Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

[PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги наступним. 05 лютого 2013 року помер [PERSON], з яким позивачка проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу і який є батьком її малолітнього сина [PERSON], [INFO]. У відповідності із ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу. Як мати малолітнього [PERSON] від спадщини не відмовлялась. Брати померлого [PERSON] та [PERSON], знаючи, що у померлого [PERSON] є малолітній син, навмисно приховуючи цей факт, звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті брата як спадкоємці другої черги, але одержали відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 27 грудня 2014 року було встановлено факт родинних відносин між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також визнано право власності на житловий будинок № 9 про вул. Л. Українки в м. Бердянську по ? частині за [PERSON], [PERSON] в порядку спадкування після смерті брата. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року вказане рішення було скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. На підставі цього рішення було скасовано право власності на ? частку спірного будинку, зареєстроване за [PERSON] [PERSON]Д,, дізнавшись про намір позивачки про оскарження рішення Бердянського міськрайсуду від 27 грудня 2014 року, подарував свою частку будинку дружині [PERSON] Укладенням вказаного договору було порушено право сина позивачки на спадкування належного йому за законом спадкового майна. Крім сина позивачки спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його мати [PERSON], яка у встановлений законом шестимісячний строк звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звернулась і не бажає отримувати свідоцтво про право на спадщину. Просила визнати недійсним договір дарування ? частки житлового будинку по вул. Л. Українки в м. Бердянську від 03 вересня 2016 року та визнати за її сином, [PERSON], право власності на вказаний будинок в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 05 лютого 2013 року. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що спірний будинок спочатку належав батьку її чоловіка, після смерті якого [PERSON] написав заяву про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про право спадщини на будинок не встиг. Після його смерті брати померлого на підставі рішення суду отримали право власності на будинок № 9 по вул. Л. Українки, дане рішення було скасоване, однак відповідач [PERSON] встиг подарувати свою частку будинку дружині [PERSON] Відповідачі при укладанні договору дарування частки будинку поступили нечесно по відношенню до дитини, приховавши при оформленні документів той факт, що у померлого [PERSON] є дитина. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, визнати договір дарування ? частки будинку недійсним, а також визнати з її сином право власності на буд. № 9 по вул. Л. України в порядку спадкування за законом після смерті батька дитини. Представник позивачки пояснив, що вимоги позивачки ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню з наступних підстав. Після смерті свого батька, [PERSON], [PERSON] 29 жовтня 2003 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на компенсаційні виплати. Ст. 549 ЦК України 1963 року передбачено, що для прийняття спадщини необхідно було звернутися до нотаріальної контори із відповідною заявою або фактично прийняти спадщину після померлого. [PERSON] виконав обидві умови. Законом не обмежений строк прийняття спадщини. [PERSON] отримав свідоцтво про право на компенсаційні виплати, але не встиг отримати свідоцтво про право на буд. № 9 по вул. Л. Українки. Так як він прийняв частину спадщини, [PERSON] вважається єдиним спадкоємцем після смерті батька. Інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини після смерті [PERSON] Бердянським міськрайонний судом було ухвалено рішення про визнання за [PERSON], [PERSON] права власності на вищевказаний будинок. Коли [PERSON] дізнався про намір позивачки оскаржувати дане рішення, він продав свою частку будинку дружині. Згідно із ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зазначений договір дарування підлягає скасуванню, оскільки [PERSON], знаючи про існування спадкоємця першої черги за законом після смерті [PERSON], приховав даний факт від нотаріуса. Крім зазначеного, за малолітнім [PERSON] необхідно визнати право власності на будинок в порядку спадкування. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідачки [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Представник відповідачів пояснила суду, що позивачка та її син не мають права на цілий будинок, як і померлий [PERSON] Спірний будинок був зареєстрований на [PERSON] в 1961 році йому було надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва будинку, в 70-х роках будинок по вул. Л. Українки було збудовано. Батьки [PERSON] шлюб не реєстрували, але фактично все життя жили разом у вказаному будинку. У вересні 2000 року [PERSON] помер, на день його смерті в будинку проживали і були зареєстровані дружина [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON] Третій син, [PERSON] після закінчення школи поїхав із батьківського будинку через конфлікт з батьком, проживав у бабки, повернувся, зареєструвався і став проживати в [INFO] з 2002 року. Відповідно до ЦК України 1963 року для прийняття спадщини необхідно було проживати із спадкодавцем, або в шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. В звязку із тим, що [PERSON] не проживав з батьком на день його смерті, в шестимісячний строк не подав заяву про прийняття спадщини, то нотаріусом через три роки було незаконно видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину. Відповідачі не відмовлялись від спадщини після смерті [PERSON], вони написали заяви про відмову від отримання свідоцтв про право на спадщину, що взагалі законом не передбачено. Коли прийшло повідомлення від австрійського фонду про перерахування на користь [PERSON]М, грошової суми в розмірі 2\~500 євро, сімя вирішила, що оскільки вільний час має лише [PERSON]Д,, то він і буде займатися оформленням документів по прийняттю спадщини у вигляді компенсаційних виплат. Про будинок в домовленості мова не йшла, сімя [PERSON] продовжила в ньому проживати, від спадщини на будинок ніхто не відмовлявся. В звязку із тим, що [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті батька на компенсаційні виплати, згодні з тим, що йому має належати 1/3 частка спірного будинку. Інша частина будинку по 1/3 частці кожному повинна належати [PERSON] та [PERSON] Спадкоємцями 1/3 частки будинку, що залишилась після смерті [PERSON], є його малолітній син [PERSON] та мати [PERSON], яка фактично проживала зі спадкодавцем за однією адресою та не зверталась до нотаріуса із заявою про відмову від спадщини. Враховуючи наведене, доцільно визначити право власності за малолітнім [PERSON] на 1/6 частку будинку № 9 по вул. Л. Українки. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до вимог ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Здійснюючи правосуддя, відповідно до ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок по вул. Л. Українки, 9 в м. Бердянську Запорізької області на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Приморською державною нотаріальною конторою, від 10 серпня 1962 року № 841. У відповідності із свідоцтвом про смерть серії ЖС № 150821, виданим відділом РАЦС Бердянського міськвиконкому 25 вересня 2000 року, актовий запис № 1275, [PERSON] помер. Відповідно до розяснень Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності\~\~ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. До складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) цивільні права і обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обовязки. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяла на час смерті [PERSON], визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з домовою книгою для прописки громадян, що проживають в [INFO], на момент смерті [PERSON] у вказаному будинку були зареєстровані [PERSON] (з 16 серпня 1996 року по 22 червня 2013 року), [PERSON] (з 21 грудня 1995 року по теперішній час), [PERSON] (з 16 червня 1981 року по теперішній час). [PERSON]Д, у вказаному будинку було зареєстровано 29 серпня 2002 року і знято з реєстрації 05 березня 2013 року в звязку із смертю. Як вбачається з пояснень [PERSON], [PERSON], свідка [PERSON], на момент смерті [PERSON] в буд. № 9 по вул. Л. Українки [PERSON] не проживав в звязку із конфліктом, який виник між ним та батьком, на похорони батька він не приїжджав, а став проживати у вказаному будинку лише з 2002 року. [PERSON], [PERSON] на день смерті [PERSON] фактично проживали в спірному будинку. Ст. 553 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається таким, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не здійснив жодної із дій, що свідчить про прийняття спадщини. 09 жовтня 2003 року, тобто не в шестимісячний строк, а через 3 роки після смерті спадкодавця, до Бердянської державної нотаріальної контори звернулись [PERSON], [PERSON] із заявами про небажання отримувати свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] (а не із заявами про відмову від спадщини, як того вимагає закон). Враховуючи той факт, що [PERSON], [PERSON] були зареєстровані в [INFO], фактично проживали у вказаному будинку, залишились проживати в будинку, на підставі ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) вони вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті свого батька, [PERSON] Із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] 28 жовтня 2003 року звернувся його син [PERSON], який в цей же день отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], спадкова справа № 983, зареєстровано в реєстрі за № 3-3119. Спадкове майно, на яке було видано свідоцтво, складалось з фінансових виплат за рахунок коштів австрійського фонду «Примирення, миру і співробітництва», як жертві рабської і примусової праці націонал-соціалізму, в розмірі 2\~543,55 євро. Враховуючи той факт, що незважаючи на те, що [PERSON] не проживав та не був зареєстрований із спадкодавцем [PERSON], фактично не вступив в управління спадковим майном, в шестимісячний строк не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але отримав свідоцтво про право на спадщину на компенсаційні виплати, суд приходить до висновку, що він мав право на 1/3 частку спадкового майна. 10 грудня 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріуса із заявами про відкликання заяв від 09 жовтня 2003 року про небажання отримувати свідоцтво про право на спадщину за законом, а 01 квітня 2017 року із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті батька, на що отримали відповіді із пропозицією звернення до суду. 05 лютого 2013 року [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серії І-ЖС № 342544, видане повторно 13 січня 2016 року відділом ДРАЦС по м. Бердянську Бердянського МРУЮ Запорізької області, актовий запис № 188). 13 липня 2013 року до Бердянської державної нотаріальної контори звернулись [PERSON], [PERSON] із заявами про прийняття спадщини після смерті їх брата [PERSON] 01 листопада 2013 року вони подали до нотаріальної контори заяви, відповідно до яких просили видати їм свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок № 9 по вул. Л. Українки в м. Бердянську. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01 листопада 2013 року [PERSON], [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину, оскільки заявниками не було надано договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, на підставі якого було зареєстроване право власності на спірний будинок за померлим [PERSON] Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 27 жовтня 2014 року було встановлено факт родинних відносин між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також визнано право власності на житловий будинок № 9 про вул. Л. Українки в м. Бердянську по ? частині за [PERSON], [PERSON] в порядку спадкування після смерті брата. Апеляційним судом Запорізької області від 24 січня 2017 року вказане рішення було скасоване, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Згідно з договором дарування частки житлового будинку від 03 вересня 2016 року [PERSON] подарував [PERSON] належну йому ? частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Л. Українки, буд. № 9. Згідно з ч.ч. 13, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст.ст. 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5. 6 ст. 203 цього Кодексу. Із скасуванням апеляційним судом Запорізької області 24 січня 2017 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 жовтня 2014 року про визнання за [PERSON], [PERSON] права власності на буд. № 9 по вул.. Л. Українки в м. Бердянську Запорізької області, втрачені ті правові наслідки, які з нього випливають, в звязку із чим за змістом спірний договір дарування суперечить цивільному законодавству, а тому є підстави для визнання його недійсним. У відповідності із ч.ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї; малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються таким, що прийняв спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу. У відповідності із свідоцтвом про народження серії ІІІ-ЖС № 495744, виданим відділом ЗАГС Бердянського міськвиконкому, актовий запис № 1813, матірю [PERSON] є [PERSON] Згідно із свідоцтвом про народження [PERSON] серії І-ЖС № 319507, виданим повторно 27 липня 2016 року відділом ДРАЦС по м. Бердянську Бердянського МРУЮ Запорізької області, актовий запис № 27, [PERSON] є матірю, а [PERSON] батьком малолітнього [PERSON] 20 вересня 2016 року до Бердянської державної нотаріальної контори із заявою про видачу на імя малолітнього [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька дитини [PERSON] звернулась [PERSON], але постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 жовтня 2016 року заявниці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що [PERSON] з метою перевірки місця відкриття спадщини та визначення належним чином кола спадкоємців нотаріусу не було надано оригіналу будинкової книги з відміткою реєстрації (місця проживання) спадкодавця [PERSON] 01 квітня 2017 року [PERSON] звернулась до нотаріуса, яка в своїй заяві зазначила, що на день смерті свого сина вона проживала та була зареєстрована з ним за однією адресою, спадщину після смерті сина вона приймає за законом згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом. Листом від 13 квітня 2017 року [PERSON] було повідомлено, що заявницею було пропущено шестимісячний строк звернення з відповідною заявою до нотаріуса та запропоновано звернутися до суду з позовом про продовження цього строку. В звязку із тим, що [PERSON] на день смерті свого сина проживала і була зареєстрована з ним за однією адресою, фактично вступила в управління спадковим майном, не звернулась до нотаріуса у встановлений ст.ст. 1270, 1273 ЦК України шестимісячний строк із заявою про відмову від прийняття спадщини, вона вважається такою, що прийняла спадщину. Таким чином, спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є його малолітній син [PERSON] та мати [PERSON], які мають рівні частки у спадковому майні. Таким чином, встановивши коло спадкоємців після смерті [PERSON] та [PERSON], суд приходить до висновку, що малолітній [PERSON] має право на 1/6 частку будинку № 9 по вул. Л. Українки в м. Бердянську Запорізької області. На підставі вищезазначеного,

Outcome: partial