Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

[PERSON] пред'явила позов до [PERSON] та просить ухвалити рішення, яким визнати відповідача, таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. Заявлені вимоги позивач аргументує тим, що вона є власницею квартири, за адресою розташування якої залишається зареєстрованим відповідач, незважаючи на розірвання між сторонами шлюбу ще у 2012 році та виїзд останнього з квартири. Позивач зазначає, що формальне знаходження відповідача на реєстраційному обліку має негативні наслідки для позивача, оскільки тягне додаткові витрати по сплаті комунальних послуг та створює перешкоди у користуванні належним позивачу майном. Вказані обставини стали приводом для звернення позивача до суду з метою захисту порушених прав. Ухвалою судді від 27 червня 2014 року за позовом [PERSON] відкрите провадження у справі та справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши заяву про проведення розгляду справи без її участі та про відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не сповістив. Відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 17 січня 1998 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (надалі - квартира), про що свідчить відповідний договір купівлі-продажу квартири, укладений на товарній біржі «Центральна Одеська біржа», договір зареєстрований в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю 17 січня 1998 року за реєстраційним № 4096. Вказаний договір визнаний дійсним заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.02.2012 року по цивільній справі № 2-7590/11. В ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням по цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.02.2011 року по цивільній справі № 1512/2-1056/11 встановлено, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 15 квітня 2005 року. Тим же рішенням суду шлюб між подружжям розірвано. Отже, під час придбання права власності на квартиру [PERSON] не перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Крім [PERSON] у вказаній квартирі з 11.10.2005 року зареєстрований [PERSON], що підтверджено довідкою (випискою з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) № 894 від 24.04.2014 року та довідкою відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 19.06.2014 року. [PERSON] продовжує перебувати на реєстраційному обліку в квартирі, незважаючи на те, що він не є її власником, не проживає за місцем реєстрації тривалий час та не несе тягар по утриманню та обслуговуванню майна. Зазначені обставини підтверджують обґрунтованість заявлених [PERSON] позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. При вирішені справи, судом враховується, що відповідач самостійно з обліку не знімається та своєю бездіяльністю створює позивачу перешкоди в реалізації в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів, як власниці квартири. За положеннями, встановленими ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Одночасно суд критично ставиться до позовних вимог [PERSON] в частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку. Відповідно до п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. П. 3.1 «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», затвердженого Наказом МВС України від 22.11.2012 року № 1077, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2109/22421, передбачена можливість здійснити зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно з ч. 20 ст. 4 положення про Державну міграційну службу України реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб є виключною функцією Державної міграційної служби України. Таким чином, зняття особи з реєстраційного обліку не входить до компетенції суду, однак суд може встановити порядок виконання рішення суду, визначивши, що при умові набрання рішенням, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, законної сили воно є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Враховуючи, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами, щодо предмета спору на власний розсуд. Ухвалюючи заочне рішення, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи, про що вказано в Узагальненнях судової практики у справах цивільної юрисдикції щодо практики ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах, станом на 05 липня 2012 року. Верховний Суд України також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: partial