Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив стягнути з [PERSON] на свою користь борг в сумі 120000,00 грн. та судові витрати по сплаті судового збору, що є предметом позову. Під час розгляду судової справи, позивач [PERSON] подав заяву про зміну предмету позову, відповідно до заявлених позовних вимог позивач просив суд: «Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 120 000,00 грн. шляхом передання боржником кредиторові у його приватну власність відступного у вигляді іншого майна, а саме: нежитлового приміщення, загальною площею 193,9 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке належить боржнику на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу від 20 березня 2013 року, та зареєстрованого в реєстрі за №825». (а.с.39) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що 01 березня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено Договір позики між фізичними особами, за умовами договору позивач передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 120000,00 грн., факт отримання грошових коштів підтверджується особистою розпискою відповідача. Однак, відповідач взяті на себе зобов'язання за договором не виконала, в межах визначеного договором строку, тобто до 01 серпня 2013 року, кошти не повернула. Однак, за попередньою домовленістю з відповідачем, сторони дійшли згоди про припинення зобов'язань за договором позики шляхом передання відступного, а саме: нежитлового приміщення, загальною площею 193,9 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке належить відповідачу на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу від 20 березня 2013 року, у зв'язку з чим 17 березня 2014 року між сторонами укладено Додаткову угоду про зміни та доповнення до Договору позики б/н від 01 березня 2013 року, якою передбачено такий порядок припинення зобов'язань за договором, тому позивач просить задовольнити позовні вимоги та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 120 000,00 грн. шляхом передання боржником кредиторові у його приватну власність відступного у вигляді іншого майна, а саме: нежитлового приміщення, загальною площею 193,9 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке належить боржнику на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу від 20 березня 2013 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, пояснила, що дійсно на підставі договору позики від 01 березня 2013 року відповідача отримала від позивача грошові кошти на загальну суму 120000,00 грн., які відповідач мала повернути у строк до 01 серпня 2013 року. Однак, на даний час відповідач не має змоги повернути борг в грошовому еквіваленті, тому погоджується передати позивачу право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 193,9 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке належить відповідачу на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу від 20 березня 2013 року. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 01 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики між фізичними особами, за умовами договору Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність 120000,00 грн.. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики. (а.с.3-4) Як передбачено у п.2 Договору позики, зазначену вище суму грошей Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві готівкою в строк до 01 серпня 2013 року. Після повернення позики в повній сумі Позикодавець повинен повернути Позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки Позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов'язку. 01 березня 2013 року [PERSON] надала власноручну розписку, якою підтвердила факт отримання грошових коштів на загальну суму 120000,00 грн., яку зобов'язувалась повернути [PERSON] у строк до 01 серпня 2013 року. (а.с.2) Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання договору. Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ст.598 ЦК України). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Згідно положень ст. 600 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Домовленість про припинення зобов'язання шляхом передання відступного оформляється договором, форма якого залежить від вартості відступного, моменту його передання, суб'єктного складу зобов'язання тощо (ст.ст.205-209 Цивільного кодексу України). У відповідних випадках він підлягає державній реєстрації (ст.210, ч.2 ст.640 Цивільного кодексу України). Договір про передання відступного повинен відповідати вимогам, що становляться законом до договорів, зокрема, їх істотних умов. Як вбачається з матеріалів справи, 17 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Додаткову угоду про зміни та доповнення до Договору позики б/н від 01 березня 2013 року, яким доповнено п.5.1 Договору наступним чином: «В разі неможливості повернення Боржником позиченої суми у вигляді готівкових грошей, Боржник зобов'язується передати Кредиторові у його приватну власність [PERSON] у вигляді нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення, загальною площею 193,9 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке належить Боржнику на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу від 20 березня 2013 року, та зареєстрованого в реєстрі за №825. Відступне передається Кредиторові в судовому порядку, шляхом укладення мирової угоди. Передача кредиторові [PERSON] припиняє зобов'язання Боржника за даним Договором оскільки вважається виконанням, проведеним належним чином». (а.с.40) Аналізуючи наданий суду договір позики, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами договір містить елементи договору позики, тому у відповідності до положень ст.1046 та 1049 Цивільного кодексу України обов'язок позичальника повернути отриману суму позики у визначений договором строк. За домовленістю між сторонами договору позики, окремим елементом договору сторонами передбачено підставу припинення зобов'язання переданням відступного, а саме шляхом передачі Боржником у власність Кредитора нежитлового приміщення, загальною площею 193,9 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке належить Боржнику на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу від 20 березня 2013 року, та зареєстрованого в реєстрі за №825. Як з'ясовано судом, об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, загальною площею 193,9 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності Фізичній особі - підприємцю [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 березня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є., зареєстрований в реєстрі за №825. (а.с.24) Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Таким чином, право власності на майно, яке має власника, може бути придбане іншою особою на підставі договору купівлі-продажу, міни, дарування та/або іншого договору про відчуження майна. Як з'ясовано судом підтверджується наявними у справі доказами, між сторонами спору укладено договір позики від 01 березня 2013 року, за умовами договору відповідач [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 120 000,00 грн., факт отримання грошових підтверджується особистою розпискою відповідача, яка долучена до матеріалів справи, ці обставини визнані відповідачем, тому не потребують доказуванню, як це передбачено ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, підтвердили факт невиконання зобов'язань за договором позики в частині повернення отриманих за договором коштів в сумі 120 000,00 грн. в межах строку, визначеного договором, та зобов'язувалась повернути борг позивачу шляхом переданням відступного, а саме: передати у власність позивачу нежитлового приміщення, загальною площею 193,9 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке належить відповідачу на праві власності. Разом з тим, припинення зобов'язання переданням відступного, як це передбачено ст. 600 Цивільного кодексу України, це лише однин із способів припинення зобов'язання. Виходячи зі змісту ст.ст. 218, 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину - такий правочин є нікчемним. Положення ч.2 ст. 220 Цивільного кодексу України, не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 640 ЦК України пов'язується саме з нотаріальним посвідченням (до 01.01.2013 року з державною реєстрацією таких договорів), тому такий договір не є укладеними і не створюють прав та обов'язків сторін. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про задоволення вимог кредитора шляхом передання відступного є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки відносини між сторонами виникли на підставі договору позики, якій оформлений у простій письмовій формі, в той же час предметом додаткової угоди, укладеної між сторонами спору є передання відступного шляхом відчуження об'єкту нерухомого майна, що зумовлює дотримання сторонами порядку нотаріального посвідчення такого виду угоду, тому обраний позивачем спосіб захисту суперечить вимогам чинного законодавства, з урахуванням наведеного суд не приймає заяву відповідача про визнання позову, яка подана в порядку статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, зважаючи на відсутність законних підстав для задоволення позову в межах даного спору. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статі 4 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначний законами України. Відповідно до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, що відповідає положенням ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про задоволення вимог кредитора шляхом передання відступного є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed