Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Акціонерне товариство «Державний ощадний банк», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк», звернулося до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позову вказує, що 23.11.2007 року між Акціонерним товариством «Ощадбанк» (Кредитор) та [PERSON] був укладений Договір відновлюваної кредитної лінії №238-07 за умовами якого Кредитор зобов`язався надати грошові кошти в сумі 225000 грн., а [PERSON] зобов`язалася прийняти кошти, сплатити проценти за користування в розмірі 15,5% річних та повернути кошти в строк до 22.11.2017 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, [PERSON] передала в іпотеку Банку (іпотечний договір № 238-07/01 від 23.11.2007 року) належне їй нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення «магазин», загальною площею 25,7 м2, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2011 року по справі №2-42/11 було задоволено позовні вимоги [PERSON] , визнано недійсними Договір відновлюваної кредитної лінії № 238-07 від 23.11.2007 року та іпотечний договір № 238-07/01 і від 23.11.2007 року. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та визнаючи Кредитний договір недійсним суд в своєму рішенні посилався й на той факт, що [PERSON] визнав обставини підписання ним Кредитного договору, видаткового касового документа та інших документів при оформленні Договору відновлюваної кредитної лінії № 238-07 від 23.11.2007 року. В послідуючому останній вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси по справі № 1-282/10 від 29.12.2010 року був визнаний винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 24.12.2014 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2011 року залишене без змін та набрало законної сили. В подальшому, ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 15.03.2011 року (справа № 184/11) вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.12.2010 року був скасований, а справа направлена на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.05.2014 року (справа №1-77/11) [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 3 ст. 190 України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, стягнуто на користь АТ «Ощадбанк» збитки в сумі 225000 грн. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17.11.2014 року зазначений вирок залишений без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16.06.2015 року вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.05.2014 року по кримінальній справі №1-177/11 та ухвала Апеляційного суду Черкаської області від 17.11.2014 року скасовані, а справа направлена на новий судовий розгляд. Також вказує, що до моменту скасування вироку від 27.05.2014 року з [PERSON] в примусовому порядку органами державної виконавчої служби на підставі виконавчого листа Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.12.2014 року по справі №177/11 було стягнуто 71 грн. 34 коп. (35 грн. 67 коп. - 05.05.2015 року та 35 грн. 67 коп. - 28.05.2015 року). Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2016 року по кримінальній справі № 1-177/11 [PERSON] виправдано у зв`язку з відсутністю в його діяннях складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Цивільні позови [PERSON] та АТ «Ощадбанк» залишено без розгляду, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що підсудний [PERSON] мав намір не виконувати свої зобов`язання по договору поруки в момент отримання кредиту та що він отримав чуже майно шляхом обману, зловживання довірою, а тому в його діях відсутні об`єктивна і суб`єктивна сторона вказаного злочину. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 27.03.2017 року та ухвалою Верховного суду від 26.02.2019 року вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2016 року залишений без змін. Також вказує, що під час розгляду зазначеної кримінальної справи судом було встановлено, що Кредитний договір [PERSON] не підписувала, замість неї це зробив [PERSON] (висновок криміналістичної почеркознавчої експертизи №56/9Л від 30.10.2009 року), з яким вона перебувала на той час в шлюбі (шлюб 11.08.2009 року). Також судом встановлено, що грошові кошти в сумі 225000 грн. за Кредитним договором отримували в касі Банку саме [PERSON] та [PERSON] , який власноручно розписався в їх отриманні у видатковому касовому ордері № 687586_001 від 23.11.2007 року при цьому підписуючи документи (Кредитний договір, видатковий касовий ордер та інш.) та що він діяв в інтересах сім`ї. Згідно вимог ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Главою 83 ЦК України встановлені загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Нормою закріпленою ст. 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також, зокрема, до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Згідно з правовою позицією висловленою Верховним Судом у своїй постанові від 30.08.2018 року по справі №334/2517/16-ц, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст. 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Зважаючи на той факт, що рішенням Придніпровського районного суду від 23.02.2011 року м. Черкаси по справі №2-42/11, яке вступило в законну силу 22.12.2014 року, Договір відновлюваної кредитної лінії № 238-07 від 23.11.2007 року та Іпотечний договір № 238-07/01 від 23.11.2007 року визнані недійсними, тому позивач вважає, що колишнє подружжя [PERSON] та [PERSON] 23.11.2007 року безпідставно заволоділи грошовими коштами в сумі 225000 грн., які належать АТ «Ощадбанк», а тому вони підлягають поверненню. Оскільки під час розгляду кримінальної справи №1-177/11 судом встановлений факт спільного отримання грошових коштів в сумі 225000 грн. подружжям [PERSON] та [PERSON] , то в останніх виникає солідарний обов`язок щодо повернення зазначених грошових коштів. Частиною 1 ст. 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями, бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Вказує, що безпідставно отримані грошові кошти ні [PERSON] , а ні [PERSON] не АТ «Ощадбанк» не повернули. Станом на 21.11.2019 року сума коштів, що підлягає до повернення Банку становить 224928 грн. 66 коп. А тому, просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк», безпідставно отримані грошові кошти сумі 224928 грн. 66 коп., а також стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» суму судових витрат. Одночасно з позовом позивачем - Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк», до суду подано заяву про забезпечення даного позову. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.11.2019 року відкрито провадження по справі Акціонерного товариства «Державний ощадний банк», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк», до [PERSON] , [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів; вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв про суті спору. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.11.2019 року задоволено заяву АТ «Державний ощадний банк» про забезпечення позову. Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т.ч. до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо: - приміщення магазину, що розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 25,7 м2, який на праві спільної часткової власності (по Ѕ частині) належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 12.05.2005 року, серія [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Черкаської міської ради, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.01.2014 року у справі №2314/2119/12 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2019 року. Вказана ухвала була оскаржена в апеляційному порядку та ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09.01.2020 року залишена без змін. 12.03.2020 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Татариновим О.С. до суду подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій останній вказує, що 23.11.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» був укладений Договір відновлювальної кредитної лінії № 238-07 та Іпотечний договір № 238-07/01, згідно з якими предметом іпотеки для забезпечення належного виконання позичальником умов договору є приміщення магазину. Згідно з договорами поруки від 23.11.2007 року виступили поручителями, в тому числі й [PERSON] 23.11.2007 року (видано видатковий касовий ордер про видачу [PERSON] згідно з договором відновлювальної кредитної лінії 225000 грн.; відповідно до прибуткових касових ордерів виплати за кредитним договором здійснювалися від імені позичальника до жовтня 2008 року. В подальшому вищенаведені договори були визнані недійсними, де позивач у даній справі також був учасником проваджень, тобто він був обізнаний з наслідками недійсності правочинів, вимогу в порядку ст. 216 ЦК України в частині реституції не заявляв. У відповідності до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Стаття 1212 ЦК України знаходиться у підрозділі 2 ЦК України «Недоговірні зобов`язання», що виключає можливість застосування цієї статті у договірних зобов`язаннях, а отже є позадоговірним зобов`язанням, яке виникає з певного юридичного факту - безпідставного отримання майна, яке настало внаслідок визнання недійсним кредитного та іпотечного договору. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 523/10225/15-ц). Вказує, що позивач був обізнаний з обставинами, які зумовили визнання недійсним правочинів, вимоги про застосування реституції не заявляв, поважність причин пропуску строку позовної давності не навів, позивач є юридичною особою, яка має у своєму штаті достатню кількість професійних та досвідчених юристів, а тому в даному випадку позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин, не зважаючи на наявність об`єктивних причин для відмови в позові - факт отримання кредитних коштів іншим відповідачем [PERSON] підтверджено вироками суду у даній справі. А тому, просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до вимог АТ «Державний ощадний банк», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк», та відмовити в задоволенні позову з мотивів пропуску строку позовної давності без поважних причин. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги АТ «Державний ощадний банк», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» підтримав та просив стягнути із відповідачів [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк», безпідставно отримані грошові кошти сумі 224928 грн. 66 коп. та судовий збір, сплачений при подачі даного позову. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Татаринов О.С. заперечували проти задоволення позову, зіславшись на його безпідставність. Також просили, у випадку якщо суд прийде до висновку про відсутність об`єктивних причин для відмови в задоволенні позову, застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову саме з цих підстав. Також просили скасувати вжиті судом заходи забезпечення даного позову. В судове засідання 18.09.2020 року відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Весеньов Є.В. не з`явилися. Адвокат Весеньов Є.В. подав до суду клопотання про проведення судового засідання без його участі за наявними в справі матеріалами. В судових засіданнях 13.03.2020 року та 24.07.2020 року представник відповідачки [PERSON] - адвокат Весеньов Є.В. просив відмовити в задоволенні позову до [PERSON] в зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю належними та допустимими доказами. Також заявив про застосування судом строку позовної давності до даних правовідносин, у випадку якщо суд прийде до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача - [PERSON] , пояснення відповідача [PERSON] та його представника - адвоката Татаринова О.С., пояснення представника відповідачки [PERSON] - адвоката Весеньова Є.В. (с/з 13.03.2020 року та 24.07.2020 року), дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України - вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. В судовому засіданні встановлено, що 23.11.2007 року між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» (Кредитор), та [PERSON] був укладений Договір відновлюваної кредитної лінії №238-07 за умовами якого Кредитор зобов`язався надати [PERSON] грошові кошти в сумі 225000 грн., а остання зобов`язалася прийняти кошти, сплатити проценти за користування та повернути кошти в строк до 22.11.2017 року. За вказаним договором позивачем в день укладення договору, а саме 23.11.2007 року були видані грошові кошти в розмірі 225000 грн. В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 23.11.2007 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «Державний ощадний банк», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк», був укладений Іпотечний договір №238-07/01, відповідно до умов якого [PERSON] передала Кредитору належне їй нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення «магазин», загальною площею 25,7 м2, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2011 року по справі №2-42/11 задоволено позовні вимоги [PERSON] , визнано недійсними Договір відновлюваної кредитної лінії № 238-07 від 23.11.2007 року та Іпотечний договір № 238-07/01 від 23.11.2007 року. Дане рішення мотивоване тим, що згідно висновку експерта НДЕКЦ при УМВС України в Черкаській області №56/9 від 30.10.2009 року [PERSON] не підписувала заяву на кредитування та видатковий касовий ордер №687586_001 від 23.11.2007 року на отримання коштів, а такий підпис виконав саме [PERSON] . Також вказане рішення ґрунтувалося на поясненнях [PERSON] , даних в судовому засіданні, про те, що у видатковому касовому ордері №687586_001 від 23.11.2007 року підпис від імені [PERSON] виконаний саме ним - [PERSON] в день видачі грошових коштів - 23.11.2007 року. Крім того, з вказаного рішення вбачається, що достовірно підтверджено, що [PERSON] в день підписання кредитного договору та видачі грошових коштів в банківській установі не була, заявку на кредитування не підписувала, грошові кошти не отримувала (а.с. 7-12). Вказане рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2011 року залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 22.12.2014 року4 (а.с. 13-15). Також в судовому засіданні встановлено, що було порушено кримінальне провадження за ч. 4 ст. 190 КК України (за фактом заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами філії - Черкаське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк України» в розмірі 225000 грн. по Договору відновлюваної кредитної лінії №238-07 від 23.11.2007 року, укладеного на ім`я його дружини - [PERSON] ). В даному кримінальному провадженні 25.02.2010 року Акціонерним товариством «Ощадбанк», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк», був пред`явлений цивільний позов на суму 272814 грн. 03 коп., з яких: кредитні кошти - 225000 грн., несплачені відсотки - 47814 грн. 03 коп. (а.с. 169). Також цивільним позивачем в даному кримінальному провадженні неодноразово подавалися клопотання про збільшення позовних вимог за рахунок збільшення несплачених відсотків (а.с. 171, 172). Як вбачається із довідки про рух коштів по рахунку від 21.11.2019 року, на ім`я відповідача [PERSON] був відкритий балансовий рахунок № [NUMBER] на якому обліковується дебіторська заборгованість в сумі 224928 грн. 66 коп. (а.с. 23). В подальшому, вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2016 року по кримінальній справі № 1-177/11 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 3 ст. 190 КК України, який залишений без змін ухвалою Апеляційного сулу Черкаської області від 27.03.2017 року, [PERSON] було виправдано за відсутністю в його діяннях складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Цивільні позови [PERSON] та АТ «Державний ощадний банк України» залишені без розгляду (а.с. 16-18). Як вбачається з вказаного вироку, судом не було здобуто доказів тому, що підсудний [PERSON] в момент оформлення документів на отримання кредиту або в момент видачі грошових коштів Банком, в тому числі і ставлячи підписи в документах замість іншої особи, мав намір шляхом обману чи зловживання довірою привласнити ці кошти і не виконувати зобов`язання по поверненню Банку грошових коштів. Разом з тим, з вказаного вироку вбачається, що надані докази, зокрема пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і Рискаль переконали суд в тому, що саме потерпіла [PERSON] мала намір укласти з Банком Договір відновлюваної кредитної лінії на суму 225000 грн., уклала такий договір кредиту і отримала в Банку суму 225000 грн. Також суд зазначив, що в даному конкретному випадку між підсудним, Банком та [PERSON] виникли цивільно-правові відносини, які повинні вирішуватися поза межами кримінального судочинства. Ухвалою Верховного Суду від 26.02.2019 року вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2016 року та ухвала Апеляційного сулу Черкаської області від 27.03.2017 року залишені без змін (а.с. 19-22). Даючи оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне. В силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України - вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2016 року, яким [PERSON] було виправдано у зв`язку із відсутністю в його діяннях складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України, є обов`язковим лише в питанні його дій, а не дій [PERSON] . Тому переконання (висновок) суду, який ухвалив вищевказаний вирок, про те, що саме потерпіла [PERSON] мала намір укласти з Банком Договір відновлюваної кредитної лінії на суму 225000 грн., уклала такий договір кредиту і отримала в Банку суму 225000 грн., не є обов`язковими для даного суду та відповідно потребують доказування. Крім того, суд враховує і те, що вищевказані висновки про отримання саме [PERSON] в Банку 225000 грн. зроблені судом, який ухвалив вирок, лише на підставі пояснень свідків (працівників Банку), даних в судовому засіданні. Однак в силу чинного законодавства та висновків Верховного Суду, неодноразово викладених в своїх постановах, пояснення свідків не можуть бути належними доказами отримання коштів (кредиту). Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Даним Законом також визначено, що первинними документами є - документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. До первинних документів належать: видатковий касовий ордер, видаткова накладна, прибутковий касовий ордер, та інші. Первинних доказів, які б підтверджували факт отримання саме [PERSON] грошових коштів в розмірі 22500 грн. суду не надано. Разом з тим, як вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2016 року, так і рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2011 року встановлено, що згідно висновку експерта НДЕКЦ при УМВС України в Черкаській області №56/9 від 30.10.2009 року [PERSON] не підписувала заяву на кредитування та видатковий касовий ордер №687586_001 від 23.11.2007 року на отримання коштів, а такий підпис виконав саме [PERSON] . Тому, суд приходить до висновку, що саме [PERSON] , який і підписав видатковий касовий ордер №687586_001 від 23.11.2007 року на отримання коштів в розмірі 225000 грн., їх і отримав 23.11.2007 року. На час отримання вказаних коштів [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11.08.2009 року, тому відповідно [PERSON] та [PERSON] в силу чинного законодавства мали б нести солідарну відповідальність перед позивачем. В судовому засіданні представниками відповідачів було заявлено про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строків позовної давності та відмову в задоволенні позову з цих підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. В судовому засіданні встановлено, що про порушення свого права позивач - АТ «Державний ощадний банк», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк», дізнався в момент набрання законної сили рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2011 року, яким було визнано недійсним Договір відновлюваної кредитної лінії № 238-07 від 23.11.2007 року на виконання якого позивачем і був виданий кредит в розмірі 225000 грн., а саме 22.12.2014 року. Відповідно саме з цього часу у позивача і виникло право на звернення до суду з позовом про повернення вказаних коштів. З позовом про відшкодування з відповідача [PERSON] коштів в розмірі 272814 грн. 03 коп., які складаються із кредиту отриманого 23.11.2007 року - 225000 грн. та несплачених відсотків нарахованих на даний кредит - 47814 грн. 03 коп., позивач звертався у кримінальному провадженні ще 25.02.2010 року, тобто навіть ще до визнання в судовому порядку Договору відновлюваної кредитної лінії № 238-07 від 23.11.2007 року недійсним. Даний позов був залишений без розгляду вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2016 року, який вступив в законну силу 27.03.2017 року. До суду з даним позовом позивач звернувся 22.11.2019 року. Тому строк звернення до суду з позовом до відповідача [PERSON] не є пропущеним. Відповідно позовні вимоги до відповідача [PERSON] є такими, що підлягають до задоволення. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що з позовом до відповідачки [PERSON] , в тому числі і як солідарного співвідповідача (про стягнення коштів отриманих подружжям в період шлюбу), позивач не звертався, хоча таке право в нього виникло також 22.12.2014 року. З даним позовом позивач звернувся до суду 22.11.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. При цьому, позивач не просив поновити такий строк, вважаючи його не пропущеним та обґрунтовуючи це тим, що право звернення до суду в нього виникло лише з моменту набрання вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2016 року, тобто з 27.03.2017 року. З даними доводами представника позивача суд не погоджується, з підстав, про які уже зазначалося вище. А зокрема з тих підстав, що даний вирок є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої він ухвалений, і лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Даний вирок був ухвалений стосовно [PERSON] , якого було виправдано. Відповідно переконання (висновки) цього суду, викладені в мотивувальній частині вироку щодо дій [PERSON] , не є обов`язковими. Тому відповідно і право позивача на стягнення з відповідачів коштів в розмірі 225000 грн. не виникає з вищевказаного вироку. Тому в даному випадку, підлягають застосуванню вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України. За таких підстав, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову Акціонерного товариства «Державний ощадний банк», в особі філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк», до [PERSON] . Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити і наступне. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.11.2019 року даний позов був забезпечений шляхом накладення заборони на вчинення будь-яких реєстраційні дії щодо приміщення магазину, що розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 25,7 м2, який на праві спільної часткової власності (по Ѕ частині) належить [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - адвокат Татаринов О.С. просив разом із прийняттям рішення по даній справі вирішити питання скасування заходів забезпечення даного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Частинами 7, 8 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Враховуючи, що судом задоволено позовні вимоги до відповідача [PERSON] підстав для скасування заходів забезпечення позову вжитих щодо його майна немає. А тому, вказане клопотання не підлягає до задоволення. Вирішуючи питання про стягнення із відповідачів на користь позивача судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі даного позову сплачено судовий збір у розмірі 3373 грн. 93 коп., що підтверджується відповідним меморіальним ордером (а.с. 1). Крім того, позивачем сплачений судовий збір і за подання заяви про забезпечення даного позову в розмірі 960 грн. 50 коп., що також підтверджується відповідним меморіальним ордером (а.с. 27). Таким чином всього позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі 4334 грн. 43 коп. Враховуючи, що суд відмовив в задоволенні позову до відповідачки [PERSON] та задовольнив його в повному розмірі позовних вимог до відповідача [PERSON] , тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір в загальному розмірі 4334 грн. 43 коп. підлягає до стягнення саме з відповідача [PERSON] на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial