Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] приватизованого в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло [NUMBER] від 25.06.1993 (а.с. 11). Як слідує з довідки адресно-довідкового підрозділу ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с.22), та довідки КОМДІС «Нова-Ком» № 144 від 12.01.2017 (а.с. 18) з 18.06.1992 [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] Судовим розглядом також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є матір'ю та сином, що підтверджується довідкою № 144 КОМДІС «Нова -Ком» від 12.01.2017 (а.с. 18) та визнавалося сторонами по справі. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що її син [PERSON] з 1994 року в квартирі не проживає, змінив місце свого мешкання, мешкає за іншою адресою зі своєю родиною. Оскільки реєстрація місця проживання відповідача створює перешкоди в реалізації [PERSON] її прав як власника квартира та змушує нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, вона вимушена просити усунути їй перешкоди шляхом зняття його з реєстрації, адже, на її думку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.405 ЦК України та ст. 391 ЦК України. Однак, суд не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на наступне. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом зняття її сина як її родича та члена сім'ї - [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] Так як останній не проживає в квартирі з 1994 року. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 3.1. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України 22.11.2012 №1077 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2109/22421, - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником; порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням та інше. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач фактично просить суд визнати відповідача таким, що позбавлений права користування житловим приміщенням, що в подальшому дало б їй можливість зняти відповідача з реєстрації. При цьому, правові підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в зв'язку з не проживанням у ньому передбачені ст. 405 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, конструкція ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім'ї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника/співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Пред'являючи вимогу про зняття [PERSON] з реєстрації в квартирі [ADDRESS] у зв'язку з залишенням вказаного житла в 1994 році, позивач [PERSON] залишила поза увагою той факт, що [PERSON] нарівні з нею є співвласником вказаного житлового приміщення, яке належить їм та [PERSON] на праві спільної часткової власності, належна йому частка становить 1/5 від квартири, а здійснення ними прав як співвласників на майно відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обставини не проживання [PERSON] в квартирі з 1994 року, підтверджені актом з місця проживання (а.с. 19) хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення його права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов'язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності. Мотиви несення позивачем додаткових витрат по оплаті комунальних послуг за [PERSON] не є достатніми для зняття його з реєстрації, що не позбавляє позивача права на пред'явлення до нього вимог про відшкодування їй таких витрат пропорційно його частці у власності. Крім того, відповідач [PERSON] надав суду квитанції про оплату комунальних послуг, які нараховуються за адресою його місця реєстрації (а.с. 86-94, 97, 98, 99, 103, 105,106). Доказів, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] на належну йому частку в квартирі в розумінні ст.ст.346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами інших співвласників, які б визначали можливість визнання його втратившим право користування житлом із застосуванням ст.405 ЦК України, та зняття його з реєстрації, в ході судового розгляду не встановлено, а позивачем в рахунок доведеності пред'явлених вимог суду не надано. Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в аспекті застосування обраного нею способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст.16 ЦК України, що не позбавляє її права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку дійсності їх порушення іншим співвласником [PERSON] дієвим способом, передбаченим законом. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed