Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи: Одеської Універсальної біржі товарів і послуг про визнання договору дійсним, в якому просили визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 140 від 04 червня 1998 року, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. 04 червня 1998 року за Договором купівлі-продажу нерухомого майна №140, [PERSON] , [PERSON] придбали у [PERSON] , діючої від імені [PERSON] на основі розпорядження опікунської ради № 523 Жовтневої районної адміністрації від 03 червня 1998 року квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний Договір посвідчений «Одеською Універсальною біржею товарів і послуг», та зареєстрований Одеським МБТІ 09 червня 1998 року за № 280 пр. стр. 174, реєстр № 115. Позивачі зазначають, що зобов`язання за договором сторонами повністю виконані: відповідач отримала гроші і передала позивачам документи та ключі від квартири. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін стосовно правочину не заявляв. На час укладання договору сторони не знали, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним ЗУ «Про товарну біржу», відповідно до якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. Із-за протиріч правових норм, діючих на час укладення правочинів в 1998 році, і в зв`язку з відмовами компетентними органами і нотаріусами визнавати на теперішній час правочини дійсними, законними і виконаними, позивачі змушені звернутись до суду з позовною заявою про захист своїх прав. Позивачі подали до канцелярії суду заяву, в якій позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, просили розгляд справи проводити у їх відсутність. [PERSON] у судове засідання не з`явилась про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу останнього відомого місця проживання, та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України згідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відзив на позов до суду не надала, про причини неявки не повідомила. [PERSON] у судове засідання не з`явилась про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та відзив на позов не подавала. Третя особа - Одеська Універсальна біржа товарів і послуг про дату, час та місце судового засідання повідомлялась, відповідно до ст. 128 ЦПК України, представник третьої особи про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не подавав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, та відповідачами не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивачів, викладеної в письмових заявах, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 04 червня 1998 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажі нерухомого майна № 140 (а.с. 6-7). Відповідно до вказаного договору, [PERSON] , [PERSON] придбали у [PERSON] діючої від імені [PERSON] на основі опікунської ради № 523 Жовтневої районної адміністрації від 03 червня 1998 року квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний Договір посвідчений «Одеською Універсальною біржею товарів і послуг», та зареєстрований Одеським МБТІ 09 червня 1998 року за № 280 пр. стр. 174, реєстр № 115. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, яка була чинна станом на 02 вересня 1997 року, тобто на дату укладення правочину, встановлювала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Право власності на зазначену квартиру за [PERSON] , [PERSON] було зареєстровано відповідно до чинної на той момент Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року. Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинами та надаючи їм правову кваліфікацію суд вважає, що закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що випливають з приводу членства у товарній біржі, прийнятий пізніше, ніж ЦК УРСР 1963 року, а тому до прийняття ЦК України та зміни інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно. Відповідно, вирішуючи спір, суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятого закону, а також правило про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Задовольняючи позов, суд виходить також з того, що оспорюваний правочин на момент розгляду справи є дійсним, однак виходячи з того, що інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд застосовує правову конструкцію ст. 47 ЦК УРСР для визнання факту дійсності договору. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що правочин обома сторонами повністю був виконаний: відповідачами була звільнена квартира, передані ключі, а позивачі [PERSON] та [PERSON] сплатили узгоджену між сторонами грошову суму. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Враховуючи викладене, із врахувань відсутності порушень діючого законодавства під час укладення договору купівлі-продажу та його виконання, принципу неприпустимості позбавлення права власності, презумпції законності правочинів суд задовольняє позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Outcome: approved