Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

[PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , 22 листопада 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Т.М. про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотримання вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 17 січня 2020 року подано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2020 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2020 року витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвої Т.М. копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гуніної І.О. копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2020 року [PERSON] у задоволенні заяви про допит свідків відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2020 року [PERSON] в об`єднанні в одне провадження зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотокругу Міхеєва Т.М. та Друга дніпровська державна нотконтора про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2020 року заяву [PERSON] про виклик та допит свідків було задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач у своєму позові та ході судового розгляду, а її представник у ході судового розгляду посилалися на те, що з 30 грудня 1987 року її мати зареєструвала шлюб зі [PERSON] , якому на підставі свідоцтва про право власності належить домоволодіння [ADDRESS] . До реєстрації шлюбу із її матір`ю [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] , від якого у них народилася дочка [PERSON] , який було розірвано рішенням Народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська. Мати позивача [PERSON] , у 1982-1983 роках успадкувала від своєї матері, [PERSON] суму грошей. У лютому 1987 року колишня дружина [PERSON] [PERSON] висунула вимогу про поділ спільного сумісного майна подружжя та оцінила частку у майні за Ѕ частину житлового будинку у розмірі 5\~500 карбованців. Оскільки на той час [PERSON] не мав коштів для виплати за частку колишній дружині, мати позивача надала свої особисті кошти у розмірі 5\~500 карбованців для виплати [PERSON] 19 лютого 1987 року [PERSON] у присутності двох свідків передав [PERSON] зазначену грошову суму, про що останньою було написано розписку. Станом на 19 лютого 1987 року право власної на житловий будинок зареєстровано не було. Після реєстрації шлюбу мати позивача і [PERSON] за спільні сумісні кошти подружжя завершили будівництво будинку. Відповідно до технічної інвентаризації станом на 15 жовтня 1974 року домоволодіння [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ) складалося із будівлі літ. А-1, яка складалася із 1 сіни площею 5,6 кв.м., 2 кухня площею 7,9 кв.м., 3 житлової площею 12,8 кв.м., Б сарай, В туалет, та було самочинним будівництвом, здійсненим [PERSON] . Відповідно до акту від 14 лютого 1991 року об`єкт було введено в експлуатацію. Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 122/72 від 15 березня 1991 року акт про введення в експлуатацію було затверджено та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ), яке було зареєстровано в КП «ДМБТІ». Таким чином, домоволодіння [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] . Позивач проживає і зареєстрована у спірному домоволодінні з 15 серпня 1996 року. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] був її чоловік, [PERSON] , її дочка, позивач [PERSON] , та її син, відповідач [PERSON] , які фактично прийняли спадщину, оскільки на день її відкриття проживали зі спадкодавцем і були зареєстрованими. Таким, чином частка, яка підлягає спадкуванню позивачем після смерті її матері [PERSON] , померлої [INFO] , у спірному домоволодінні становить 1/6 його частину. 17 січня 2019 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері, [PERSON] , померлої [INFO] . Постановою нотаріуса від 17 січня 2019 року позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння [ADDRESS] після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є його син, відповідач [PERSON] , і дочка відповідач [PERSON] . Крім цього зазначали, що прізвище матері позивача у свідоцтві про шлюб зазначено російською мовою як « [PERSON] ». У свідоцтві про народження позивача прізвище її матері вказано також російською мовою « [PERSON] ». У паспорті позивача її прізвище зазначено українською мовою « [PERSON] ». Оскільки паспорт громадянина України її мати отримувала після реєстрації шлюбу на прізвище [PERSON] , у позивача виникли труднощі у підтвердженні факту родинних відносин. Просили суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] , встановити факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] , право спільної сумісної власності подружжя на будинок [ADDRESS] ; визначити, що частка [PERSON] , померлої [INFO] , у праві спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок становить Ѕ частину домоволодіння без виділення часток в натурі; визнати за позивачем в порядку спадкування за законом право власності на 1/6 частину спірного будинку, яка належала [PERSON] , померлій [INFO] . У своїй заяві до суду просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник у ході судового розгляду позовні вимоги визнали. Зазначили, що у спірному домоволодінні відповідач [PERSON] проживає з народження. Окрім нього і відповідача [PERSON] [PERSON] дітей не мав. Відповідач [PERSON] з батьком не спілкувалася. За життя їх батько [PERSON] , вважав, що після його смерті будинок залишиться позивачеві і [PERSON] . Спірне домоволодіння є об`єктом спільної сумісної власності подружжя його батьків: [PERSON] і [PERSON] . Жодних спорів між ними щодо належності права власності на домоволодіння ніколи не виникало. Відповідач [PERSON] не визнає права спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння. [PERSON] у спірному домоволодінні зареєстрована та проживає з 1986 року. Вказували на те, що режим права сумісної власності виникає з моменту реєстрації права, а не з моменту будівництва. Проти задоволення позовних вимог не заперечували. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву та ході судового розгляду, а її представник у ході судового розгляду проти задоволення позовних вимог заперечували. Вказували на те, що позивач ставить позовні вимоги про встановлення факту належності свідоцтва про народження або паспорта, що в силу ст. 315 ЦПК України не підлягає встановленню в судовому порядку. Спірне домоволодіння було побудовано у період з 1974 року по 1986 року, тобто, в період перебування батьків відповідача [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Позивач була зареєстрована у буд. [ADDRESS] лише у 1996 році, до цього місце її реєстрації було місцем проживання її тітки. Спірне домоволодіння ніколи не було об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] . Шлюб між [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано лише 30 грудня 1987 року, при тому, що датою завершення будівництва є 1986 рік. Посилання позивача на ті обставини, що її мати і [PERSON] познайомилися наприкінці 1986 року і одразу почали сумісне проживання, не відповідає дійсності та є намаганням увести суд в оману. Крім цього, КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, взагалі не містить такої норми, як проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Після смерті [PERSON] [INFO] , ані її чоловік [PERSON] , ані позивач, ані відповідач [PERSON] не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері позивача, що свідчить про відсутність зареєстрованого права власності на майно, тому постановою нотаріуса правомірно відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії. За життя [PERSON] ніколи не зверталася із заявою до нотаріуса або з позовом до суду про поділ майна подружжя. Домоволодіння [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , право власності на який зареєстрував за собою [PERSON] і по день його смерті ніким не оспорювалося. [PERSON] до суду також не зверталася з позовом про поділ спільно сумісного майна спірного домоволодіння. Місце реєстрації [PERSON] є формальним, оскільки у віці 19-20 році вона зареєструвала шлюб і переїхала проживати до чоловіка, згодом її шлюб було розірвано і вона повернулася проживати до подружжя [PERSON] і [PERSON] , який був проти цього. За час проживання між ними постійно виникали сварки, спровоковані позивачем. Домоволодіння було придбано батьками відповідача [PERSON] у 1974 році, вона особисто допомагала батькам під час будівництва. На початку 1987 року було побудовано будинок і господарчі споруди, під`єднано комунікації, наявні були меблі та внутрішнє оздоблення. Розписка, надана [PERSON] як доказ отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] після офіційного розірвання шлюбу між ними, підтверджує факт, що домоволодіння вже було збудовано за час їх перебування в зареєстрованому шлюбі. Доказів отримання матір`ю позивача, [PERSON] грошової суми як спадщини після смерті матері, та в подальшому передачу цієї суми на будівництво домоволодіння, не надано. [INFO] [PERSON] помер. За життя [PERSON] ніколи не виказував свого наміру ані [PERSON] , ані [PERSON] , ані відповідачеві [PERSON] , зареєструвати право власності на спірне домоволодіння на декількох власників, та ніколи не бажав цього, розуміючи, що після його смерті спадщину отримають його рідні діти. Відносини між [PERSON] , померлим [INFO] , [PERSON] , померлою [INFO] , та позивачем [PERSON] мали неприязний характер на тлі зловживання ними спиртними напоями, мали місце постійні сварки, бійки. Саме з цих підстав померлий [PERSON] не бажав усиновити позивача. За життя ним також не було складено заповіт на ім`я [PERSON] . Спірний будинок жодних змін з 1986 року не зазнав: будинок занедбаний, подвір`я захаращене побутовим сміттям та заросло чагарниками. Заперечувала проти тверджень [PERSON] про те, що останньою понесені витрати на оцінку вартості нерухомого майна, оскільки замовником виконання оцінки вартості нерухомого майна є саме відповідач [PERSON] , копії, які долучені позивачем до позовної заяви, отримані останньою із матеріалів іншої цивільної справи, та у неї відсутні оригінали зазначених доказів. У задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Т.М. у судове засідання не з`явилася, про час і дату судового засідання повідомлена належним чином, у своїй заяві до суду просила справу розглядати за її відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с. 24). 18 серпня 1973 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 110). [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с. 182 оберт). 04 лютого 1987 року шлюб, зареєстрований між [PERSON] і [PERSON] , було розірвано у Красногвардійському відділі РАГС м. Дніпропетровська (а.с. 13). 19 лютого 1987 року [PERSON] у присутності свідків [PERSON] і [PERSON] отримала від [PERSON] 5\~500 крб. в якості компенсації вартості частини майна (а.с. 27). 30 грудня 1987 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , змінила своє прізвище на [PERSON] (а.с. 13 оберт), та від якого у них народився син, [PERSON] (а.с. 23). Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів № 122/72 від 15 березня 1991 року узаконено і затверджено акт прийняття в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] (а.с. 34). На підставі дубліката (першого) свідоцтва про право власності від 23 серпня 2005 року право власності на домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 20). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 14). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 176). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS] . 17 липня 2012 року відповідач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 175). 27 липня 2012 року відповідач [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 175 оберт). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гуніної І.О. від 22 серпня 2017 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 187 оберт-188). 12 січня 2019 року відповідач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 156). 17 січня 2019 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 156, 156 оберт). Постановами приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. від 17 січня 2019 року [PERSON] і [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на частину домоволодіння після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 164 оберт-165, 165 оберт-166). Також у судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] і [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснив, що він є братом [PERSON] , померлого [INFO] , та приходиться дядьком до всіх сторін. З племінниками має нормальні відносини. Матір позивача і відповідача [PERSON] знав, вона була другою дружиною його брата, [PERSON] , з якою останній проживав приблизно з 1986-1987 року. Зі спірним будинком подружжя особливо нічого не робило: перебудов чи перепланувань не здійснювало, облаштовували побут для сумісного проживання. Коли брат ( [PERSON] ) розірвав шлюб з першою дружиною [PERSON] , вони мали домовленість, що будинок залишається йому, а вона залишає собі речі і гроші з «книжки». Саму ділянку з будинком подружжя придбало у 1974 році, а будувати почали у 1979 році. На той час брат працював на заводі і його заробітна платня становила приблизно 150-180 крб., інколи 200 крб. Спір між [PERSON] і [PERSON] про поділ будинку ніколи не виникав. На момент розірвання шлюбу будинок не мав внутрішнього оздоблення і меблів, його готовність була відсотків на 80-90. Свідкові відомо, що друга дружина, [PERSON] мала намір розрахуватися з [PERSON] аби остання не мала претензій на будинок. Гроші були особистою власністю [PERSON] . Свідок [PERSON] судові повідомив, що він є сусідом [PERSON] і відповідача [PERSON] [PERSON] з [PERSON] у 1987 році вже не проживали разом. Будинок починали будувати з [PERSON] , потім продовжив із матір`ю позивача. За час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] будинок не добудували. [PERSON] йому повідомляв, що гроші за частку належну [PERSON] він виплачував із особистих коштів другої дружини [PERSON] . Своїм вантажним автомобілем привозив подружжю будівельні матеріали: вікна, двері. У самому будинку був рази 2 або 3. Відповідно до ч. 2 ст.\~315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Із позовної заяви та пояснень представників позивача не вбачається з якою метою [PERSON] необхідне встановлення факту, що вона є дочкою [PERSON] , оскільки зазначений факт підтверджений належними доказами: свідоцтвом про народження [PERSON] та свідоцтвом про шлюб [PERSON] і [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на [PERSON] , і не змінювала його до смерті, про що свідчить свідоцтво про смерть [PERSON] , померлої [INFO] . Таким чином, у задоволенні позовних вимог в цій частині [PERSON] слід відмовити. Що стосується інших позовних вимог, то до правовідносин, що виникли, слід застосовувати норми ЦК Української РСР у редакції 1963 року та КпШС України від 1969 року, які були чинні на час виникнення цих правовідносин. Відповідно до положень ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частиною 1 статті 27 КпШС України визначено, що подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. Проте, угоди між ними, спрямовані на обмеження майнових прав жінки, чоловіка або дітей, недійсні і не обов`язкові ні для подружжя, ні для третіх осіб. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 18 серпня 1973 року, який було розірвано 04 лютого 1987 року. За час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям було побудовано житловий будинок у період з 1979 року по 1986 рік, що підтверджується актом Виконавчого комітету Дніпропетровської обласної ради народних депутатів приймання індивідуального житлового будинку [ADDRESS] , затвердженого рішенням виконкому Ради народних депутатів від 25 березня 1991 року № 122/72. Право власності на домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] було зареєстровано на підставі дублікату (першого) свідоцтва про право власності від 23 серпня 2005 року, виданого виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів, в КП «ДМБТІ» 30 серпня 2005 року за № 11884962. При цьому, відповідно до розписки [PERSON] від 19 лютого 1987 року, вона отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 5\~500 крб. в якості компенсації за належну їй частину у майні подружжя, відповідно до якої вона зазначила, що претензій до колишнього чоловіка, [PERSON] , відносно майна, яке залишилося, та житлову площу не має (а.с. 27). Таким чином, між подружжям [PERSON] і [PERSON] 19 лютого 1987 року було досягнуто згоди про поділ майна подружжя, відповідно до умов якої [PERSON] набув права особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ). Шлюб між [PERSON] і [PERSON] був зареєстрований 30 грудня 1987 року. Згідно із положенням ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному із подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Тобто, на час реєстрації шлюбу подружжям [PERSON] і [PERSON] , будинок належав чоловікові. Суд не приймає як належний доказ копію заповіту [PERSON] від 17 серпня 1982 року, яким вона заповідає своїй дочці, [PERSON] , корову, оскільки сам по собі заповіт не свідчить, що вартість спадкового майна, яке [PERSON] отримала від своєї матері, становила 5\~500 крб. і жодним чином не доводить, що грошові кошти у зазначеній сумі були надані [PERSON] [PERSON] для передачі [PERSON] . Частиною 1 ст. 548 ЦК України 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину , якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання домоволодіння [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] не знайшли свого підтвердження, оскільки твердження позивача, що [PERSON] надавала свої особисті кошти на сплату частки, належної [PERSON] , у праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] , а також набуття подружжям [PERSON] і [PERSON] права власності на спірне домоволодіння як права власності подружжя, спростовується доказами, наявними в матеріалах справи, та з яких слідує, що [PERSON] і [PERSON] досягли у позасудовому порядку угоди про поділ їх спільного майна, і спірне домоволодіння згідно акту приймання житлового будинку було побудовано до реєстрації шлюбу між [PERSON] та матір`ю позивача, під час перебування у шлюбі відбулася лише реєстрація права власності на домоволодіння. Тому, спірне домоволодіння не може бути визнано об`єктом спільного майна подружжя [PERSON] і [PERSON] . Оскільки позовні вимоги [PERSON] про визначення частки [PERSON] , яка померла [INFO] , у праві спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння [ADDRESS] у розмірі Ѕ частини та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS] є похідними від вимоги про визнання домоволодіння [ADDRESS] спільною сумісною, у задоволенні якої відмовлено, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині [PERSON] також слід відмовити. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. З урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, судові витрати понесені нею при розгляді даної справи, слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed