Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) 25 травня 2015 року звернувся до суду із позовом до КП «Теплокомуненерго» (надалі відповідач) про визнання звільнення протиправним скасування наказу в частині звільнення, поновлення на посаді електромонтера та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що з листопада 2000 року його було прийнято до дільниці №8 електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду, а 30 квітня 2015 року за наказом №74-к від 30 квітня 2015 року він був звільнений з роботи за п. 2. ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записом в трудовій книжці. Із наказом про звільнення він був ознайомлений тільки 12 травня 2015 року. Трудову книжку він отримав значно пізніше. Із вказаним звільненням він не погоджується, вважає його не законним. На думку позивача, дія строкового трудового договору, визначеного за наказом №13-к від 02 лютого 2015 року, після 30 квітня 2015 року була продовженою із ним на невизначений строк. Вважає, що його звільнення з роботи не узгоджується із положеннями чинного законодавства. В судовому засіданні позивач та його представник на позовних вимогах наполягають, посилаючись на викладені обставини. Просять суд скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 травня 2015 року. Уточнивши позовні вимоги просять суд стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 28 046 грн. 20 коп. виходячи із середньоденного заробітку 200 грн. 33 коп. Інтереси позивача в суді представляв по довіреності [PERSON] Представники відповідача проти позовних вимог заперечують, надавши письмові заперечення щодо обґрунтування зміни істотних умов праці на підприємстві та зміни до наказу №74-к від 30 квітня 2015 року, внесені наказом №203-к від 19 жовтня 2015 року, вважають правильним звільнення з роботи [PERSON], оскільки на підприємстві дійсно були зміни в організації виробництва і праці у відповідності до наказу №13-к від 02 лютого 2015 року, погодженого на загальних зборах профспілкової організації КП «Теплокомуненерго» . Інтереси відповідача в суді по довіреності представляли [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Держава гарантує працездатним громадянам України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Правовідносини сторін врегулюванні ст. ст. 21, 23-24, 40, 42, 43, 43-1, 116,117, 233-235 КЗпП України. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа обвязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору визначені ст.36 КЗпП України, зокрема, п. 6 - припинення трудового договору у разі відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом із підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Правовідносини сторін врегулюванні ст. ст. 232-235, 239 КЗпП України, за змістом яких заробітна плата виплачується працівникам підприємства регулярно, але не рідше двох разів на місяць. У випадку порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яких строків. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання та вказати у рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та та з посиланням на відповідну статтю закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку та на умовах, передбачених цією статтею. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі не виплати звини власника, або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку, по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. З огляду на те, що позивач посилається на трудове законодавство, суд зазначає, що відповідно до ст. 233 КЗпП України передбачено строки, протягом яких працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду. Позивачем такі строки пропущенні не були. Судом встановлено, що з листопада 2000 року [PERSON] - позивач у справі, працював в КП «Теплокомуненерго» електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду на дільниці №8, а з 30 квітня 2015 року за наказами №74-к від 30 квітня 2015 року із змінами, внесеними наказом №203-к від 19 жовтня 2015 року він був звільнений з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від змін істотних умов праці. Із наказом про звільнення позивач був ознайомлений 30 квітня 2015 року та 12 травня 2015 року. Із змінами до наказу 19 жовтня 2015 року в судовому засіданні 22 жовтня 2015 року. Трудову книжку позивач отримав в травні 2015 року із записом про звільнення з КП «Теплокомуненерго» за наказом №74-к від 30 квітня 2015 року за ч.2 ст. 36 КЗпП України, з яким позивач не погоджується та вважає його не законним. Суд дійшов висновку, що звільнення позивача фактично відбулось за правилами п.6 ст. 36 КЗпП України, оскільки відповідач наказом №203-к від 19 жовтня 2015 року змінив формулювання причин звільнення. Формулювання причини звільнення у трудовій книжці позивача про його звільнення з роботи за п.2 ст. 36 КЗпП України не перешкоджало працевлаштуванню працівника. Суд приймає до уваги, що позивач в даний час не працює у відповідача, після звільнення з роботи він не перебуває на обліку в службі зайнятості та не отримує допомогу по безробіттю. Суд не вбачає правових підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на його користь, приймаючи до уваги, що відповідачем було дотримано вимоги чинного законодавства при звільненні позивача, він був попереджений про зміну істотних умов праці 10 лютого 2015 року, тобто за два місяці, позивач не погоджувався із наказом № 13-к від 02 лютого 2015 року. Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для поновлення Позивача на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 30 квітня 2015 року позивача було знайомлено із наказом про звільнення та складено акта, про що свідчить підпис позивача. Доводи Позивача про те, що були відсутні підстави для його звільнення з роботи спростовуються наявним в матеріалах справи актом від 30 квітня 2015 року, складеним в присутності позивача, інспектора ВК та юрисконсульта, за їх підписами про відмову позивача у звільнені 30 квітня 2015 року з роботи. Суд не вбачає порушення прав позивача в тому, що з наказом про його звільнення його було ознайомлено тільки 12 травня 2015 року, оскільки 12 травня 2015 року - був перший робочий день після вихідних та святкових днів ( позивач також визнає, що з 01 травня по 11 травня 2015 року включно підприємство не працювало). Всебічно зясувавши причини і умови, що призвели до звільнення позивача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для поновлення Позивача на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Доводи Позивача про те, що були допущені порушення вимог трудового законодавства при його звільненні з роботи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Судом враховано, що позивач неодноразово звертався до керівника КП «Теплокомуненерго» з питань його звільнення з роботи (звернення та заяви від 24 лютого 2015 року, 12 березня 2015 року, 30 березня 2015 року, 12 травня 2015 року та 25 травня 2015 року) в яких він вказував, що не погоджується із наказом №13-к від 02 лютого 2015 року та із наказом № 74-к від 30 квітня 2015 року та отримував відповідь на свої звернення. Судом встановлено, що наказ по КП «Теплокомуненерго» №13-к від 02 лютого 2015 року про зміну умов праці, за яким у звязку зі зміною істотних умов праці зміни режиму роботи (неможливістю зайняти необхідним обсягом робіт всіх працівників в ремонтний період та неможливістю за штатним розкладом переведення на іншу роботу, згідно ч.3 ст. 32 КЗпП України виникла необхідність переведення працівників за строковим трудовим договором на період опалювального сезону з послідуючим звільненням по закінченню опалювального сезону 2014 2015 роки працівників підприємства (згідно переліку до наказу, в тому числі і позивача). Цей наказ не було оскаржено до суду. Судом враховано, що відповідачем в ході розгляду трудового спору за наказом від 19 жовтня 2015 року №203-к було виправлено допущену помилку в пункті щодо підстави звільнення позивача з п.2 на п. 6 ст. 36 КЗпП України та дотримано вимоги чинного законодавства при звільненні Позивача у справі, звільнивши його з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України. У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 4 липня 2012 ( справа № 6-59цс12) зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. У зв'язку з цим зміна істотних умов праці є законною тільки у разі, якщо буде доведено наявність змін в організації виробництва і праці. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення Позивача на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Доводи Позивача про те, що були відсутні підстави для його звільнення з роботи спростовуються наданими до суду доводами представників відповідача, що підприємство працює враховуючи сезонну роботу: в опалювальний період та в літній період як ремонтний період. На підприємстві діють два штатних розклади на опалювальний період та на ремонтний період. Зміна істотних умов праці на підприємстві є законною, оскільки в судовому засіданні доведено наявність змін в організації виробництва і праці на підприємстві. Належних та допустимих доказів наявності передбачених ст.235 КЗпП України підстав для поновлення його на посаді позивачем суду не надано, оскільки формулювання причини звільнення у трудовій книжці позивача про звільнення з роботи за п.2 ст. 36 КЗпП України не перешкоджало працевлаштуванню позивача. За викладених обставин суд не вбачає правових підстав для поновленні на роботі позивача, стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З огляду на те, що позивач посилається на трудове законодавство, суд зазначає, що відповідно до ст. 233 КЗпП України передбачено строки, протягом яких працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду. Позивачем такі строки не були пропущенні, оскільки він звернувся до суду із позовом 25 травня 2015 року. Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору при подачі позову - судові витрати суд вважає необхідним віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed