Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. В позові вказано, що між сторонами укладено письмовий договір (розписку) купівлі-продажу недобудованого жилого будинку готовністю 66%, який належав продавцю [PERSON] згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Зазначена будівля розташована на земельній ділянці площею 0,09 га, наданій на той час первісному забудовнику [PERSON] наказом адміністрації радгоспу «Раденський» від 12.02.1991 року, погодженим рішенням виконкому Раденської сільської ради від 13.03.1991 року № 12/2. Умови договору між сторонами виконано, позивачем сплачено відповідачу обумовлену договором суму - 25000,00 грн. Зі свого боку останній передав позивачам ключі від будинку, наявні у нього документи на продане майно, після чого позивачі почали власними силами і за власні кошти утримувати земельну ділянку, користуватися нею і доглядати за будинком. Пізніше, рішенням Раденської сільської ради позивачам був наданий дозвіл на виготовлення проекту відведення на право спільного користування земельною ділянкою площею 0,22 га в оренду строком на 49 років для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку. У зв'язку з чим позивачами було замовлено і виготовлено відповідно землевпорядну документацію. Тривалий час відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, посилаючись то на відсутність коштів, то часу і здоров'я, що стало підставою для звернення позивачів до третейського суду з позовом до відповідача про визнання дійсним договору купівлі-продажу вказаного будинку та визнання права власності на придбане майно. З урахуванням цього за згодою сторін позивачі звернулися за вирішенням вказаного спору до третейського суду. Рішенням третейського суду затверджено укладену між сторонами під час розгляду справи мирову угоду, згідно якої вказаний договір купівлі-продажу визнано дійсним та встановлено, що право власності на нерухоме майно за договором належить позивачам у рівних частках. Таким чином, за укладеним у письмовій формі правочином - мировою угодою, сторони досягли згоди за всіма істотними для договорів купівлі - продажу нерухомого майна умовами і позивачі є добросовісними набувачами вказаного майна. Пізніше, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів» від 05.03.2009 № 1076-VI до статті 6 Закону України «Про третейські суди» внесено зміни, які виключали з підвідомчості третейського суду справи у спорах щодо нерухомого майна. Також, у п. 2 «Прикінцевих положень вказаного Закону встановлено, що з 31.03.2009 року (дати оприлюднення Закону) не підлягають примусовому виконанню рішення третейських судів, прийняті до набрання чинності цим Законом, у справах, які відповідно до цього Закону не підвідомчі третейським судам. За таких обставин здійснити державну реєстрацію прав на придбане нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-ІV в порядку, передбаченому цим Законом та на підставі рішення третейського суду, яким затверджено укладену між сторонами мирову угоду, стало неможливим. Проте на дату винесення рішення третейського суду (13 грудня 2006 року) винятків, що виключали з підвідомчості третейського суду розгляд справ щодо нерухомого майна, не було. З урахуванням цього рішення третейського суду від 13.12.2006 року про затвердження мирової угоди на момент винесення відповідало вимогам ст.ст. 45, 46 Закону України «Про третейські суди» є чинним, легітимним і не скасованим будь-якими зацікавленими особами. Також, згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зважаючи, що право власності на придбаний позивачами об'єкт незавершеного будівництва було у встановленому порядку зареєстровано за відповідачем, реєстрація такого права має бути здійснена і за його новими набувачами. Проте перешкодою у цьому є наведені у позові обставини, тому позивачі просять в судовому порядку визнати дійсним договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку. Від позивачів, кожного окремо, надійшли письмові заяви, в якій просять задовольнити позов та розгляд справи провести за їх відсутністю. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем свого проживання. На підставі положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, проти чого позивачі не заперечували. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного Судом встановлено, що 26 червня 2006 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір (розписку) купівлі-продажу недобудованого жилого будинку готовністю 66% з господарськими спорудами - двоповерховий жилий будинок літера «А» та колодязь трубчатий № 1, який знаходиться по [ADDRESS] і належав продавцю згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.10.2006 року серії ССА № 709895 на підставі рішення Цюрупинського районного суду від 25.09.2006 року. Зазначена будівля згідно даних «Будівельного паспорту земельної ділянки» розташована на земельній ділянці площею 0,09 га, наданій на той час первісному забудовнику [PERSON] наказом адміністрації радгоспу «Раденський» від 12.02.1991 року, погодженим рішенням виконкому Раденської сільської ради від 13.03.1991 року № 12/2. Умови договору між сторонами виконано, позивачем сплачено відповідачу обумовлену договором суму - 25000,00 грн. Зі свого боку останній передав позивачам ключі від будинку, наявні у нього документи на продане майно, після чого позивачі почали власними силами і за власні кошти утримувати земельну ділянку, користуватися нею і доглядати за будинком. Пізніше, рішенням Раденської сільської ради від 30.06.2009 року № 627 «Про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки» позивачам був наданий дозвіл на виготовлення проекту відведення на право спільного користування земельною ділянкою в оренду строком на 49 років для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] площею 0,22 га, у зв'язку з чим нами було замовлено і виготовлено відповідно землевпорядну документацію. Тривалий час відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, посилаючись то на відсутність коштів, то часу і здоров'я, що стало підставою для звернення позивачів до третейського суду з позовом до відповідача про визнання дійсним договору купівлі-продажу вказаного будинку та визнання права власності на придбане майно.. З урахуванням цього за згодою сторін позивачі звернулися за вирішенням вказаного спору до третейського суду. Рішенням третейського суду від 13.12.2006 року було затверджено укладену між сторонами під час розгляду справи мирову угоду, згідно якої договір купівлі-продажу недобудованого жилого будинку готовністю 66% з господарчо-побутовими будівлями та спорудами визнано дійсним та встановлено, що право власності на нерухоме майно за договором належить позивачам у рівних частках. Таким чином, за укладеним у письмовій формі правочином - мировою угодою, сторони досягли згоди за всіма істотними для договорів купівлі - продажу нерухомого майна умовами і позивачі є добросовісними набувачами вказаного майна. Пізніше, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів» від 05.03.2009 № 1076-VI до статті 6 Закону України «Про третейські суди» внесено зміни, які виключали з підвідомчості третейського суду справи у спорах щодо нерухомого майна. Також, у п. 2 «Прикінцевих положень вказаного Закону встановлено, що з 31.03.2009 року (дати оприлюднення Закону) не підлягають примусовому виконанню рішення третейських судів, прийняті до набрання чинності цим Законом, у справах, які відповідно до цього Закону не підвідомчі третейським судам. За таких обставин здійснити державну реєстрацію прав на придбане нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-ІV в порядку, передбаченому цим Законом та на підставі рішення третейського суду, яким затверджено укладену між сторонами мирову угоду, стало неможливим. Проте на дату винесення рішення третейського суду (13 грудня 2006 року) винятків, що виключали з підвідомчості третейського суду розгляд справ щодо нерухомого майна, не було. З урахуванням цього рішення третейського суду від 13.12.2006 року про затвердження мирової угоди на момент винесення відповідало вимогам ст.ст. 45, 46 Закону України «Про третейські суди» є чинним, легітимним і не скасованим будь-якими зацікавленими особами. Також, згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зважаючи, що право власності на придбаний позивачами об'єкт незавершеного будівництва було у встановленому порядку зареєстровано за відповідачем, реєстрація такого права має бути здійснена і за його новими набувачами. Проте перешкодою у цьому є наведені у позові обставини. Згідно ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 10, 60, 169, 224-226, 212-215 ЦПК України, ст.ст. ст.ст. 220, 328 ЦК України, суд

Outcome: approved