Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

[PERSON] та його представник [PERSON] просять суд визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що 07.11.2003 року між [PERSON] та ВАТ «Харківський тракторний завод» було укладено договір найму жилої площі з правом викупу. За час зареєстрованого шлюбу в період з 2004 року по грудень 2012 року за спільні сумісні кошти подружжя було виплачено повну вартість квартири [ADDRESS], а тому подружжя набуло права власності на зазначену квартиру в рівних частинах. З цих підстав заперечують проти зустрічного позову і проти позову 3-ї особи [PERSON] Вважають, що договір найму від 07.11.2003 року не пов'язаний з договором найму на цю квартиру, укладеним між [PERSON] і Харківським тракторним заводом, який утратив свою силу. В зв'язку з цим вважають, що [PERSON] не набула прав власності на зазначену квартиру, а тому і [PERSON] не може спадкувати частину зазначеної квартири. [PERSON] та її представник [PERSON] в зустрічному позові просять суд визнати за [PERSON] право власності на 41/100 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що за договором найму вказаної квартири від 24.10.2000 року, укладеного між [PERSON] і ВАТ «ХТЗ», необхідно було виплатити за викуп квартири 12413 грн. 07.11.2003 року між [PERSON] і ВАТ «ХТЗ» було укладено новий договір найму вказаної квартири, відповідно до якого вона повинна була сплатити за викуп квартири 5444 грн., а договір найму від 24.10.2000 року втратив свою силу. Тому вважають, що [PERSON] виплатила за квартиру 6969 грн. і набула права власності на 56/100 частин вказаної квартири. Вважають, що [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] вказану частину квартири, а тому проти його позову не заперечують. Проти позову [PERSON] заперечують частково. Вважають, що за час шлюбу подружжям було виплачено за квартиру 677 грн., а тому визнають за [PERSON] право власності на 3/100 частин зазначеної квартири. 3-я особа [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на 56/100 частин квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO] і за життя якою було виплачено за спірну квартиру 6969 грн., що відповідає 56/100 частинам вказаної квартири. З цих підстав зустрічний позов визнає повністю, а позов [PERSON] визнає частково. Судом встановлено, що 07.11.2003 року між ВАТ «Харківський тракторний завод» (нині - ПАТ «Харківський тракторний завод») і [PERSON] було укладено договір найму жилої площі № 294 (а.с.51-53), відповідно до якого [PERSON] було визнано наймачем квартири [ADDRESS]. Відповідно до вказаного договору квартира була надана для проживання строком на 9 років з наступною передачею її в приватну власність. ВАТ «Харківський тракторний завод» зобов'язався по закінченню 9 років і виконанню наймачем зобов'язань за даним договором, передати вказану квартиру наймачу у власність. Відповідно до п.2.2.1. зазначеного договору найму, наймач зобов'язалася виплатити підприємству грошові кошти в сумі 5444 грн. Згідно до п.4.1 вказаного договору найму передача квартири у власність наймачу відбувається відповідно до діючого законодавства, договором купівлі-продажу за умови виконання наймачем своїх зобов'язань. В п.4.7 договору найму зазначено на те, що з моменту підписання договору втрачає свою силу раніше укладений договір № 124 від 24.10.2000 року. Відповідно до договору найму № 124 від 24.10.2000 року (а.с.76-77), укладеного між [PERSON] і ВАТ «ХТЗ», [PERSON] було визнано наймачем вказаної вище спірної квартири, яку було передано у користування на 12 років, за викуп квартири слід було сплатити суму 12413 грн., з яких 621 грн. треба було сплатити у місячний термін після укладання договору, а іншу суму - 11792 грн. на протязі 12 років. Крім того, наймачу треба було відпрацювати на будинку 20 годин, а також виконувати інші зобов'язання за договором. Пунктом 3.1 договору було передбачено, що в разі невиконання наймачем обов'язків за договором, договір розривається без додаткових угод і в цьому випадку підприємство повертає наймачу кошти, які було внесено в касу підприємства. Отже, даним договором було передбачено його розірвання без додаткових угод і повернення оплачених за викуп квартири коштів. Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку про те, що договір найму № 124 від 24.10.2000 року втратив свою силу і 07.11.2003 року було укладено новий договір найму. Із аналізу вказаних вище договорів найму видно, що договір найму № 124 від 24.10.2000 року не був виконаний наймачем, яка відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» (а.с.190) 25.05.2004 року була знята з реєстрації за вказаною адресою, тобто вибула на постійне проживання в інше жиле приміщення. Суду не надано належні і допустимі докази того, скільки коштів [PERSON] внесла підприємству за договором найму № 124 від 24.10.2000 року та чи були ці кошти їй повернуті відповідно до п.3.1 договору. При цьому суд враховує, що сторони по справі повинні довести доказами ті обставини, на які вони посилаються як на свої вимоги або заперечення. Таким чином, аналіз норм, викладених у договорі найму № 294 від 07.11.2003 року свідчить про те, що цей договір найму не містить в собі правонаступництва за договором найму № 124 від 24.10.2000 року. В договорі найму № 294 від 07.11.2003 року чітко визначені права та обов'язки сторін договору, суму грошових коштів - 5444 грн., які підлягають сплаті за договором для викупу квартири. В зв'язку з цим відсутні підстави вважати, що сума викупу спірної квартири за договором найму № 294 від 07.11.2003 року складає 12413 грн., так як така сума викупу не зазначена в договорі найму № 294 від 07.11.2003 року. В договорі найму № 294 від 07.11.2003 року сума викупу квартири зазначена 5444 грн., що підтвердив представник ПАТ «Харківський тракторний завод» в своєму листі на адресу суду (а.с.65) Цю суму суд враховує щодо виконання обов'язків за договором найму № 294 від 07.11.2003 року. Частиною 1 ст.61 Житлового кодексу України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст.65-1 Житлового кодексу України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Згідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (стаття 18 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-IV «Про кооперацію», стаття 384 ЦК). Згідно довідки з місця проживання (а.с.6, 28), в зазначеній квартирі зареєстровані сторони - [PERSON], [PERSON], та їх діти - [PERSON] та [PERSON], які і фактично проживають в зазначеній квартирі. Право власності на зазначену квартиру в КП «Харківське МБТІ» зареєстровано не було (а.с.12). [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 11.03.1989 року (а.с.4, 39). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11.01.2013 року вказаний шлюб між сторонами було розірвано (а.с.5). Відповідно до листа ПАТ «Харківський тракторний завод» (а.с.65), наданих суду квитанцій (а.с.66, 75), виплата вартості квартири 5444 грн. за договором найму № 294 від 07.11.2003 року відбувалася з моменту укладання договору і до 01.11.2012 року, тобто в період зареєстровано шлюбу між [PERSON] і [PERSON]., який було розірвано рішенням суду 11.01.2013 року. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що сума викупу спірної квартири за договором найму № 294 від 07.11.2003 року, а саме 5444 грн., було повність сплачено в період зареєстрованого шлюбу між сторонами. В квитанціях про оплату, що надані суду, зазначено, що суми сплачені [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.ст.69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частка майна дружини може бути збільшена , якщо з нею проживають діти. Приймаючи до уваги, що [PERSON] і [PERSON] виплатили вартість квартири під час зареєстрованого шлюбу між ними, з урахуванням наданих суду доказів, суд приходить до висновку про те, що проведені виплати за квартиру в сумі 5444 грн. є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому суд враховує, що відповідно до аналізу норм Сімейного Кодексу України, в разі придбання майна подружжям під час зареєстрованого шлюбу, діє презумпція того, що це майно є набутим подружжям за час шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, обов'язок доказування того, що майно не набуте за час шлюбу, стосується того, хто цей факт заперечує. [PERSON] і її представник посилаються на те, що шлюбні стосунки між подружжям припинилися в березні 2012 року. До цього часу було сплачено 677 грн., які є спільною сумісною власністю подружжя. Після цього [PERSON] за вказаним договором найму оплатила 26.09.2012 року - 200 грн., а 01.11.2012 року - 4567 грн. Тобто вважає, що сума 4767 грн. була оплачена нею в період, коли вони не знаходились в шлюбних відносинах та не вели спільне господарство. Аналізуючи вказані доводи [PERSON] і надані нею докази суд враховує наступне. Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 09.04.2012 року (а.с.78), підтверджується лише факт сварки між подружжям, однак не підтверджуються і не спростовуються обставини ведення спільного господарства і обставини шлюбних стосунків. Подання [PERSON] до суду зустрічної позовної заяви про визначення місця проживання дитини (а.с.79-81) не є достатнім і належним доказом того, що станом на 26.09.2012 року і 01.11.2012 року сторони не вели спільне господарство. Даний зустрічний позов було подано [PERSON] в зв'язку з подачею [PERSON] позову про розірвання шлюбу (а.с.107). При цьому суд враховує, що відповідно до клопотання [PERSON] від 26.06.2012 року про залишення позову про розірвання шлюбу без розгляду (а.с.105), [PERSON] вказала, що має намір зберегти сім'ю. Вказане свідчить про те, що сімейні стосунки між подружжям не припинилися. В рішенні Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11.01.2013 року, яким було розірвано шлюб між сторонами, відсутні висновки про те, з якого часу сторони не ведуть спільне господарство, а лише зазначено, що останні 5 років між сторонами виникали конфлікти, і зроблено висновок про те, що саме станом на час ухвалення рішення не ведеться спільне господарство. Таким чином, докази, на які посилається [PERSON], не свідчать про те, що внески за квартиру були сплачені після припинення спільного ведення господарства подружжям. Разом з тим суд враховує, що у вказаний період після березня 2012 року і до 01.11.2012 року подружжя було зареєстровано за однією адресою разом із дітьми, що підтверджує факт їх спільного проживання. Як [PERSON], так і [PERSON] під час шлюбу працювали і отримували зарплату (а.с.89-95, 82-88), 16.08.2011 року [PERSON] в інтересах сім'ї укладав кредитний договір (а.с.96-102), подружжя спільно сплачували комунальні послуги (а.с.20-23,108-113). Приймаючи до уваги вищевикладене, що [PERSON] і [PERSON] за час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя сплатили 5444 грн. за договором найму № 294 від 07.11.2003 року, що відсутня можливість укладення між [PERSON] і ПАТ «Харківський тракторний завод» договору купівлі - продажу спірної квартири, так як будинок передано до комунальної власності м.Харкова (а.с.147, 192-196), суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] і визнає за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку викупу квартири за договором найму № 294 від 07.11.2003 року і в порядку поділу майна подружжя. Інша ? частина зазначеної квартири належить [PERSON]. Суд не виходить за межі позовних вимог за зустрічним позовом, в якому [PERSON] просила визнати за нею право власності на 41/100 частин вказаної квартири, так як відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. В зв'язку з цим суд відмовляє в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON], так як суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] і [PERSON] за час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя сплатили 5444 грн., що складає повну вартість квартири за договором найму № 294 від 07.11.2003 року. Також суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на 56/100 частин квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO], так як спадкодавець [PERSON] не набула права власності на 56/100 частин зазначеної квартири в порядку викупу спірної квартири.

Outcome: approved