Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

[PERSON] (надалі-Позивач) звернулась в суд з позовом до [PERSON].(надалі-Відповідач) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що з Відповідачем 17 травня 2013 року уклали юридичний шлюб. Від спільного подружнього життя народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які є малолітніми. Протягом останніх двох років Відповідач проживає окремо від них. Причиною розпаду сім'ї послужило те, що Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи між ними виникають сварки. Мають різні погляди на сім'ю, шлюб, відсутнє взаєморозуміння, повага один до одного. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у наших дітей та у Позивача, не здатен підтримувати нормальну атмосферу в сім'ї, піклуватись про побудову сімейних відносин між членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби. На даний час ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено. Переконана, що сім'я розпалась остаточно і зберегти її неможливо. На примирення не згідна. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвище чоловіка [PERSON]. Оскільки від Відповідача не надходило протягом останніх двох років жодної ініціативи зустрітись з дітьми, а також не надходило жодних пропозицій щодо визначення місця їх проживання, просить місцем проживання дітей визначити адресу проживання Позивача. Діти знаходяться на утриманні Позивача, допомоги на їх утримання Відповідач не надає, матеріально не забезпечує. В судове засідання Позивач надала письмову заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, підтримала позовні вимоги. Відповідач в судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутності, підтримання позовних вимог. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, Суд дійшов висновку, що позов підставний, обґрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав: Так, з свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 17.05.2013 року вбачається, що сторони перебувають в шлюбі з 17.05.2013 року. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України (надалі-СК України), суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Поряд з цим, відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як передбачає ч.1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини і примушення до припинення шлюбних відносин, примушення до їх збереження не може мати місце, як передбачає ч. 4 цієї статті. Із матеріалів справи встановлено, що подружнє життя сторони припинили. Ці обставини свідчать про те, що сім'я сторін розпалась, підстав для збереження шлюбу немає, а тому його слід розірвати. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст. 161 СК України якщо батьки, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону, вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, Суд, виходить з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, та ухвалює рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, та вважає, що необхідно визначити місцем проживання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], місце проживання матері [PERSON]. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Матеріалами справи (свідоцтвами про народження дітей, довідкою № 1361 від 07.11.2017 року, виданою Прохідською сільською радою Волинської області) стверджено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], знаходяться на утриманні Позивача, батьком яких є Відповідач. Згідно ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку батька яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини, що кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. З матеріалів справи встановлено, що матеріальне становище Відповідача задовільне, він є матеріально забезпеченим, не є платником аліментів на інших дітей, непрацездатних членів сім'ї та інших осіб, яких він зобов'язаний утримувати. З врахуванням вищенаведеного і вимог ст.ст.180, 184 СК України, враховуючи також вік неповнолітніх дітей, її стан здоров'я, матеріальне становище Відповідача та обставини викладені вище, Суд дійшов висновку, що з Відповідача слід стягнути аліменти на утримання дітей на користь Позивача у твердій грошовій суміна кожну дитину в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, задовольнивши позовні вимоги про стягнення аліметів. Судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн., оскільки Позивач звільнена від їх сплати, на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з Відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України. На підставі викладеного,

Outcome: approved