Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

Адвокат Горобець С.О. діючи в інтересах позивача [PERSON] звернувся з позовом до відповідача про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що [PERSON] працював плотником - бетонником у колишньому БМУ «Промбуд» ВБМО «Черкасбуд» і від підприємства у 1992 році отримав ордер на заселення у квартиру за адресою: [ADDRESS] . У 2002 році дана квартира була приватизована на всіх членів сім`ї: позивача, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У даній квартирі вони проживали до 1998 року, а потім переїхали проживати в с. Папужинці Тальнівського району Черкаської області. У 1998 році відповідач [PERSON] , який є троюрідним братом [PERSON] звернувся до останнього з проханням про тимчасове проживання у спірній квартирі та за домовленістю з власниками вселився в дане помешкання. На даний час позивач проживає за місцем реєстрації свого чоловіка в с. Онопріївка Тальнівськаого району. У 2004 році відповідач був зареєстрований у спірній квартирі, а близько 12 років тому, без згоди позивача та інших власників вселив у квартиру свою жінку та дитину і продовжують проживати по теперішній час. На даний час позивач, має намір переїхати в спірну квартиру на постійне місце проживання, оскільки у неї не має іншого особистого житла. Однак, на неодноразові вимоги до відповідача звільнити квартиру, останній відмовляється та продовжує чужим нерухомим майном. Крім того, відповідач намагався визнати за собою право власності на вказану квартиру у судовому порядку, але йому було відмовлено. У зв`язку з чим звернулась з даним позовом до суду. В подальшому представник позивача адвокат Горобець С.О. уточнив позовні вимоги та просив усунути перешкоди у праві користування квартирою [ADDRESS] , та належить позивачу на праві спільної власності, шляхом визнання відповідача [PERSON] (зареєстрованого по [ADDRESS] ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS] , шляхом виселення. У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав з тих підстав, що 17.04.2003 р. квартиру за адресою: [ADDRESS] було придбано його матір`ю, [PERSON] , у [PERSON] за 16000 грн. Однак, з метою уникнення сплати податку за посвідчення договору купівлі-продажу між сторонами був укладений договір позики, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло Іриною Петрівною. 30 квітня 2004 року позивачі знялись з реєстраційного обліку, а відповідач прописався, погасивши перед цим заборгованість за комунальні послуги близько 4000 грн., утворену попереднім власником. За весь період фактичного проживання відповідача ним добросовісно сплачувались комунальні послуги та проводився поточний ремонт. правильного. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 10 червня 2019 року на 11-30 год. в порядку загального позовного провадження. 16 серпня 2019 року, ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 вересня 2019 року на 14-00 год. В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві. Представник третьої особи Органу опіки та піклування в судове засідання скерувала заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність. Треті особи в судове засідання скерували заяви в яких просили розгляд справи проводити у їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та приходить до слідуючого. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні факти. Квартира [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності виданого Соснівським райвиконкомом міста Черкаси від 23.01.2002 року на праві власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою Комунального підприємства « Черкаське обласне об`єднань бюро технічної інвентаризації від 06.10.2015 року( а.с. 16). На даний час позивач [PERSON] зареєстрована та проживає в с. Онопріївка Тальнівського району Черкаської області, що підтверджується копією паспорта (а.с. 10)., треті особи [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] ( а.с. 21). Також за вказаною адресою зареєстрований , але не проживає [PERSON] 9( а.с.21) Відповідач [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі в якості піднаймача з 30.04.2004 року, а з 01.04.2015 року в якості сина піднаймача в квартирі зареєстрований малолітній [PERSON] , [INFO] . Статтею 41Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності . Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію природні якості землі.. За положенням статті 47 Конституції України кожен має право на житло . Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту. Житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до Закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенції ) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених Законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі « Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції « житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем . Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції ( Постанова Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 754/613/18 -ц ) У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що вказане житло є єдиним місцем проживання його та його сім`ї, зокрема малолітньої дитини. Він вселився в квартиру зі згоди співвласників, тривалий час ( більше шістнадцяти років ) зареєстрований у вказаній квартирі, повністю несе всі витрати по її утриманню. В свою чергу, позивач [PERSON] посилалася на те, що реєстрація та проживання відповідача фактично позбавляє її розпоряджатися своїм майном, вона як співвласник має намір переїхати зі своєю сім`єю на постійне проживання у спірну квартиру, оскільки не має іншого особистого житла. Проте, на неодноразові вимоги до відповідача звільнити квартиру, останній відмовляється та продовжує користуватись чужим майном. Крім того, відповідача намагався визнати за собою право власності на квартиру у судовому порядку, проте йому було в цьому відмовлено. У заяві про уточнення позовних вимог представник позивача просить суд усунути перешкоди у праві користування квартирою [ADDRESS] , та належить позивачу [PERSON] на праві спільної власності, шляхом визнання відповідача [PERSON] (зареєстрованого по [ADDRESS] ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS] , шляхом виселення. Проте, при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. А саме : при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою. Так, при розгляді справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] вселився у дану квартиру зі згоди співвласників у 2004 році, які в свою чергу, відразу ж після вселення відповідача та його реєстрації , знялися з реєстрації у квартирі, що належить їм на праві власності та переїхали на постійне місце проживання в іншу місцевість. За весь час проживання у квартирі , а це 16 років , відповідач несе витрати по її утриманні, тобто має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом. В той же час, позивач зареєстрована та проживає за адресою с. Онопріївка Тальнівського району Черкаської області, тобто має інше житло, а її посилання на той факт, що вона має намір повернутися проживати у спірну квартиру, належними та допустимими доказами не підтверджений. Більше того, суд враховує, що позивач є одним із співвласників квартири,( її частка складає ј) , доказів того, що інші співвласники після тривалого не проживання в квартирі також мають намір мешкати у ній, суду не надано. При цьому, суд враховує і ту обставину, що позивач [PERSON] ( дошлюбне прізвище [PERSON] ) добровільно разом із третіми особами з 1998 року не проживала у спірній квартирі, за згодою третіх осіб [PERSON] та [PERSON] , які є її батьками ( а.с. 12) була знята з реєстрації та проживає в іншій місцевості , знала про проживання у квартирі відповідача [PERSON] як піднаймача, не заперечувала проти такого проживання, а тому її право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням , який внаслідок цього може стати безхатченком, що є несправедливим з урахуванням всіх обставин справи. Посилання позивача як на доказ порушення її права на житло звернення відповідача [PERSON] до суду з позовом про визнання права власності на спірну квартиру силу ст. 4 ЦПК України не може бути таким доказом, оскільки відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Таким чином, суд вважає, оскільки тривалий час проживання відповідача у спірній квартирі, яка є єдиним його житлом, та житлом неповнолітньої дитини, незалежно від її правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції. При вирішенні даної справи, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі доводи про те, що відповідач тривалий час проживає у квартирі, сплачує витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, з`ясувавши зв`язок відповідача із спірною квартирою як із житлом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням шляхом виселення , є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed