Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком №27-а, що розташований по вул. Блавацького у м. Івано-Франківську. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з 2009 року не проживає та не бере участі в утриманні житлового будинку за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Блавацького, 27-а, а його місце перебування невідоме. Позивач і надалі змушена самостійно оплачувати комунальні послуги за житло. 09 лютого 2016 року представником Позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримував в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] до суду повторно не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, шляхом поміщення повідомлення в засобах масової інформації. Письмового відношення Відповідача до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву представника Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Проаналізувавши пояснення представника Позивача, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Блавацького, 27-а, право власності на будинок підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером №38621470 від 05.06.2015р. ( а.с.6). Відповідно до довідки (виписки з будинкової книжки про реєстрацію та склад сімї) №0202/263 виданої 22.10.2015р. КП «Єдиний розрахунковий центр» у будинку №27-а . що по вул. Блавацького в м. Івано-Франківськ, прописані: [PERSON] ( батько Позивача), [PERSON] ( мати Позивача) та Відповідач [PERSON] ( піднаймач ) . Як вбачається з Договору найму житлового приміщення від 01.09.2007р. ( а.с. 37) Відповідач [PERSON] уклав вказаний договір з [PERSON], відповідно до якого [PERSON] винаймав житлову площу в будинку №27-а, по вул. Блавацького в м. Івано-Франківськ строком на один рік. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що [PERSON] з 2009 року не проживає у вказаному житловому приміщенні і його місце проживання Позивачу невідоме. Позивач змушена оплачувати комунальні послуги за Відповідача. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку № 27-а, що по вул. Блавацького в місті Івано-Франківську. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того згідно із ч. 2 ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Суд вважає можливим застосовувати положення ст. 167 ЖК України до спірних правовідносин, оскільки норми глави 2 розділу 3 ЖК про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду до житлових відносин у приватному житловому фонді застосовуються у випадках, коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту. Враховуючи те, що Відповідач не проживає [INFO], що по вулиці Блавацького в м. Івано-Франківську понад рік, не несе витрати по утриманню житла, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст.317,405 ЦК України, 167 ЖК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved