Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

[PERSON] у грудні 2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю, вказавши, що з 25.09.2004 року перебував у шлюбі із відповідачем, який було розірвано рішенням суду від 27.11.2015 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей доньку Олесю [INFO] та доньку Злату [INFO]. 25.10.2011 року він уклав договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS]. Для купівлі вказаної квартири були використані кошти одержані ним в сумі 300\~000 гривень від своєї матері [PERSON], які вона до цього зняла з депозитних рахунків у ПАТ КБ «ПриватБанк». Про отримання коштів від [PERSON] він 21.10.2011 року склав власноручну розписку. За таких обставин позивач вважав, що придбав спірну квартиру за кошти, які належали йому особисто та до яких відповідач [PERSON] не має жодного відношення. Однак [PERSON] не визнає його права власності на квартиру та подала до суду позов про визнання квартири спільним майном подружжя та її поділ. За таких обставин він вимушений звернутися до суду та просив визнати квартиру за адресою [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON]. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та підтвердили обставини викладені у позові. Додатково пояснили, що передані [PERSON] його матірю кошти в сумі 300\~000 гривень отримані на умовах повернення в майбутньому, тобто фактично є позикою. [PERSON] ніякої участі у купівлі квартири не приймала, хоча дійсно була присутня у нотаріуса та давала свою письмову згоду на придбання житла. Відповідач та її представники позов не визнали, оскільки вважали недоведеними позовні вимоги [PERSON]. При цьому [PERSON] суду пояснила, що на купівлю квартири за адресою [ADDRESS] були використані спільні кошти сімї, які складалися із особистих заощаджень сторін, коштів наданих на придбання квартири батьками обох із подружжя, а також коштів позичених у родичів та спільних знайомих. При укладанні договору купівлі-продажу квартири вона особисто була присутня у нотаріуса та давала свою письмову згоду на придбання [PERSON] квартири в інтересах сімї. Станом на жовтень 2011 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а до цього працювала та отримувала заробітну плату. Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка та дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Шамрай) Н.С. одружились 25.09.2004 року, що підтверджено Свідоцтвом про одруження (а.с. 3). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей доньку Олесю [INFO] та доньку Злату [INFO] (а.с. 4). Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.09.2015 року у справі №711/8861/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 5). Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 25.10.2011 року укладеного між ТОВ «Житлобуд-інвест-К», як продавцем, та [PERSON], як покупцем, - продавець передав у власність покупця квартиру [ADDRESS], а покупець прийняв квартиру та сплатив за неї обумовлену грошову суму 274950 гривень (а.с. 6). Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON]. Розрахунок за придбану квартиру здійснено шляхом перерахування [PERSON] на банківський рахунок продавця коштів в сумі 274950 гривень, що підтверджено Квитанцією №5 від 24.10.2011 року ПАТ АБ «Укргазбанк» (а.с. 73). Позивач пояснив, що грошові кошти на купівлю квартири він вніс готівкою в касу банку. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що позивач її син, якому вона у жовтні 2011 року готівкою передала грошові кошти в сумі 300\~000 гривень на купівлю квартири у [ADDRESS], а [PERSON] в свою чергу передав їй розписку про те, що зобовязується повернути ці кошти. Кошти в сумі 300000 гривень не були подарунком, оскільки вони із сином домовилися, що він їх поверне коли зможе. На даний час вона вимог до сина про повернення коштів не предявляла. Також суду надано для огляду оригінал, а для долучення до матеріалів справи копію, розписки від 21.10.2011 року складеної від імені [PERSON], про те, що останній зобовязується повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 300 тисяч гривень, що надаються нею на придбання квартири за адресою м. Черкаси вул. Героїв Дніпра, 89/117 (а.с. 66). Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, - висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 (постанова від 16.12.2015 року) висловлена Правова позиція про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. В той же час у розглядуваній справі позивачем [PERSON] не доведено, що спірна квартира придбана за його особисті кошти та є його особистою приватною власністю. При цьому суд виходить з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК). Однак доводи позивача про придбання квартири за особисті кошти не доведені та містять істотні суперечності. Так, позивач стверджував, що грошові кошти в сумі 300 тисяч гривень позичені йому на придбання квартири [PERSON] отримала після закриття депозитних вкладів у ПАТ КБ «ПриватБанк». З метою підтвердження вказаного факту позивач надав суду Довідку Банку від 02.02.2016 року про те, що [PERSON] у 2011 року були закриті наступні депозитні вклади у ПАТ КБ «ПриватБанк», - 28.07.2011 року закрито «Депозитний вклад проценти щомісячно 12 місяців» в сумі 101359,83 гривень; 30.08.2011 року закрито вклад «Стандарт 1 місяць» в сумі 100554, 99 гривень; 03.10.2011 року закрито вклад «Стандарт 1 місяць» в сумі 100557,95 гривень (а.с. 7 зв.). Із назви депозитних вкладів закритих у серпні та жовтні 2011 року «Стандарт 1 місяць» вбачається, що строк їх дії становив 1 місяць. Таким чином кожен із наведених у довідці Банку депозитних вкладів [PERSON] існував в окремий період, а отже надана суду довідка від 02.02.2016 року підтверджує наявність у [PERSON] станом на 03.10.2011 року грошових коштів в сумі 100557,95 гривень, а не 300000 гривень. Крім того суд враховує, що [PERSON] вважаючи, що спірна квартира придбається за його особисті кошти та стає його особистою приватною власністю, міг наполягати на тому, щоб відповідні відомості про це були зазначені в тексті Договору купівлі-продажу від 25.10.2011 року, однак вказаний договір не містить жодних відомостей про такі обставини. При тому, що згідно п. 10 Договору нотаріус розяснив його сторонам як статтю 59 СК України «Здійснення дружиною, чоловіком права особистої приватної власності» так і статтю 65 СК України «Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя». Натомість відповідно до п.9 Договору купівлі-продажу квартири, - сторони підтверджують, що дружина покупця (тобто [PERSON]С.) згодна з укладенням цього договору, про що нотаріусом 25.10.2011 року посвідчена відповідна заява [PERSON]. Не надаючи юридичну оцінку дійсності Договору позики грошей на який посилався [PERSON], оскільки такі позовні вимоги не були предметом судового розгляду у даній справі, суд в той же час вважає за необхідне зазначити, що використання при купівлі квартири коштів отриманих у позику одним із подружжя, не свідчить про те, що така квартира автоматично стає його особистою приватною власністю. Статтею 57 СК України, яка визначає майно, що є особистою приватною власністю дружини або чоловіка,не передбачено, що кошти отримані в позику одним із подружжя в інтересах сімї, є його особистою приватною власністю. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана в інтересах не лише [PERSON], а всієї сімї на той час подружжя [PERSON]. За таких обставин судом не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON]. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed