Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернулась до Головного управління Національної поліції у Київській області (відповідач 1), Державної казначейської служби України (відповідач 2), в якому з урахування уточненої позовної заяви: просила суд визнати бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженні №1201810000000249 від 29.03.2018 р., де позивач визнана потерпілою. Стягнути з відповідача 2 моральну шкоду в розмірі 176616,00 за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог Бюджетного кодексу. Позовні вимоги обгрунтовні тим, що в провадженні слідчого відділу Кагарцикього ВП Обухівського ВП у Київській області перебуває кримінальне провадження за ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 194 КК України. Процесуальне керівництво здійснює Кагарлицька місцева прокуратура. В зв`язку з неналежними діями слідства, позивач звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва по справі №761/10350/18 від 26.03.2018 задоволено скаргу позивача та зобов`язано СУ ГУНП в Київській області внести відомості до ЄРДР про вчинення групою у складі співробітників прокуратури Київської області [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та слідчих [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кримінального правопорушення за ст. 365 КК України. Позивач є потерпілою у кримінальному провадженні №1201810000000249 від 29.03.2018 р. За цими фактами проводилось розслідування Голосіївським відділом Національної поліції у м. Києві, 04.04.2019 р постановою слідчого Пилипенка Н.М. було закрито кримінальне провадження. Однак, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.07.2019 р. скасовано постанову слідчого Пилипенка Н.М. До цього часу підозра не вручена, обвинувальний акт до суду не направлений, прокурорами не виконуються їх посадові обов`язки. Вказаними діями Головного управління Національної поліції України позивачу заподіяну моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, додаткових зусиллях для організації життя, додаткових витратах часу. Розмір моральної шкоди позивач обґрунтувала виходячи з розміру прожиткового мінімуму в 2019 році: 87 * 2007, 00 грн. = 174 616,00 грн. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом В судовому засіданні позивач позов підтримала за викладених у позовній заяві обставин, просила його задовольнити. Представник відповідача 1 заперечив щодо задоволення позову. Відповідач 2 в судове засідання свого представника не направив, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзиву або заперечень до суду, одночасно з направленням його учасникам справи, не направив. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.012020 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.06.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.03.2018 р. позивач звернулась до Головного управління Національної поліції в Київській області, СУ Головного управління Національної поліції в Київській області з заявою про скоєння злочину. (а.с. 3-6) Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2018 у справі № 761/10350/18 скаргу [PERSON] на бездіяльність старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області Кашпуренка О.С., щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань - задоволено. Зобов`язано старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області Кашпуренка О.С., уповноваженого вносити відомості до ЄРДР, внести відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, на підставі заяви [PERSON] від 20.03.2018 року про скоєння злочину, зареєстровану в журналі ЄО за № 1396, та повідомити про це заявника, шляхом надання витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань. З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 29.03.2018 р. у кримінальному провадженні №1201810000000249 внесено відомості про вчинення групою осіб - працівниками прокуратури Київської області: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кримінального правопорушення за ст. 365 ч.1 КК України. (а.с. 6) Позивач є потерпілою у кримінальному провадженні №1201810000000249 від 29.03.2018 р., оскільки законодавець чітко встановлює в частині 2 статті 55 КПК України момент виникнення прав та обов`язків потерпілого (визначені статтями 56, 57 КПК України), яким є подача заяви про скоєння стосовно нього кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Крім цього, в матеріалах справи є пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілої [PERSON] у кримінальному провадженні №1201810000000249 від 29.03.2018 р., Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2019 р. у справі № 752/11070/19 скаргу [PERSON] на постанову слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Пилипенко Н.М. від 04.04.2019 р. про закриття кримінального провадження №1201810000000249 від 29.03.2018 р. задоволено. Скасовано постанову слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Пилипенко Н.М. від 04.04.2019 р. про закриття кримінального провадження №1201810000000249 від 29.03.2018 р. (а.с. 9-10) Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду в порядку ст.ст. 23, 1173, 1174 ЦК України з метою стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди в сумі 176616,00 грн, яка завдана внаслідок бездіяльності ГУНП у м. Києві. За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади. Наданими позивачем судовими рішеннями, ухваленими у справах №752/11070/19 та №761/10351/18 не визнано дії чи бездіяльність посадових та службових осіб Головного управління Національної поліції у Київській області незаконними. Сам факт винесення слідчими суддями процесуальних ухвал про зобов`язання слідчого внести відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, а також скасування постанови про закриття кримінального провадження не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача 1 заподіяли позивачу моральної шкоди. Наявність фіскальних чеків на лікарські засоби не зумовлює необхідність придбання їх у зв`язку з діями Головного управління Національної поліції у Київській області. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що діями саме відповідача 1 було завдано моральну шкоду. Позивачем не доведено і причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою Головного управління Національної поліції у Київській області та заподіяною шкодою. Крім цього, суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами В постанові Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №752/19715/14-ц зазначено, що позивач визначає відповідача у справі самостійно. Суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Варто зазначити, що згідно ст. 170 ч. 1 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 р. у справі № 242/4741/16-ц зазначила, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Однак, всупереч цьому позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України моральну шкоду. Доказів існування правовідносин між позивачем і відповідачем Державною казначейською службою України, під час яких спричинено позивачу Державною казначейською службою України шкоду, суду не надано. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд не вбачає. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed