито та безперервно. Просять суд задовольнити вимоги позову, посилаючить на ч.1 ст.344 ЦК України та визнати за ними право власності на приміщення кухні площею 28,7 кв.м. та коридорів площею 7,6; 3,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.12.2019 року відкрито провадження по справі. Відповідачем по справі подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти задоволення позову та просить в позові відмовити. Обгрунтовує заперечення тим, що особи, які мають право на визнання за ними права власності на майно за набувальною власністю, мають бути законними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав та не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Також зазначив, що кухня та коридор не можуть бути окремим предметом цивільно-правових відносин. Позивачами надано до суду відповідь на відзив, в якому вони підтримали вимоги позовних вимог. В судове засідання представник позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] повідомлена про час та дату судового засідання до суду не з`явилась. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харків від 04.04.2012 по справі № 2/2011/840/2012 визнано за [PERSON] право користування ізольованою кімнатою, площею 15,0 кв.м., що знаходиться у квартирі [ADDRESS] . На підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харків від 11.07.2008 року по справі № 2-789/08 визнано за [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] право користування звільненими неізольованою кімнатою площею 10,3 кв.м. та ізольованою кімнатою площею 16,4 кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харків ради від 07.07.2009 № 197/1 визнано [PERSON] наймачем неізольованої кімнати житловою площею 10,3 кв.м. та ізольованою кімнатою площею 16,4 кв.м. у квартирі [ADDRESS] (сім`я 3 особи: вона, син- [PERSON] син - [PERSON] ) Позивачі в позовній заяві зазначають, що починаючи з 1990 року [PERSON] та [PERSON] користуються квартирою посімейного заселення, розташованою на 2 поверсі 2-во поверхового будинку [ADDRESS] , тобто більше десяти років володіють відкрито та безперервно. Просять суд задовольнити вимоги позову, посилаючить на ч.1 ст.344 ЦК України, та визнати за ними право власності на приміщення кухні площею 28,7 кв.м. та коридорів площею 7,6; 3,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] за набувальною давністю. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. З матеріалів справи убачається, що за [PERSON] визнано право користування ізольованою кімнатою, площею 15,0 кв.м., що знаходиться у квартирі [ADDRESS] . За [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] визнано право користування звільненими неізольованою кімнатою площею 10,3 кв.м. та ізольованою кімнатою площею 16,4 кв.м. у квартирі [ADDRESS] на підставі рішень Дзержинського районного суду м. Харкова. При цьому позивачі користуються кухнею площею 28,7 кв.м. та коридорами площею 7,6; 3,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] як місцями загального користування. Таким чином, в момент заволодіння вказаною площею кухні та коридору позивачам було відомо, що вони їм не належать та не могли бути впевненими, що на цю площу не можуть претендувати інші особи. Крім того, як було зазначено вище, нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Між тим, позивачами не доведено, що кухня та коридор, про визнання права власності на на які просять позивачі, є окремими об`єктами нерухомості, які прийнято в експлуатацію. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивачів, оскільки передбачені законом правові підстави для визнання права власності за набувальною давністю відсутні.

Outcome: dismissed