Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Адвокат Михайлова Юлія Олександрівна в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 14.06.1997 року сторони уклали шлюб, однак спільне життя не склалося з причин несумісності характерів та через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на життя, шлюбні відносини припинені з січня 2019 року, спільне господарство не ведуть. Від шлюбу сторони мають повнолітню дитину. Вказує на те, що подальше спільне життя, збереження шлюбу та примирення є неможливе і суперечить її інтересам. За час шлюбу сторонами спільно набуте майно, а саме квартира за адресою [ADDRESS] , загальна площа 111,5 кв.м. на підставі рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної ради м. Харкова від 06.03.2007 року. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто. Вважає, що зазначене майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Просить суд, розірвати шлюб та здійснити поділ квартири за адресою: [ADDRESS] визнавши право власності за [PERSON] Ѕ частину приватної власності. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.09.2019 року вищезазначена позовна заява залишена без руху. Після усунення недоліків ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.10.2019 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, з призначенням підготовчого судового засідання. Відповідно до ст. 178 ЦПК України відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому визнає позов частково, а саме в частині розірвання шлюбу, а в інший частині заперечує, з посилання на те, що квартира за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача, оскільки була придбана за його особисті кошти надані його батьками. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.09.2020 року заяву відповідача [PERSON] про надання строку для примирення подружжя задоволено частково. Наданий подружжю строк для примирення строком на два місяця. Провадження зупинено. 03.11.2020 року ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова відновлено провадження у справі. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнала частково, а саме не заперечувала в частині позовних вимог про розірвання шлюбу, а в частині поділу спільного майна подружжя заперечувала, з посиланням на те, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача, оскільки була придбана за його особисті кошти надані його батьками. Ухвалою суду від 25.01.2021 року клопотання представника відповідача [PERSON] про долучення до матеріалів справи доказів, поданих разом з клопотанням від 11.01.2021 року- залишено без розгляду. Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до положеньст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень частини 2 статті 36та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 14.06.1997 року Харківськім міським відділом реєстрації актів громадського стану , актовий запис № 687 (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 14.06.1997) ( а.с. 60). За змістом положень ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно положень частини третьої та четвертоїст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. В судовому засіданні представник позивача наполягала на розірванні шлюбу, а представник відповідача не заперечувала проти розірвання шлюбу. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Як з`ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін, сімейне життя подружжя не склалось, у зв`язку з несумісністю характерів та відсутністю взаєморозуміння, з січня 2019 року між сторонами припинені шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть. Сім`я існує лише формально, подальше збереження сім`ї є не доцільним. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу Українисуд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, а також те, що відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечує проти розірвання шлюбу та його думка підтримана його представником у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони мають різні інтереси та погляди, шлюбні відносини існують лише формально, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Таким чином суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу між сторонами у справі. Щодо позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя суд встановив наступне. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, а саме квартира за адресою [ADDRESS] , загальна площа 111,5 кв.м. зареєстрована за [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної ради м. Харкова від 06.03.2007 року № 165, що підтверджується свідоцтвом про право власності б/н від 20.03.2007 року ( а.с.15-18,43-46). Отже, підставою виникнення право власності є свідоцтво про право власності, б/н 20.03.2007, Виконавчий комітет Червонозаводської районної ради м. Харкова. Право власності на спірне майно було отримано під час перебування сторін у шлюбі. Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , остання стверджує, що вона передала своєї дочці грошові кошти у сумі 400000,00 грн. для придбання квартири за адресою [ADDRESS] , проведення ремонту квартири та її облаштування. ( а.с. 194) У судовому засіданні під час допиту у якості свідка [PERSON] повідомила про те, що грошові кошти у сумі 400000,00 грн. вона передала своєї доньки [PERSON] у 2007 році для придбання квартири за адресою [ADDRESS] для її родини і належить на праві сумісної власності подружжя. Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] остання стверджує, що вона разом зі своїм чоловіком подарувала [PERSON] грошові кошти у сумі 425000,00 грн. на придбання власного житла, а саме квартири за адресою [ADDRESS] . ( а.с. 184) У судовому засіданні під час допиту у якості свідка [PERSON] повідомила про те, що вона разом зі своїм чоловіком подарувала [PERSON] грошові кошти у сумі 425000,00 грн. на придбання власного житла, а саме квартири за адресою [ADDRESS] . Грошові кошти саме подарувала сину, у зв`язку з тим, шо не довіряла невісці. Нотарально посвідчений договір дарування не зберігся. Наведені вище обставини вказують на те, що квартира, яка є предметом спору, була придбана сторонами за час перебування у шлюбі і відповідно, є об`єктом спільної власності сторін у справі. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України(далі -СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинностіЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина першастатті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майната його правовий режиму цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна (далі -КпШС України), а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення міститьстаття 60 СК України). Згідно з статтею 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України , якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60,70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27 Кодексу про шлюб та сім`ю України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України. Конструкція норми статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Відповідачем не доведено, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. Відповідачем не надано жодного доказу в обґрунтування того, що грошові кошти подаровані відповідачу для отримання квартири, не повязані із його родиною. Тобто сам факт отримання грошових коштів сторонами у справі від своїх батьків, не може бути підставою для визнання даних коштів особистою власністю одного з подружжя, у зв`язку із тим, що не доведено факт передачі грошей за домовленістю на власні , не повязані із сімєю інтереси кожного із подружжя. Суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи викладені обставини, зважаючи на презумпцію рівності часток подружжя у спільному майні, відсутність домовленості між ними щодо поділу спільно нажитого під час шлюбу майна, оскільки презумція права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за особисті кошти відповідача, а сам факт отримання грошових коштів сторонами у справі від своїх батьків, не може бути підставою для визнання даних коштів особистою власністю одного з подружжя, у зв`язку із тим, що не доведено факт передачі грошей за домовленістю на власні, не повязані із сімєю інтереси кожного із подружжя, суд вважає, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя є доведеними та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , залишивши у власності відповідача відповідно 1/2 частку вказаного майна. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved