Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив суд розірвати шлюб укладений з [PERSON], мотивуючи тим, що спільне життя з відповідачем не склалось внаслідок різних поглядів подружжя на життя та ведення спільного побуту, у зв'язку з чим було втрачено один до одного почуття любові та поваги, протягом тривалого часу спільне проживання та шлюбні відносини між сторонами було фактично припинено, сторони спільного господарства не ведуть, внаслідок чого позивач вважає, що примирення, а також подальше спільне проживання сторін та збереження їх шлюбу є неможливим і суперечить їх спільним інтересам, у зв'язку з чим просить розірвати шлюб. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що з 01 вересня 1979 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають повнолітню доньку, на протязі останніх років сімейне життя між подружжям поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, з травня 2013 року подружжя разом не проживають, не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, тому позивач наполягає на розірванні шлюбу та категорично заперечує щодо надання судом строку для примирення. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пояснила що з 01 вересня 1979 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу подружжя Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала в повному обсязі, мотивуючи тим, що звернення позивача з позовом про розірвання шлюбу є передчасним, оскільки подружжя припинило сімейно-шлюбні стосунки лише з червняч 2013 року, тому відповідач не втрачає надії на можливість відновлення сімейно-шлюбних стосунків, вважає поданий позов емоційним сплеском, який має тимчасовий характер, відповідач вживає заходів налагодження стосунків з чоловіком, та вважає що серйозних підстав для розлучення немає. Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. ( ст.55 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. На підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2013 року сторонам по справі надано строк на примирення терміном на чотири місяці. Як роз'яснено у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як убачається з матеріалів справи, підтверджується наявними у справі доказами та поясненнями сторін по справі, які надавались в судовому засіданні, з 01 вересня 1979 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають повнолітню доньку, сімейне життя подружжя не склалось, у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, тривалий час сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони бажання не мають, висловлюють обопільне бажання розірвати шлюб, за час наданий судом для примирення сторони не відновили сімейно-шлюбні відносини. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до з вимог статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, за час наданий судом примирення між подружжям не відбулося, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved