Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» 18.08.2020 року поштовим засобом зв`язку 18.08.2020 року звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, а саме просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитом за ДКБО фізичних осіб та заявою на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) у розмірі 10084, 41 грн., а також судовий збір 2102, 00 грн. Вимоги позову обґрунтовує тим, що 28.11.2018 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого відповідач приєднався, підписавши заяву про приєднання та заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), якою він погодився на одержання кредиту та його умови, в результаті чого банк встановив відповідачу відновлювальну кредитну лінію у розмірі 41520, 00 грн. на строк 60 місяців з процентною ставкою 38 % на картковий рахунок з використанням платіжної картки. Відповідач отримав кредитні кошти та використав їх, проте з його боку має місце неналежне виконання взятих на себе грошових зобов`язань за договором, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість за кредитом. Просить суд позов задовольнити. Представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд за його відсутністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надав. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28.11.2018 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який розміщений на інтернет-сторінці банку, до умов якого відповідач приєднався, підписавши заяву про приєднання та заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), якими він погодився на одержання кредиту та його умови. На підставі чого, банк встановив відновлювальну кредитну лінію у розмірі 41520, 00 грн. на строк 60 місяців з процентною ставкою 38 % річних на картковий рахунок з використанням платіжної картки. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав [PERSON] кредит, а відповідачем в свою чергу зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконуються. Так,\~відповідно до\~наданого банком\~розрахунку заборгованості,\~заборгованість за\~кредитним договором,\~станом на\~07.07.2020\~року складає\~10084,\~41\~грн.,\~в тому\~числі:\~основна заборгованість\~-\~9480\~грн.\~72\~коп.;\~заборгованість за\~РКО (комісія)\~ 14\~грн.\~00\~коп.,\~пеня \~184\~грн.\~08\~коп.,\~сума втрат\~від інфляції\~на суму\~простроченого кредиту\~ 161\~грн.\~58\~коп.,\~сума втрат\~від інфляції\~на суму\~нарахованих та\~несплачених процентів\~ 15\~грн.\~65\~коп.,\~розмір 3\~%\~річних (згідно\~статті 625\~Цивільного кодексу\~України)\~на суму\~простроченого кредиту\~ 197\~грн.\~64\~коп.,\~розмір 3\~%\~річних (згідно\~статті 625\~Цивільного кодексу\~України)\~на суму нарахованих та несплачених процентів 30 грн. 74 коп. Відповідно до п.6.5.1 та п. 6.5.2 заяви відповідача на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) від 28.11.2018 року процентна ставка за кредитом є фіксованою, і складає 38 % річних за користування кредитними коштами у всіх випадках, крім випадків користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду і 0,001% річних за користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду у випадку безготівкового розрахунку за товари та послуги з використанням платіжної картки. Проценти за користування кредитом сплачуються щомісячно відповідно до умов договору. Сплата нарахованих процентів за користування кредитом обов`язкового щомісячного платежу/процентів за несанкціонованим овердрафтом та сплата комісійних винагород, за передбачені заявою на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) здійснюється не пізніше 25 числа кожного місяця шляхом договірного списання коштів з карткового рахунку клієнта. У разі несплати вищезазначених платежів у визначений розрахунковий період, сума заборгованості, яка підлягала погашенню, наступного робочого дня переноситься на відповідні рахунки для обліку простроченої заборгованості, а платіжна картка при цьому блокується (п.1.18 розділу ХХІІ договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб). Відповідно до п.1.23 розділу ХХІІ договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб будь-яке невиконання клієнтом умов договору породжує у банка право достроково відкликати кредит, а у клієнта створює обов`язок достроково погасити заборгованість за кредитом в повному обсязі та сплатити всі інші платежі, передбачені договором. У ч. 1, 3 статті 509 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг та регулюються вимогами Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 вказаного Закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно частиною 1 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Банком не підтверджено, що відповідачу були запропоновані саме ці конкретні умови Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, у заяві про приєднання №141251621/271118 та заяві на встановлення відновлюваної кредитної лінії (кредиту) відсутні домовленості сторін про сплату комісії, а тому наданий банком договір комплексного банківською обслуговування фізичних осіб не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Вказаний договір відповідачем не підписаний. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді зобов`язання щодо сплати комісії, а відтак відсутні підстави вважати, що при укладенні договору Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 року при розгляді справи №342/180/17. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Державний ощадний банк України» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, яка включає основну заборгованість - 9480 грн. 72 коп.; пеню 184 грн. 08 коп., суму втрат від інфляції на суму простроченого кредиту 161 грн. 58 коп., суму втрат від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів 15 грн. 65 коп., розмір 3 % річних (згідно статті 625 Цивільного кодексу України) на суму простроченого кредиту 197 грн. 64 коп., розмір 3 % річних (згідно статті 625 Цивільного кодексу України) на суму нарахованих та несплачених процентів 30 грн. 74 коп., а всього 10070, 41 грн., та відмовляє у стягненні комісії (витрати на розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 14 грн. 00 коп. у зв`язку з їх безпідставністю. При цьому, щодо витрат РКО, то у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18) сформовано правовий висновок, відповідно до якого оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Обслуговування кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись, а тому підстави для стягнення витрат на РКО відсутні. Водночас, частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, правова природа нарахувань, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України в розумінні цивільного законодавства не є неустойкою, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Таким чином, нарахування позивачем 3% річних у відповідності до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, передбачено нормами чинного законодавства та є способом майнового захисту його прав та інтересів. Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З позовом про визнання недійсним кредитного договору від 28.11.2018 року [PERSON] до суду не звертався. Крім того, з розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами. Доказів на спростування вказаного розрахунку відповідачем не надано. Таким чином, у зв`язку з порушенням боржником [PERSON] своїх обов`язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та кредитного договору, суд приходить до висновку, що позов, пред`явлений до нього, підлягає частковому задоволенню. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Outcome: partial