Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»), третя особа - Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання за [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) та її неповнолітньою донькою [PERSON], [INFO], право на користування жилим приміщенням в квартирі [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та вселити їх в зазначену квартиру; усунути перешкоди з боку Відповідача - [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]), зобов'язавши його не перешкоджати [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) та її неповнолітній доньці [PERSON], [INFO], у користуванні жилим приміщенням в квартирі [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без його участі, за змістом якої він підтримував позовні вимоги в повному обсязі. Позовні вимоги мотивовані тим, що Відповідачем незаконно чиняться перешкоди Позивачу та її неповнолітній доньці у реалізації їх права на користування квартирою [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як зазначено в позовній заяві, Відповідач та її неповнолітня донька вселилися у спірну квартиру як члені сім'ї власника квартири і за його згоди, а тому вони набули право на користування даною квартирою. Відповідач - [PERSON], - в судове засідання не з'явився та подав письмову заяву-заперечення, в якій зазначив про те, що заперечує проти заявленого позову, оскільки не бажає проживати з Позивачем і не хоче, щоб вона йому заважала проживати у спірній квартирі своєю присутністю, та має намір створити нову сім'ю. В даних запереченнях Відповідач також просив розглядати дану справу без його участі. Представник Третьої особи - Органу опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, - в судове засідання не заявився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. З огляду на те, що розгляд даної цивільної справи неодноразово відкладався саме у зв'язку з неявкою представників сторін, суд, з метою дотримання процесуальних прав учасників процесу, строків розгляду справи, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, ухвалив здійснювати розгляд даної справи без участі сторін. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення представника Позивача, викладені в письмових запереченнях пояснення Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно з Свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] від 02 березня 2002 року (а.с. 6) 02 березня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] (Свідоцтво про народження [NUMBER] від 11 січня 2003 року). Відповідно до Договору найму житлового приміщення від 28 червня 2006 року (а.с.9) [PERSON] наймав двохкімнатну квартиру загальною площею 48,7 кв.м, житловою площею 27,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], для постійно проживання. Згідно з пунктом 1.3 вищевказаного Договору найму житлового приміщення від 28 червня 2006 року відповідно до дійсного договору крім Наймача в приміщенні будуть постійно проживати наступні громадяни: [PERSON] (дружина) та [PERSON] (дитина). 29 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири (а.с. 10), відповідно до пункту 1 якого за цим Договором продавець зобов'язується передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти у власність та сплатити обговорену грошову суму за належну [PERSON] квартиру під номером [NUMBER], що знаходиться в [ADDRESS]. Згідно з Довідкою Обслуговуючого кооперативу «Житловий №11» № 37 від 27 квітня 2015 року (а.с.11) неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], згідно відомостей ОК «Житловий №11» проживає в квартирі під номером [NUMBER], що знаходиться в [ADDRESS] від 29 червня 2006 року. Відповідно до Довідки ОК «Житловий №11» №157 від 28 грудня 2015 року (а.с. 74) в квартирі [NUMBER] по [ADDRESS] живуть і прописані [PERSON], [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька [INFO]), [PERSON] (донька [INFO].). Як випливає зі змісту сторінки № 11 паспорта [PERSON] серія [NUMBER], виданого 17 серпня 2002 року (а.с. 41), місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 травня 2015 року відкрито провадження у цивільній справі № 344/7258/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Посилаючись на факт чинення Позивачу та її неповнолітній доньці перешкод у реалізації права на користування квартирою за адресою: [ADDRESS], [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом. Підставами заявлених позовних вимог Позивач покликається на те, що вони з дитиною у 2006 році вселилися у дану квартиру як члени сім'ї Відповідача, і фактично до кінця 2014 року проживали в ній. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин 1-2 статті 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом закріплено в статті 405 Цивільного кодексу України. Так, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] та неповнолітня дитина [PERSON] втратили право на користування житлом з передбачених частиною 2 статті 405 Цивільного кодексу України підстав та у встановленому чинним законодавством порядку в матеріалах справи відсутні, і Відповідачем таких доказів суду не надано. Крім того, сам факт подання даного цивільного позову [PERSON] розцінюється судом як дії, спрямовані на забезпечення реалізації права користування квартирою. Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що, вселившись у 2006 році до квартири за адресою: [ADDRESS], як члени сім'ї наймача (Відповідача), та продовжуючи проживати в даній квартирі після її придбання Відповідачем у власність у 2007 році, [PERSON] та її неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], набули право користування даним житловим приміщенням. В той же час, в поданих до суду письмових запереченнях Відповідач фактично заперечує право користування Позивача спірною квартирою, тобто не визнає такого права користування. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, захист невизнаваного Відповідачем права Позивача та її неповнолітньої дитини на користування житловим приміщенням шляхом визнання за Позивачем та її неповнолітньою дитиною такого права є одним із способів захисту цивільних прав і, перш за все, спрямоване на фактичну його реалізацію. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1984 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про набуття Позивачем та її неповнолітньою донькою у встановленому чинним законодавством порядку права користування квартирою, однак, враховуючи невизнання такого права Відповідачем (що безпосередньо випливає зі змісту поданих ним до суду письмових заперечень), належним способом захисту такого невизнаного та порушеного права буде визнання за [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) та її неповнолітньою донькою [PERSON], [INFO], право на користування жилим приміщенням в квартирі [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зважаючи на викладене, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, є позовна вимога про вселення [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) та її неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], у квартиру [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, зважаючи на зміст письмових заперечень Відповідача щодо не допуску Позивача на проживання у зазначену квартиру, заперечення її права на проживання в ній, Суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про зобов'язання усунути перешкоди та знаходить підстави для зобов'язання [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) усунути перешкоди та не перешкоджати [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) та її неповнолітній доньці [PERSON], [INFO], у користуванні жилим приміщенням в квартирі [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з Відповідача також слід стягнути на користь Позивача понесені нею судові витрати. На підставі викладеного, відповідно до ст. 47 Конституції України, ст.ст. 15, 405 ЦК України, ст. ст. 9, 156 Житлового кодексу Української РСР, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1984 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved