Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

[PERSON] та її син [PERSON] (надалі позивачі) 12 листопада 2014 року звернулися до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач у справі є її колишній чоловік, який раніше був зареєстрований за вказаною адресою, однак уже більше року фактично з ними не проживає. Він проживає за іншою адресою. Саме позивачі є власниками вказаної квартири відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 1999 року (зареєстрованого в Олександрійському МБТІ). Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користуватись вказаним приміщенням їх квартири. В судовому засіданні позивачі наполягають на позовних вимогах, посилаючись на викладені обставини, стверджують, що за вказаною адресою проживають саме вони, а наявність реєстрації в квартирі бувшого чоловіка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою. Відповідач в судове засідання з'явився, проти позовних вимог не заперечує, просить суд врахувати, що він просив позивача повернути йому його інструмент, натомість він зніметься з реєстрації, однак домовленості не було досягнуто. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4 -15, 16, 22, 316-319, 321, 322, 379, 381, 383, 386, 391, 405, 810, 815, ЦК України. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 391 ЦК України право власності є непорушним і власник має право вимагати усунення перешкод при здійсненні ним права користуватись та розпоряджатись своїм майном. Правовідносини сторін врегульовані ст. 405 ЦК України, за змістом якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що саме позивачі у справі є власниками квартири [ADDRESS], яка належить саме [PERSON] та [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 1999 року. Вказане Свідоцтво було зареєстровано в Олександрійському МБТІ в квітні 1999 року. Суд також приймає до уваги, що 03 січня 2012 року в Димитрівській селищній раді міста Олександрія Кіровоградської області між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]). Згодом, за рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 19 вересня 2014 року між подружжям шлюб було розірвано. Згідно акту від 14 жовтня 2014 року відповідач у справі зареєстрований саме за вказаною адресою, однак він не проживає в [ADDRESS] з 2013 року, його особисті речі в квартирі також відсутні. Суд приймає до уваги та визнає доведеним той факт, що відповідач дійсно не проживає в квартирі, яка належить позивачам у справі. Суд вважає доведеним, що відповідач по справі - [PERSON] втратив право користуватись житлом в квартирі [ADDRESS], яка належить [PERSON] та [PERSON] - позивачам у справі відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 1999 року, оскільки саме вони є власниками квартири, фактично в ній постійно проживають. За таких обставин позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З відповідача суд вважає необхідним стягнути судовий збір на користь позивачів. Враховуючи викладене та

Outcome: approved