Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

[PERSON] пред'явив до суду позов до [PERSON] і [PERSON] про визнання дійсними договорів купівлі-продажу 52/100 частини житлового будинку [ADDRESS], укладений з [PERSON], 48/100 частини цього будинку, укладений з [PERSON], про визнання права власності на цей будинок і стягнення понесених судових витрат, обґрунтовуючи вимоги тим, що після смерті [INFO] р. [PERSON] відкрилася спадщина на належні як спадкоємиці за заповітом [PERSON] 52/100 частини спірного будинку. За взаємною згодою домовилися про купівлю-продаж будинку і 10.06.2012 р., домовившись про ціну будинку в 60000 грн., він передав їй частину грошей в сумі 30000 грн., склали розписку. Решту мав намір сплатити їй упродовж року, після чого мали укласти договір купівлі-продажу. Пізніше дізнався, що [PERSON] не є спадкоємицею всього будинку, а лише 52/100 його частини. Власником 48/100 частини будинку була [PERSON]. Вимагав від [PERSON] повернути гроші, оскільки вона ввела його в оману, неправомірно отримавши 30000 грн., але вона відмовила, як відмовила і в оформленні договору купівлі-продажу своєї частини, вважаючи себе повноправним власником всього будинку та зажадавши від нього ще 30000 грн.. Вважає, що він виконав всі умови договору купівлі-продажу, на даний час проживає в будинку, сплачує комунальні послуги, провів ремонт у будинку, а [PERSON] проживає в іншій місцевості. 25.06.2013 р. з [PERSON] досягли згоди про купівлю належної їй 48/100 частини будинку, сплатив завдаток, а 08.08.2013 р. провів повний розрахунок, про що також склали розписку. Нотаріально угоду не посвідчили, оскільки слід було отримати кадастровий номер на земельну ділянку, на якій розташований будинок, а [PERSON] не бажає цього робити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач [PERSON] позов не визнала і пояснила, що розписку про одержання від позивача 30000 грн. дійсно складала, однак договору про купівлю-продаж будинку, у тому числі і попереднього договору, не укладала, а сплачені гроші слід віднести на рахунок орендної плати за його проживання в будинку, про що усно домовлялися. З серпня 2013 р. [PERSON] не пускає її на подвір'я, позбавив права володіння та користування належним їй майном, земельною ділянкою. Має намір повернути позивачеві гроші, але за умови виселення з будинку. Відповідач [PERSON] про місце і час розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнає (а.с. 47). Третя особа - реєстраційна служба П'ятихатського районного управління юстиції про місце і час розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання свого представника не направила, направила заяву, в якій просить розглядати справи за відсутності представник, проти позову не заперечує (а.с. 36). Заслухавши сторони, дослідивши наявні у справі письмові докази суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 52/100 частини житлового будинку [ADDRESS] Дніпропетровської області, а [PERSON] є власником 48/100 частини цього будинку, розташованого на земельній ділянці (кадастровий номер 1224510100:17:009:0009), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.01.2014 р., виданої реєстраційною службою П'ятихатського районного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 52-53). Згідно письмової розписки від 10.06.2012 р. [PERSON] отримала від [PERSON] завдаток за продаж будинку по [ADDRESS] на підставі усної домовленості у сумі 30000 грн., що підтвердили та не спростували у судовому засіданні сторони (а.с. 10). Стаття 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 205 ЦК України передбачена форма правочину, способи волевиявлення. Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. У відповідністю зі ст. 206 цього Кодексу усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Статтею 209 цього Кодексу передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору визначені статтею 220 ЦК України. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 цього Кодексу визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 цього Кодексу визначені засади захисту права власності. Згідно частини 1 цієї норми держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] являється власником 52/100 частини спірного будинку і її права володіння, користування та розпорядження своїм майном підтверджується матеріалами справи, ніким не оспорюються. Місце проживання [PERSON] в іншій місцевості, на що вказує позивач, на зміст її права власності на будинок не впливає. Крім того суд зазначає, що письмова розписка, складена [PERSON] про отримання нею від [PERSON] завдатку за продаж будинку не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог, оскільки не є правочином, спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а передбачає наслідки, визначені статтями 570, 571 ЦК України. При цьому суд вказує на те, що правочин купівлі-продажу має вчинятися у формі, встановленій законом, а саме у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, що не було дотримано сторонами. Недодержання письмової форми має наслідком недійсність правочину. В розписці сторони не висловили пропозиції укласти договір купівлі-продажу і прийняти пропозиції (стаття 638 ЦК України), а посилання позивача на виконання ним істотних умов договору є хибними, сторони не досягнули згоди. На підставі ст.ст. 202-209, 220, 386, 638 ЦК України,

Outcome: dismissed