Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

[PERSON] через свого представника - Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ-ОЛІМП» в особі Расторгуєва А.С., шляхом надіслання 04.10.2016 року поштовим зв'язком, звернулась в суд з зазначеним позовом, у якому просила визнати недійсним кредитний договір, укладений між нею та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») 06.08.2013 року за №Р20.228.70094. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що при укладенні оспорюваного договору відповідачем порушено її права, як споживача, оскільки допущено порушення вимог, встановлених: ч.2 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Зокрема, в порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ПАТ «Ідея Банк», скориставшись необізнаністю позивача, належним чином не ознайомило її з умовами кредитування, не надало повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, як перед укладенням договору, так і під час його підписання, надавши для підпису договір з надрукованим текстом дрібного шрифту, через що вона не змогла його прочитати, що в сукупності з обмеженим часом на ознайомлення, ввело її в оману щодо умов договору на предмет їх вигідності, оскільки об'єктивно оцінити такі умови банку, а також врахувати усі можливі ризики та збитки, вона не мала можливості. При цьому, ПАТ «Ідея Банк» не отримало від позивача, як споживача, письмового підтвердження за встановленою формою про ознайомлення з умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту, як це передбачено п.2.4, п.2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 (далі - Правила від 10.05.2007 року №168). Крім цього, відповідач, встановивши у п.1.4 кредитного договору щомісячну плату за кредитне обслуговування в розмірі 2,0500% від початкової суми кредиту, порушив вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки така умова суперечить ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та п.3.6 Правил від 10.05.2007 року №168, так як банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), а тому така умова є несправедливою. Також несправедливою умовою вважає п.1.7 кредитного договору, яким визначено, що позивач, як позичальник, надає свою згоду на укладення за свій же рахунок, як страхувальник (застрахована особа), договору добровільного страхування життя шляхом надання банку доручення та розпорядження на переказ безготівкових кредитних коштів страховику в частині суми страхового платежу через транзитний рахунок банку. Вважає, що зазначена умова є нав'язаною зі сторони банку, оскільки прямого обов'язку щодо такого страхування відповідно до ст.7 Закону України «Про страхування» та іншим законодавством не встановлено, однак, як пояснили працівники банку, в разі не укладення такого договору страхування - позивачу кредит не нададуть. Крім цього, на час укладення кредитного договору Закон України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, тому передбачене у п.5.4 кредитного договору третейське застереження укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди». Непогоджуючись із заявленим позивачем позовом, представник відповідача надіслав на адресу суду заперечення, у яких просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити за їх безпідставністю та необґрунтованістю. На ствердження такої позиції вказав, що позивач до підписання оспорюваного договору у належній формі та у повному обсязі була ознайомлена з умовами кредитування та інформацією, визначеною у ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що свідчать її власноручні підписи на довідці-повідомленні та кредитному договорі. З приводу незаконності встановлення банком плати за обслуговування кредитної заборгованості, посилаючись на ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.2, п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вказав, що така форма витрат банку існує та вона визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Що стосується послуг страхування, то такі умови банк не нав'язував, а пропонував позивачу, яка, зі своєї сторони, на них погодилась, при цьому, надання такої послуги страхування жодним чином не свідчить, що банк обмежував свободу позивача щодо укладення договору. Між цим, позивач могла звернутись за аналогічною послугою щодо кредитування до іншого банку, однак цього вона не зробила, проявивши ініціативу щодо укладення договору саме з ПАТ «Ідея Банк». Письмова заява на приєднання до договору добровільного страхування життя за підписом позивача та сплата нею першого страхового платежу, підтверджують факт ознайомлення та погодження останньої з умовами страхування за обраною програмою страхування, правилами страховика та з усіма положеннями договору, які їй були зрозумілі та безумовно нею прийняті. За наведених обставин, вказав на відсутність будь-яких підстав, передбачених чинним законодавством, для визнання кредитного договору недійсним в цілому. Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, позивач та її представник в судове засідання не з'явились, додавши до позовної заяви клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача у надісланих на адресу суду письмових запереченнях також просив розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ПАТ «УСК «Гарант-ЛАЙФ» в судове засідання не з'явився, разом з цим, надіслані на адреси даної страхової компанії судові повідомлення повернулись до суду без вручення з причин вибуття адресата. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов наступного висновку. У справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З копії заяви та довідки-повідомлення від 06.08.2013 року, за підписами [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк», вбачається, що до підписання кредитного договору банк надав позивачу у письмовій формі інформацію про умови кредитування (зокрема: можлива сума кредиту - 20342,00 грн.; строк, на який кредит може бути одержаний, - 60 місяців; мету, для якої кредит може бути використаний на поточні потреби; …тип процентної ставки - фіксована; тощо), а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка складає 29363,5300 грн. з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, тощо); варіанти погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги - щомісячне погашення ануїтетними платежами, тощо. Цього ж числа - 06.08.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» (банк) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір № Р20.228.70094, за умовами якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 20342,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно з умовами цього договору. Згідно пункту 1.2 Договору, банк надає кредит у день підписання даного Договору строком на 60 місяців. За користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 7,9000 % річних від залишкової суми кредиту (п.1.3. Договору). Пунктом 1.4. Договору визначено, що за обслуговування кредиту банком, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,0500% від початкової суми кредиту. За змістом п. 1.7 Договору, позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника (застрахованої особи) договору добровільного страхування життя. Цим договором позичальник доручає та дає розпорядження банку: переказати в безготівковій формі кредитні кошти страховику в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку. Позичальник погоджується на страхування майнових інтересів, що не суперечить чинному законодавству України, пов'язані із життям застрахованої особи згідно даного Договору. Вигодонабувачем виступає банк. Детальна інформація щодо страхування міститься у заяві на страхування, яка долучається до цього Договору. Як вбачається з заяви №Р20.228.70094 від 06.08.2013 року на страхування, [PERSON] підтвердила під підпис, зокрема, ті обставини, що вона: - отримала та ознайомилась в усній та письмовій формі з Правилами добровільного страхування життя ПАТ «УСК Гарант-ЛАЙФ» №0190004, зареєстрованими Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України від 08.10.2009 року та засвідчує повне і безумовне розуміння їх змісту та свідомий і компетентний вибір страхової послуги; - після підписання і подання цієї заяви не може посилатись на те, що вона повністю або частково не ознайомлена зі змістом та умовами вищезазначених документів або не визнає обов'язковість їх умов в договірних стосунках з ПАТ «УСК «Гарант-ЛАЙФ»; - розуміє та погоджується з тим, що підписуючи цю заяву на страхування, вона буде виступати страхувальником і застрахованою особою за договором страхування життя, укладеним з ПАТ «УСК Гарант-ЛАЙФ», а ПАТ «Ідея Банк» виступатиме вигодонабувачем за договором страхування. Крім цього, у кредитному договорі № Р20.228.70094 визначено права та обов'язки його сторін, відповідальність позичальника, а також встановлено графік щомісячних внесків за даним договором (розділи 3, 4, 6 Договору). Відповідно до Заключних умов, Договір вступає в силу з дня його підписання сторонами та діє до 06.08.2018 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором (п.5.2 Договору). Сторонами також погоджено, що усі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди (п.5.4 Договору). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. За змістом ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частинами 1 та 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. У пункті 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено перелік інформації, про яку кредитодавець зобов'язаний перед укладенням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача. При цьому, цим же пунктом визначено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Позивач вказує на порушення відповідачем зазначеної вимоги Закону, однак такі доводи останньої свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки об'єктивно спростовуються наданою стороною відповідача належним чином завіреною копією заяви та довідки-повідомлення від 06.08.2013 року, підписаною [PERSON] та представником ПАТ «Ідея Банк». З цих же мотивів суд не приймає доводи позивача про недотримання відповідачем вимог п.2.4, п.2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168. Однак слід зазначити, що за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статтями 15 та 23 цього Закону, положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. У відповідності до пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Даним пунктом також встановлено вимоги до договору споживчого кредиту, а також передбачено заборону у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. З наданої позивачем копії кредитного договору від 06.08.2013 року № Р20.228.70094 вбачається, що він надрукований комп'ютерним способом, шрифтом одного розміру, «жирним» шрифтом виділено лише дані про сторін та назви розділів договору і на достатньому рівні доступний для