Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) 31 березня 2015 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач у справі - особа, яка була зареєстрованою у цій квартирі, однак фактично не проживає за вказаною адресою. Місце проживання відповідача - з її батьками. Вказана квартира визнана об'єктом особистої приватної власності [PERSON] за заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 25 липня 2014 року, в ній зареєстровано дві особи. Відповідач не проживає за вказаною адресою з грудня 2013 року, що підтверджується актом - розпорядженням №100 від 23 січня 2015 року. Оскільки відповідач є бувшою дружиною, шлюб між подружжям було розірвано, тому змушений звертатись до суду та просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судове засідання представник позивача не з'явився, в заяві, на позовних вимогах наполягає, просить суд задовольнити позовні вимоги. Не заперечує проти заочного розгляду. Відповідач двічі в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач була належним чином повідомленою про дату, час, та місце розгляду справи в суді, оскільки поштові відправлення за останнім відомим місцем реєстрації її проживання повернулись до суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Суд вважає, що відповідач була належним чином повідомленою про дату, час, та місце розгляду справи в суді за останнім відомим місцем реєстрації її проживання, вона була повідомлена через газету «Народне слово» № 37 (3215) від 10 вересня 2015 року. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4-15,16, 19, 20, 22, 316-319, 321, 322, 379, 381, 383, 386, 391, 405, 810, 825 ЦК України. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України право власності є непорушним і власник має право вимагати усунення перешкод при здійсненні ним права користуватись та розпоряджатись своїм майном. Правовідносини сторін також врегульовані ст. 405 ЦК України, за змістом якої член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог ст.ст. 810, 825 ЦК України за договором найму житла наймодавець надає наймачу своє житло для проживання у ньому на певний строк та за окрему плату. Наймач житла має право відмовитись від договору найма, попередивши наймодавця та звільнити помешкання. Судом встановлено, що саме позивач є власником квартири [ADDRESS] відповідно до заочного рішення Олександрійського міськрайонного суду від 25 липня 2014 року. Суд також приймає до уваги, що 29 березня 2003 року Новопразькою селищною радою між сторонами було зареєстровано шлюб, а згодом за рішенням від 25 липня 2013 року Олександрійським міськрайонним судом між подружжям шлюб було розірвано. Згідно акту - розпорядження №100 від 23 січня 2015 року встановлено, що відповідач не проживає у квартирі з грудня 2013 року, на момент перевірки відповідач в квартирі була відсутня, особистих речей не мала. Суд вважає доведеним, що відповідач по справі - втратила право користуватись житлом - квартирою [ADDRESS], що належить [PERSON] - позивачу у справі, оскільки саме він є власником вказаної квартири та фактично в ній проживає. За таких обставин позов підлягає задоволенню. Судові витрати суд покладає на відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З відповідача суд вважає необхідним стягнути судовий збір. Враховуючи викладене та

Outcome: approved