Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON] через представника своїх інтересів [PERSON] 16 березня 2016 року звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про зобовязання вчинити певні дії (а. с. 4-6). У позовній заяві в обґрунтування позовних вимог представник позивача посилалась на те, що [PERSON] є клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: є держателем платіжної картки у гривні № 4149625323633030 на суму 10\~000,00 грн з базовою процентною ставкою по кредиту у розмірі 2,5 в місяць на залишок заборгованості. З 27 жовтня 2012 року [PERSON] проживала в Російській Федерації: в м. Москва та користувалась отриманою від відповідача кредитною карткою. В м. Іваново РФ 12 квітня 2013 року відбулось шість транзакцій з отримання готівкових коштів з зазначеної платіжної картки на загальну суму 57\~000,00 рублів, про що [PERSON] стало відомо 28 квітня 2013 року, у звязку з чим 29 квітня 2013 року позивач заблокувала вказану картку. У відповіді від 17 травня 2013 року на відповідну заяву [PERSON] ПАТ КБ «Приватбанк» відповів, вина працівників банку у зникненні грошових коштів з кредитної картки позивача відсутня. У юридичному відділі ПАТ КБ «Приватбанк» позивачу повідомили, що зняття грошових коштів 12 квітня 2013 року о 00 годин 00 хвилин відбулось шляхом проведення шести транзакцій, що є технічно неможливим, а тому зазначені операції були більш всього технічною помилкою банку та завірили [PERSON], що штрафні санкції нараховуватись не будуть. Проте у лютому 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, у задоволення якого судом було відмовлено, оскільки позивач (банк) не зміг довести, що 12 квітня 2013 року з картки №4149625323633030 саме [PERSON] були зняті грошові кошти у розмірі 57\~000,00 рублів. Заяви [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про закриття картки були відповідачем проігноровані, у звязку з чим [PERSON] просила суд зобовязати відповідача закрити картковий рахунок кредитної картки № 4149625323633030 та видати про це відповідну довідку; покласти на відповідача судові витрати. Представник позивача надала заяву про розгляд даної цивільної справи без її участі, в заяві вказала, що позовні вимог підтримує, просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання для участі в розгляді даної цивільної справи свого представника не направив, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а. с. 18), у звязку з чим на підставі вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути дану справу в заочному порядку. Судом, дослідивши матеріали даної цивільної справи, були встановлені наступні факти. [PERSON] є клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: є держателем платіжної картки у гривні № 4149625323633030 на суму 10 000,00 грн з базовою процентною ставкою по кредиту у розмірі 2,5 в місяць на залишок заборгованості. Викладені обставини підтверджуються матеріалами справи (а. с. 8-10). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було відмовлено (а. с. 14-15). Даним судовим рішенням встановлено (а отже відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню) наступне. «У судовому засіданні встановлено, що 18.06.2008 року [PERSON] звернулася з заявою до ПриватБанк про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у сумі 10 000 грн. 0 0коп. з базовою процентною ставкою по кредиту 2,5% в місяць на залишок заборгованості (а.с. 10).» «На виконання вказаного договору відповідач отримала кредитну картку Голд клуба «ПриватБанк» № 4149625323633030 та отримала ПІН-код до неї і здійснював розрахунково-касове обслуговування платіжних операцій із використанням платіжної картки.». «12.04.2013 року о 00 год. 00 хвл. 00 сек. з банкомату, розташованого за адресою: пр. Будівників, 68 А в м. Іваново Російської Федерації були здійснені шість транзакцій про здійснення операцій з отримання готівкових коштів з платіжної картки на загальну суму 57000 рублів. 27.04.2013 року об 18 год. 34 хвл. 22 сек. було здійснено транзакцію на суму 1250 російських рублів, що підтверджується випискою (а.с. 49).» «Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.». «З аналізу наведених норм, суд прийшов до висновку про не встановлення обставин, які безспірно доводять, що користувач [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а також позивачем не спростовано та не доведено належними та допустимими доказами ствердження допитаного у судовому засіданні спеціаліста [PERSON] про те, що за секунду технічно неможливо з банкомату здійснити шість транзакцій. Така транзакція можливо бути реалізована одним єдиним способом, це використання сліпа, це коли здійснюється транзакція карточки шляхом її копіювання, або прокатки на зчитувачу без електронного підпису власника або особою, яка умисно зробила з неї копію. Таку транзакцію можливо здійснити тільки з допомогою спеціального устрою, який підключений до банківської мережі. Особа, яка не має такого устрою і яка володіє оригіналом даної платіжної картки через банкомат не могла здійснити такі транзакції. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність вини [PERSON] для настання цивільно-правової відповідальності, а тому не має підстав для задоволення позову.». Судом також встановлено, що строк дії картки №4149625323633030 закінчився у липні 2014 року та у листопаді 2015 року [PERSON] двічі зверталась на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» про закриття кредитної картки №4149625323633030 (а. с. 11-13), проте такі заяви відповідачем не були задоволені. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті закріплено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких, зокрема, передбачено примусове виконання обовязку в натурі. Частиною 1 ст. 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Відповідно до п. 20.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Національного банку України № 492 12 листопада 2003 року поточні рахунки клієнтів банків закриваються, в тому числі, на підставі заяви клієнта, а пунктом 20.6 Інструкції визначено, що якщо на поточному рахунку власника немає залишку коштів, а заява подана в операційний час банку, то датою закриття поточного рахунку є день отримання банком цієї заяви.\~ Аналогічної позиції щодо обовязку банку закрити рахунок клієнта на підставі його заяви дотримується Верховний суд України, про що зазначено в постанові від 28 листопада 2011 року по справі № 27/11. Аналізуючи встановлені фактичні обставини справи суд приходить до висновку щодо доведеності та обґрунтованості позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», у звязку з чим вважає за можливе зобовязати відповідача закрити картковий рахунок кредитної картки № 4149625323633030 та видати про це відповідну довідку. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок повернення документально підтверджених витрат по сплаті судового збору, понесених останньої при зверненні до суду з даним позовом 551,20 грн. (а. с. 3). На підставі викладеного,

Outcome: approved