Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) звернулася до суду із вказаним позовом до [PERSON] (надалі Відповідач), в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 9 в будинку № 2 по вул. Буркіна в смт. Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що її колишньому чоловіку [PERSON] на склад сімї з трьох осіб була надана у користування окрема трикімнатна квартира [ADDRESS], в яку останній та члени його сімї вселилися на підставі ордеру № 42, виданого Гвардійською КЕЧ району 14.04.2005 року. З відповідачем з 10.10.1997 року знаходилась в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. 14.10.2013 року відповідач зібрав всі свої речі та виїхав з квартири і до цього часу в квартирі не зявлявся, з дитиною не спілкується, квартирою не цікавиться. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.03.2014 року шлюб між ними розірвано. Отже відповідач не проживає в спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, фактично втратив інтерес до квартири, а позивач самостійно несе всі витрати на її утримання. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та надали пояснення відповідно до змісту позову. Позивач також пояснила, що в жовтні 2013 року відповідач повідомив їй, що виїжджає у тривале відрядження зібрав свої речі та поїхав. Близько 3-4 місяців вони не спілкувалися, а потім вона дізналася про те, що рішенням суду шлюб між ними розірвано. Відповідач квартирою не цікавився, жодного разу не зявлявся в квартирі, всі витрати на її утримання несе вона. Їй відомо, що відповідач одружився з іншою жінкою. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив наступне. Позивач постійно зловживає алкогольними напоями, а він досить часто перебував у відрядженнях. З цих причин їх спільна дитина не доглядалась належним чином позивачем. Через таку поведінку позивача був змушений припинити з нею спільне проживання. З дитиною постійно зустрічався, проводив час і спілкується до цього часу. Неодноразово приїжджав до спірної квартири, але не міг в неї зайти, оскільки особливість замка від їх дверей полягає у тому, що навіть за наявності ключа вони не відчиняються, якщо замкнені із середини. Якщо мав би вільний доступ до квартири то проживав би в ній, а за таких обставин змушений орендувати житло в м. Дніпропетровську, де на даний час тимчасово проживає. Витрати на утримання квартири позивач здійснює, у тому числі, за рахунок їх спільних коштів, які залишились на банківському рахунку, оформленому на імя позивача в період шлюбу. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позову та надала пояснення на підтвердження доводів відповідача. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та членам його сімї дружині [PERSON], донькі [PERSON], [INFO], Гвардійською КЕЧ району видано ордер № 42 від 14.04.2005 року на право вселення та проживання в трикімнатній квартирі [ADDRESS] (а.с.11). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.03.2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7-9). Згідно довідок №№597,711 Будинкоуправління № 1 Гвардійської КЕЧ району від 23.03.2015 року та 08.04.2015 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO] (а.с.3,4). Також, відповідно до довідки Відділу адресно-довідкової роботи від 01.07.2015 року, [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою (а.с.20). Судом досліджено акт від 30.03.2015 року, складений комісією Будинкоуправління № 1 Гвардійської КЕЧ району, згідно якого в спірній квартирі відповідач [PERSON] не проживає з жовтня 2013 року (а.с.6,111). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є знайомим відповідача і що останній не може проживати в спірній квартирі, оскільки його до неї не впускає позивач. Відповідач неодноразово, приблизно 2 рази у 2014 році, в березні та квітні 2015 року, ночував у нього через те, що не міг потрапити до своєї квартири. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою сторін і з вересня до кінця листопада 2013 року доглядала за дочкою сторін, і в цей період відповідача не бачила. Памятає, що відповідач приїжджав в кінці 2014 року чи на початку 2015 року з дочкою з м. Дніпропетровська. Не зміг потрапити до своєї квартири, зайшов до неї та попросив знайти позивача. Вона пішла до сусідки, де і знайшла позивача у нетверезому стані. Сказала щоб позивач не показувалася дитині у такому стані, взяла у останньої ключі від спірної квартири і разом з відповідачем зайшли до неї. Останній взяв деякі свої речі та речі дитини і вони вдвох повернулися до м. Дніпропетровська. Також одного разу застала позивача з незнайомим їй чоловіком в спірній квартирі у нетверезому стані, коли зайшла до неї через шум в квартирі та плач дитини. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що працює на пошті і знає, що відповідач вже 2 роки в спірній квартирі не проживає, оскільки вся кореспонденція на його адресу повертається назад. Приймала участь у складені акту від 29.09.2015 року як депутат Гвардійської селищної ради на прохання селищного голови. Речі, які перелічені в цьому акті були в наявності в квартирі сторін, крім особистих речей відповідача, які їй не показували. Рік придбання речей не знає. Інші свідки, які зазначені в цьому акті, фактично не були присутні при його складенні, його складали відповідач та його представник, а сам акт не засвідчено печаткою виконкому селищної ради. Судом також досліджено акт від 29.09.2015 року, складений за участю депутата Гвардійської селищної ради [PERSON] та свідків [PERSON], [PERSON] (а.с.46), в якому зазначається перелік речей, які за висновком комісії є спільною власністю сторін, особисті речі відповідача, із зазначенням року їх придбання. Суд критично ставиться до вказаного документу з таких підстав. Так, комісією, яка складала вказаний акт, зроблено висновки, що перелічене в ньому майно є спільною власністю [PERSON]В та [PERSON], а деяке особистими речами [PERSON] При цьому, жодних підстав для такого висновку в акті не наведено. Акт складено без участі сторін сторонніми особами, які не можуть достовірно знати рік придбання вказаних речей та їх належність до особистої чи спільної власності. Тобто без достатніх підстав комісією зроблено висновок про правовий режим речей, які знаходились в спірній квартирі. Також, судом приймаються до уваги показання свідка [PERSON] про те, що акт фактично було складено без участі свідків, які в ньому зазначені. За таких обставин, оцінюючи зазначені факти в їх сукупності, суд не приймає вказаний акт до уваги, оскільки вважає його неналежним і недопустимим доказом. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Матеріали справи свідчать, що відповідач є основним квартиронаймачем спірної квартири (а.с.6,11,111) та зареєстрований в ній разом з позивачем та їх спільною дитиною (а.с.3,4,20). Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З висновку ДІМ Новомосковського МВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 04.06.2015 року щодо розгляду заяви [PERSON] суд вбачає, що в ході опитування сусідів [PERSON] встановлено, що після розлучення з чоловіком остання неодноразово перебувала у нетверезому стані, з нею проведено профілактичну бесіду (а.с.70). З висновку ДІМ Новомосковського МВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 14.05.2015 року щодо розгляду заяви [PERSON] суд вбачає, що в ході опитування [PERSON], [INFO], та [PERSON] встановлено, що 22.04.2015 року близько 14.00 год. співмешканець [PERSON] [PERSON] зайшов до кімнати малолітньої дочки сторін [PERSON] та вкусив її за ліве стегно (а.с.71). Також судом досліджено висновок ДІМ Новомосковського МВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 18.10.2015 року щодо розгляду заяви [PERSON] про те, що [PERSON] без її дозволу провів опис майна в спірній квартирі (а.с.83). Вирішуючи спір між сторонами суд враховує наступне. Під час судового розгляду судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися складні особисті стосунки та між ними є спір щодо поділу спільного майна. Відповідач спілкувався та продовжує спілкуватися зі своєю дочкою [PERSON] З пояснень сторін суд вбачає, що витрати на утримання спірної квартири здійснюються позивачем, але за рахунок, у тому числі, їх спільних коштів, набутих за час шлюбу. Вказані обставини сторонами не заперечувались. Через це суд вважає недоцільним дослідження оригіналів квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг щодо спірної квартири, оскільки їх наявність та особа платника, яка в них зазначена, ніким не оспорюється. Із пояснень відповідача та показань свідків [PERSON], [PERSON] суд вбачає, що відповідач на протязі 2014 2015 років неодноразово намагався потрапити до спірної квартири, у тому числі разом із їх з позивачем спільною дитиною, але на заваді цьому ставали різні перешкоди, у тому числі, і дії позивача. Вказані обставини не спростовані позивачем. Також, матеріали справи не містять будь-яких доказів наявності у відповідача у власності чи користуванні іншого житла як його постійного місця проживання. Тимчасове проживання відповідача у м. Дніпропетровську, де останній, згідно його пояснень, проживає в орендованій квартирі, саме по собі та з огляду на вказані вище обставини, не свідчить про втрату ним інтересу до спірної квартири як до свого постійного місця проживання. Отже, оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що у відповідача були та є перешкоди для проживання у спірній квартирі, які зумовлені, у тому числі, поведінкою позивача, що свідчить про поважність причин неможливості користуватися спірною квартирою. Отже, доводи позивача про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, участі в оплаті комунальних послуг не приймає та втратив інтерес до спірного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. В судовому засіданні позивач вказувала на те, що відповідач уклав новий шлюб і це свідчить про обґрунтованість позову. Оглядом в судовому засіданні паспорта відповідача встановлено, що останній 06.09.2014 року уклав шлюб з [PERSON] Однак суд вважає, що сам факт укладення шлюбу з іншою особою, яка не проживає в спірній квартирі, не може свідчити про наявність підстав для визнання особи такою, що втратила право користування цим житлом. Тому вказані доводи позивача судом не приймаються до уваги. Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Положення п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, Рим, 04.11.1950 року (далі Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це положення, з урахуванням правової позиції Європейського суду з прав людини, покладає на країну-учасницю Конвенції, в тому числі Україну, в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом враховується також і те, що задоволення позову фактично призвело б до втрати відповідачем права на постійне користування своїм житлом, оскільки спірна квартира не приватизована і належить до державного житлового фонду. З огляду на встановлені судом обставини,

Outcome: dismissed