Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON] та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гладій Марії Олександрівни, просив визнати правочин - договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 02 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним з моменту його підписання, що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], оригінали правовстановлюючих документів зберігаються у позивача. 02 вересня 2015 року позивачу зателефонували сусіди, і повідомили, що в його квартирі хазяйнують сторонні особи, про ці факти в цей же день повідомив правоохоронним органам. При проведенні працівниками міліції перевірки заяви позивача було вилучено у приватного нотаріуса Гладій М.О. договір купівлі-продажу квартири, оформлений 02 вересня 2015 року, який нібито укладений між позивачем та [PERSON], відповідачем у справі. Позивач наголошує, що договір купівлі-продажу квартири позивач не укладав та не підписував, як з'ясувалось під час розслідування, при укладанні договору у приватного нотаріуса приймав участь громадянин, який встановлений як [PERSON], та надав паспорт на ім'я позивача, серія, номер та дата видачі співпадають з даними паспорта позивача, копію цього паспорта вилучено у приватного нотаріуса, на даний час проводиться досудове розсування по факту підробки документів, які використанні для оформлення оспорюваного договору купівлі-продажу. Позивач вважає, що оскільки наміру відчужувати квартиру не мав, договір купівлі-продажу не підписував, а оформленні договору відбулось на підставі підроблених документів, є підстави визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 02 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним з моменту його підписання. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та пояснень, які надано позивачем в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про час та місце слухання спавши повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористався. Відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гладій М.О. в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, відповідач скористалась процесуальним правом подала письмові пояснення по суті предмету спору, які приєднано до справи (а.с.40, 41). Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що 02 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири (далі по тексту - Договір), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гладій М.О., зареєстрований в реєстрі за №645. (а.с.12-13) За умовами п. 1 Договору, Продавець передає у вільність Покупця належну йому на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS], а Покупець приймає у власність зазначену вище квартиру та сплачує за неї ціну на умовах, передбачених цим договором. Як зазначено у п.4 та п.5 Договору, відповідно до Звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Експерт Нерухомості - 2015» 26 серпня 2015 року, ринкова вартість квартири, що є предметом цього Договору, становить 749 313,00 грн. Сторони домовились, що за цим договором квартира продається за ціною 749313,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а враховуючи положення ст. 218 Цивільного кодексу України, заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях осіб. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, оцінивши наведені позивачем підстави щодо недійсності оспорюваного правочину, судом встановлено, що договір на відчуження об'єкта нерухомого майна укладено безпосередньо з власником майна, яким на момент вчинення договору був позивач [PERSON], наявність у продавця правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що було предметом договору, перевірені приватним нотаріусом при посвідченні договору. При підписанні договору позивач погодився з його умовами, підписуючи договір підтвердив, що розуміє природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані; договір укладається згідно з їх справжньою волею, без будь-якого застосування психічного чи фізичного тиску; договір укладається на вигідних для продавця та покупця умовах і не є результатом впливу тяжких для сторін обставин; право чин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків ( не є фіктивним) та не приховує інший право чин ( не є удаваними), сторони також підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз'яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають, про що безпосередньо зазначено у п.14 Договору. В той же час, посилання позивача, як підставу недійсності правочину, що він не був присутній у місці укладання договору, не є беззаперечним доказом його не підписання та недійсності, при цьому правова позиція позивача щодо недійсності правочину ґрунтується на положеннях ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України відсутністю волевиявлення, що не вимагає обов`язкової присутності у місці укладення договору. Дотримуючись положень ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, судом роз'яснювались позивачу та його уповноваженому представнику наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій щодо надання допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог та проведення судової почеркознавчої експертизи, як це передбачено ст.59 Цивільного процесуального кодексу України, однак позивач правом надати докази та заявити клдоптання про призначненя судової експертизи не скористався. Відповідно до положень частин першої та п'ятої статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Формула презумпції невинуватості, яка міститься у ч. 1 ст.17 КПК, це об'єктивне правове положення, констатація і вимога закону, звернена до всіх державних і громадських формувань, службових осіб, громадян, до загальної суспільної думки: підозрюваний чи обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення вважається невинуватим допоки той, хто вважає його винним на суб'єктивному рівні - слідчий, прокурор, потерпілий (у випадках, коли обвинувачення набуло приватного характеру) не доведе у встановленому КПК порядку його вину перед судом належними, допустимими і достовірними доказами. Лише якщо суд погодиться з ними і на їх основі ухвалить обвинувальний вирок щодо обвинуваченого, цей вирок набере законної сили, тільки з цього часу обвинувачений вважається винним у вчиненні кримінального правопорушення і лише тепер його можна вважати і називати злочинцем. Зважаючи на викладене, посилання позивача, як підставу недійсним оспорюваного правочину, використання підробленого паспорту громадянина України виданого на ім'я позивача, де серія, номер та дата видачі співпадають повністю з дійсним паспортом позивача, копія якого вилучена у нотаріуса, та використання підробленої довідки податкової інспекції про присвоєння позивачу ідентифікаційного номеру, суд визнає такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки як з'ясовано судом 02 вересня 2015 року Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні №12015100040013782 за заявою [PERSON], попередня кваліфікація кримінального правопорушення ч.1 ст.190 КК України, на час звернення з цим позовом до суду досудове розслідування не закінчено, особу, яка використала підроблені документи з метою оформити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON], не встановлено, в той же час обов'язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці події чи вчиненні вони цією особою, є обставини встановлені вироком у кримінальні справі, як це передбачено ч.4 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гладій Марії Олександрівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed