Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) 10 червня 2014 року звернулася до суду із позовом до Олександрійської районної державної адміністрації (надалі відповідач) про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті її діда [PERSON], який помер [INFO] залишилася спадщина, а саме: земельна ділянка [NUMBER] площею 5,58 га., що розташована на території Новопразької селищної ради Олександрійського району, Кіровоградської області, яка належала йому відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 22 травня 2002 року. Після його смерті із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулась дружина померлого - [PERSON], яка 18 вересня 2012 року отримала у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом, однак не зареєструвала успадковану земельну ділянку, а згодом [INFO] померла. За життя 06 березня 2008 року спадкодавець склала та посвідчила заповіт, за яким усе своє рухоме та нерухоме майно заповідала саме [PERSON] - позивачу у справі. Позивач змушена звертатись до суду із позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, оскільки отримати свідоцтво про право на спадщину не може через відсутність державної реєстрації успадкованої земельної ділянки, про що свідчить постанова нотаріуса від 19 травня 2014 року. В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладенні обставини. Інтереси позивача в судовому засіданні по довіреності представляла [PERSON] Представник Олександрійської районної державної адміністрації в судове засідання з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді. В судовому засіданні просить суд розглянути справу та прийняти рішення за законом. Не заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та оцінивши досліджені докази у сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 3-11, 15, 16, 22, 182, 328, 392, 657, 1233 -1234, 1268,1269, 1270-1275 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до вимог ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти спадщину. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що [INFO] у віці 86 років помер чоловік спадкодавця - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме земельна ділянка, яка згодом була успадкована, оскільки із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулась дружина померлого - [PERSON], яка 18 вересня 2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а згодом [INFO] померла. За життя 06 березня 2008 року спадкодавець склала та посвідчила заповіт, за яким усе своє рухоме та нерухоме майно заповідала саме [PERSON] (зареєстровано в реєстрі № 655). Даний заповіт не було змінено або скасовано згідно відмітки на останньому. Суд приймає до уваги, що позивач своєчасно, тобто впродовж 6 місяців після смерті спадкодавця звернулася до нотаріальної контори, однак через відсутність державної реєстрації правовстановлюючого документу на земельну ділянку, вона позбавлена можливості у нотаріуса оформити спадкове майно на себе. Суд дійшов висновку, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті спадкодавця - [PERSON], яка була власником земельної ділянки площею 5, 58 га., посвідченої Державним актом на право приватної власності на землю серії 11 - КР № 016070 кадастровий номер 3520355400:02:000:0446 виданого на ім'я [PERSON], виготовленого в травні 2002 року, який за її життя не було зареєстровано за нею. Суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 1261 ЦК України позивач є єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавця і згідно ст. 1268 ЦК України вона є такою, що прийняла спадщину, оскільки звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Звернення до суду свідчить про те, що позивач від спадщини не відмовляється, що дає суду підстави для того, щоб визнати її єдиним спадкоємцем за заповітом на спадкове майно, що раніше належало спадкодавцю. Інші спадкоємці до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались. Оціночна вартість земельної ділянки відповідно даних Управління Держземагентства в Олександрійському районі складає 47 873 грн., та відповідно до цієї суми і сплачений судовий сбір позивачем при зверненні до суду. Зазначені обставини вказують на те, що відповідно до вимог ст.ст. 182, 392 ЦК України та відповідно до вимог ст.ст. 1217-1222 ЦК України є наявним право позивача про визнання за нею права власності на спадкове майно, а саме на земельну ділянку, на яку, як установлено судом на ім'я померлої було видано Державний акт на право приватної власності на землю, оригінал якого зберігається у позивача, однак який не має державної реєстрації. Викладене є підставою для суду визнати право власності позивача за законом на спадщину, що залишилося після смерті спадкодавця. Враховуючи викладені обставини та

Outcome: approved