читання. Зі змісту договору слідує, що він містить усі істотні умови кредитного договору відповідно до вимог ч.1 ст.638 ЦК України та п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплату процентів, права та обов'язки сторін. Даний договір підписаний позивачем, як позичальником, без будь-яких заперечень, застережень та зауважень. Відтак, жодних підстав вважати, що при укладенні оспорюваного договору стороною відповідача введено позивача в оману в розумінні ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та приховано інформацію про продукцію (кредит), внаслідок чого вибір останньої був несвідомим, у справі немає. Частиною 6 статті 11 цього Закону споживачу надано право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Той факт, що [PERSON], підписавши договір про надання споживчого кредиту № Р20.228.70094 від 06.08.2013 року, у встановленому порядку не відкликала свою згоду на укладення такого договору, свідчить про її погодження з визначеними у договорі умовами, з якими вона упродовж чотирнадцяти календарних днів могла ретельно у належний спосіб ознайомитись. За таких обставин, твердження позивача щодо ненадання їй інформації про умови кредитування та обмеженим часом для ознайомлення з ними є необґрунтованими. З приводу нав'язування позивачу при укладенні кредитного договору й договору добровільного страхування з ПАТ «УСК «Гарант-ЛАЙФ», то даної обставини, в силу ч.1 ст.60 ЦПК України, позивачем не доведено. Копією заяви №Р20.228.70094 від 06.08.2013 року на страхування стверджено, що підписана позивачем та прийнята уповноваженою особою страховика заява на страхування підтверджує досягнення згоди сторін з усіх істотних умов договорів, є доказом його укладення, та з дати прийняття даної заяви позивач, як заявник, та страховик набувають прав та обов'язків визначених договорами. Отримавши примірник даного договору, який має форму заяви, позивач у належний спосіб була обізнана з його умовами, однак з приводу розірвання даного договору страхування чи непогодження з її умовами до страхової компанії не зверталась, що, в свою чергу, підтверджує її наміри на момент укладення цього договору та її «добру волю» на виникнення таких цивільно-правових відносин та аж ніяк не свідчить про нав'язувальний, тобто всупереч її волі, характер. Отже, така вимога позивача належними та допустимими доказами свого доведення не знайшла. Щодо несправедливості положення п.1.4 кредитного договору, яким визначено щомісячну плату за кредитне обслуговування в розмірі 2,0500% від початкової суми кредиту, про що вказує позивач, то суд дійшов наступного висновку. Згідно положень ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Отже, встановивши в кредитному договорі (п.1.4) плату за обслуговування банком кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому нарахування комісії проводиться відповідачем за послуги, що супроводжують кредит і є компенсацією сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-174цс16 та, в силу ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. За таких обставин суд приходить до висновку, що передбачена п.1.4 умова кредитного договору про щомісячну сплату у 2,0500% від початкової суми кредиту за обслуговування банком кредиту - є несправедливою умовою договору. Щодо п.5.4 спірного договору, яким передбачено третейське застереження, судом встановлено наступне. Статтею 5 Закону України від 11.05.2004 року №1701-IV «Про третейські суди» (далі - Закон №1701-IV), в редакції на момент підписання сторонами спірного договору, передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ст.12 Закону №1701-IV). У статті 6 Закону №1701-IV визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України від 03.02.2011 року № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, який набрав чинності 12.03.2011 року, частину першу статті 6 Закону №1701-IV доповнено пунктом 14, згідно з яким, третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Наведене дає підстави для висновку про те, що положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону №1701-IV, які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України №6-2074цс15 від 04.11.2015 року. Отже, на час укладення спірного кредитного договору від 06.08.2013 року за №Р20.228.70094, Закон України «Про третейські суди» уже містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Відтак, перевіривши оспорюваний договір в розрізі викладених позивачем доводів, в силу ч.1 ст.203 ЦК України, слід дійти висновку, що пункти 1.4 та 5.4 кредитного договору від 06.08.2013 року за №Р20.228.70094 суперечать актам цивільного законодавства, а саме, Законам України «Про захист прав споживачів» та «Про третейські суди», тому в цій частині вимоги позивача є обґрунтованими та законними, відповідно, зазначені положення кредитного договору слід визнати недійсними. Разом з цим, у суду відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому, оскільки визнання недійсними п.1.4 та п.5.4 вказаного договору, у відповідності до ст.217 ЦК України, не має наслідком недійсності його інших частин та цього правочину в цілому. З наведених підстав, позов підлягає задоволенню частково. Слід зазначити, що про застосування позовної давності до спірних правовідносин сторона відповідача не клопотала. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, на підставі ч.3 ст.88 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial