Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року членами даного колгоспного двору були вони (позивачі), [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняла її дочка (позивач) [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом, а після смерті [PERSON] - [PERSON] (позивач) як спадкоємець за заповітом, [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини. Нотаріус відмовив позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину на належні їм частини зазначеного житлового будинку, які належали [PERSON] та [PERSON] Державний реєстратор відмовив їм (позивачам) у реєстрації права власності на належні їм, як членам колишнього колгоспного двору, частини зазначеного житлового будинку. [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] та на 1/4 частину зазначеного житлового будинку як членом колишнього колгоспного двору; [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та на 1/4 частину зазначеного житлового будинку як членом колишнього колгоспного двору У судове засідання позивачі не з`явилися, подали до суду заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просили їх задовольнити, розгляд справи проводити без їх участі. У судове засідання представник Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, суть якої зводиться до того, що сільська рада визнає позовні вимоги та просить розгляд справи проводити без їх участі. Суд проводить підготовче засідання у відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на [INFO] в ньому були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідками Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 342 та № 344 від 23 вересня 2019 року (а.с. 9, 10). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. За таких обставин [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належало по 1/4 частині житлового будинку [ADDRESS] , як членам колишнього колгоспного двору. У судовому засіданні встановлено, що після ліквідації колгоспних дворів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не зареєстрували у встановленому порядку право власності на належний їм житловий будинок, що підтверджується копією довідки КП « Носівське бюро технічної інвентаризації» Носівської міської ради Чернігівської області від № 238 від 26 листопада 2019 року ( а.с. 19). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 7). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У судовому засіданні встановлено, що за життя [PERSON] заповіту не складала, спадкова справа після її смерті не заводилася, що підтверджується інвормаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 22 квітня 2020 року (а.с. 54) та повідомленнями Державного нотаріального архіву Чернігівської області № 741/01-17 від 20 лютого 2020 року (а.с. 39). Таким чином, спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, крім іншого, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом (дочка), після смерті [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, безпосередньо перед її смертю проживала та була зареєстрована разом із нею, що підтверджується копією посвідки про народження (а.с. 13) та довідкою Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 346 від 23 вересня 2019 року (а.с. 11). Таким чином, [PERSON] визнається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] , успадкувала після її смерті 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 8). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У судовому засіданні встановлено, що 11 липня 2014 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що за законом він матиме право, заповів [PERSON] , який прийняв спадщину, 6 жовтня 2016 року на його ім`я було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, що підтверджується копією спадкової справи № 74/2016 до майна померлого [PERSON] (а.с. 41-51). [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини. Таким чином, [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] належну йому 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на частини вищезазначеного житлового будинку, які належали [PERSON] та [PERSON] , в зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, що підтверджується постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1627/02-31 від 4 листопада 2019 року та № 809/02-31 від 28 листопада 2019 року (а.с. 23, 26). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні встановлено, що позивачі зверталися до приватного нотаріуса Чуєнко Л.А., який згідно ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є державним реєстратором, з метою реєстрації за собою права власності на належні їм, як членам колишнього колгоспного двору, частини вищезазначеного житлового будинку, але їм було відмовлено у зв`язку з тим, що державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору, що підтверджується повідомленням № 810/01-16 від 28 листопада 2019 року (а.с. 27). З матеріалів справи вбачається, що на житловий будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а.с. 20-22). За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивачів. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 120, 123, 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст. 392, 1268 ЦК України, ст.ст. 200, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, постановою Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», суд, -

Outcome: approved