Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Подільського відділення № 5393 (надалі за текстом - відповідач), про визнання договору відновлювальної кредитної лінії недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.08.2008 року між відповідачем та позивачем було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 82 (надалі за текстом - договір) про надання грошових коштів у розмірі 2 350 000 грн. Відповідач зобов'язав позивача сплатити наступні комісійні винагороди: за надання кредиту в розмірі 11 750 грн. та за резервування коштів на невикористану частину кредитної лінії щомісячно у розмірі 0,1 % невикористаної частини ліміту кредиту в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день здійснення платежів, вважаючи такі дії відповідача введенням позивача в оману, на думку позивача, деякі пункти укладеного договору обмежують та порушують її права, є несправедливими, а відтак, є проявом недобросовісної діяльності, у зв'язку з чим позивач звернулася до суду за захистом порушеного права. В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити з підстав, що викладені в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надав до суду копію повідомлення про умови кредитування, розпорядження, виписку по заборгованості, рішення суду про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про залишення позову без задоволення, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом, 04.08.2008 року між відповідачем та позивачем було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 82 (а.с. 4 - 10). Відповідно до повідомлення про умови кредитування від 07.07.2008 року вбачається, що сторонами було погоджено умови кредитування, згідно яких позивач повністю погодилася та прийняла всі умови та зобов'язання запропоновані відповідачем (а.с. 20 - 21). У відповідності до розпорядження від 04.08.2008 року відповідачем було надано позивачу кредитні кошти у розмірі 2 350 000 гривень (а.с. 22), також, надання коштів підтверджується повідомленням про фінансову операцію (а.с. 24). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.04.2013 року в задоволені позову [PERSON] до відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», [PERSON], третя особа - управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в м. Києві, про визнання недійсним договору іпотеки в частині передання в іпотеку було відмовлено (а.с. 26 - 28). 25 січня 2011 року Шевченківським районним судом м. Києва було винесено рішення по справі за позовом відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк» в особі філії - Подільського відділення №5393 до [PERSON], [PERSON], яким стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Державний ощадний банк» стягнуто 3 398 802 гривні 43 копійки, звернувши стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] (а.с. 29 - 31). Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема , є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а правилами ч. 1 ст. 22 цього Кодексу встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, що може бути спростована лише нормою закону чи встановлена судом. Відповідно до ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До суду належних та допустимих доказів на підтвердження суперечності змісту укладеного правочину - договору, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, надано не було. Також, до суду не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що особи, які вчиняли правочин, не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності, а волевиявлення учасників правочину не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі. Крім того, на доведено, що позивача діями відповідача було введено в оману, а пункти укладеного договору обмежують та порушують права позивача, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а відтак правові підстави для задоволення позову відсутні. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов являються неприпустимими, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57 - 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердженню, а тому підлягають залишенню без задоволення. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed