Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

[PERSON], з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 06.10.2014, просить суд визнати недійсним та скасувати наказ приватного акціонерного товариства «Закарпатське племпідприємство» від 07 квітня 2014 року №4-к «Про звільнення з роботи». Як на підставу для задоволення позову позивач посилається на обставини щодо його незаконного звільнення з посади голови правління вказаного суб'єкта господарювання, в період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог діючого трудового законодавства. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 40, 233, 237 Кодексу Законів про працю України. Представник позивача, в процесі судового розгляду справи, просив задоволити позов з підстав викладених в позовній заяві та заяві від 06.10.2014 про зменшення позовних вимог, додатково вказавши на те, що строк дії контракту [PERSON] із ПАТ «Закарпатське племпідприємство» був погоджений до 07.04.2014, тому цей день був робочим для позивача, і він міг бути звільнений лише 08.04.2014. Таке неправильне розуміння умов контракту та чинного трудового законодавства призвело до грубого порушення трудових прав його довірителя, внаслідок винесення оспорюваного за предметом позову наказу. В свою чергу, позивач у повній мірі підтримав доводи його представника відносно правових підстав для скасування наказу про його звільнення, вказавши також на те, що він навіть не був ознайомлений з таким документом. Представник відповідача, прийнявши участь у судовому розгляді справи, позовних вимог не визнав повністю з посиланням на те, що позивача було звільнено на підставі п. 2 частини першої ст. 36 Кодексу Законів про працю України, у зв'язку з закінченням строку дії контракту, який був розрахований між сторонами на період з 07.04.2009 по 07.04.2014, тому обставина щодо перебування позивача на лікарняному з 07.04.2014 не може вважатися перешкодою для винесення роботодавцем оспорюваного наказу. Також хибними, на думку представника відповідача, є і посилання представника позивача на те, що звільнення у будь - якому випадку не могло бути проведеним 07.04.2014, оскільки саме в цей день і мав бути винесений відповідний наказ з урахуванням умов контракту. Спростовуючи позовні вимоги позивача щодо його неознайомлення з наказом про звільнення, представник ПАТ «Закарпатське племпідприємство» зазначив, що позивач 07.04.2014 був на роботі і йому було повідомлено про факт винесення оспорюваного наказу, однак останній, у присутності комісії, відмовився від ознайомлення з ним. Вказана обставина підтверджуються також і самостійно підписаним позивачем видатковим касовим ордером від 07 квітня 2014 року №61, на підставі якого [PERSON] був розрахований за роботу на підприємстві. Заслухавши пояснення та заперечення учасників судового процесу, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Наявні у справі доказові матеріали (копія трудової книжки серії [NUMBER] від 12.02.1973 року, а.с. 45, 46-47) свідчать про трудову діяльність позивача з 08.02.2000 року по 07.04.2014 року на посаді голови правління відповідача, в тому числі й на підставі контракту від 07 квітня 2009 року (а.с. 36), згідно з п. 6.1. якого, строк його дії був розрахований на період з 07 квітня 2009 по 07 квітня 2014 року. З урахуванням рішення засідання наглядової ради ПАТ «Закарпатське племпідприємство» від 07.04.2014 року, оформленого протоколом №04.14 (а.с. 38), був винесений оспорюваний за предметом позову наказ (а.с. 39). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Надаючи правову оцінку доводам та запереченням учасників судового процесу щодо підставності звільнення позивача із займаної посади голови правління ПАТ «Закарпатське племпідприємство» на підставі оспорюваного наказу у контексті з приписами ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України суд констатує також те, що у відповідності частинами першою та третьою статті 21 Кодексу Законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їх права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору. Фактичною та правовою підставою для звільнення позивача в оспорюваному за предметом позову наказі вказано на обставини щодо закінчення строку дії контракту та п. 2 частини першої ст. 36 Кодексу Законів про працю України. Згідно з вимогами п. 2 частини першої ст. 36 Кодексу Законів про працю України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як свідчать матеріали справи з позивачем був укладений строковий трудовий договір, а його безпосереднє звільнення з роботи було проведено у зв'язку із закінченням строку його дії. Доводи та аргументи позивача на обставини щодо його неправомірного звільнення з роботи в період тимчасової непрацездатності з посиланням на положення частини третьої ст. 40 Кодексу Законів про працю України судом у повній мірі відхиляються, оскільки вищевказані законодавчі обмеження стосуються виключно випадків звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 названого Кодексу (п. 4 частини першої ст. 36), в той час як позивача звільнено на підставі п. 2 частини першої ст. 36 Кодексу Законів про працю України. По відношенню до цього слід також зазначити, що 07.04.2014 між сторонами по справі об'єктивно та правомірно і мали припинилися будь взаємні зобов'язально трудові правовідносини, оскільки саме до цієї дати і було передбачено їх існування, тому факт перебування позивача на лікарняному в цьому випадку не має жодного правового значення для можливості припинення трудового договору. Посилання позивача та його представника на те, що таке звільнення, у будь - якому випадку, мало відбутися 08.04.2014, а не 07.04.2014 судом, у якості об'єктивної та правової підстави для задоволення позову, також до уваги не беруться. Так, ст. 241-1 Кодексу Законів про працю України містить нормативне правило щодо порядку обчислення строків виникнення і припинення трудових прав та обов'язків, а саме відносно того, що строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Укладений між сторонами по справі контракт був розрахований до 07.04.2014, тому саме цей день і є днем звільнення позивача, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору. Посилання позивача на обставини щодо його неознайомлення з оспорюваним наказом спростовуються наявними у матеріалах справи копіями акту ПАТ «Закарпатське племпідприємство» від 07.04.2014 року (а.с.40), в якому зафіксований факт відмови позивача від ознайомлення з наказом про звільнення, видаткового касового ордеру від 07 квітня 2014 року №61, на підставі якого позивача було розраховано за роботу у ПАТ «Закарпатське племпідприємство» (а.с. 37), а також листів про необхідність з'явитися в бухгалтерію для оформлення запису про звільнення в трудовій книжці та подання самої трудової книжки (а.с. 41, 42). Таким чином, позов задоволенню не підлягає з вищевказаних підстав. Поряд з цим, не приймаються до уваги у якості підстави для відмови у позові й посилання представника відповідача на необхідність застосування судом до позовної вимоги позивача місячного строку позовної давності, передбаченого частиною першою ст. 233 Кодексу Законів про працю України, оскільки суд, за результатами судового розгляду даної справи, з метою виконання вимог ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України, не встановив фактів порушення трудових прав позивача винесенням оспорюваного за предметом позову наказу. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed