Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач зазначала, що 26 лютого 2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №39. Від спільного подружнього життя мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 27 квітня 2017 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб між ними було розірвано. Перебуваючи в шлюбі ними придбано за спільні кошти однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 32,5 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н.А., зареєстрованим у реєстрі за №656 від 20 лютого 2014 року. Продаж вищевказаної квартири за домовленістю з продавцем [PERSON] було вчинено за грошові кошти в сумі 339612 грн., що підтверджується п.2.1 договору купівлі продажу квартири. Згідно договору купівлі-продажу квартири, покупцем вказано відповідача [PERSON] , а оскільки спірна квартира набувалася у шлюбі, то дружина покупця [PERSON] надавала письмову згоду у вигляді заяви зареєстрованої за реєстровим №654 від 20 лютого 2014 року, яка зберігається у справах нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н.А., який посвідчив справжність підпису у даній заяві, про що відображено у п.4.4. договору купівлі- продажу спірної квартири. На придбання спірної квартири позивач [PERSON] мала власні грошові кошти в сумі 201000 грн. 00 коп., які отримала від своєї матері [PERSON] внаслідок продажу успадкованої частки квартири. Станом на 20 лютого 2014 року, дату придбання спірної квартири, позивач [PERSON] сплатила власні кошти на придбання спірної квартири в розмірі 201000 грн., що становить 59% вартості нерухомого майна, та еквівалентно 22879 доларів США, за курсом Національного банку України, який становив 8,7852 за 1 долар США. Позивач та неповнолітні діти зареєстровані та проживають в спірній квартирі, відповідач з моменту придбання квартири проживає у своїх батьків, де йому належить частка квартири, так як останній приймав участь разом з батьками у приватизації даної квартири. Відповідно до висновку №24 про вартість майна виданого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Інститут земельних реформ та раціонального землекористування» оцінювачем [PERSON] , що діє на підставі сертифікату суб`єкта оціночної діяльності Фонду державного майна України за №401/19, вартість об`єкта оцінки - окремої 1-кімнатної квартири, розташованої на 3 поверсі 5-ти поверхового будинку загальною площею 32,5 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , та перебуває у приватній власності [PERSON] , станом на 22 квітня 2020 року становить 326226 грн. 00 коп., а відповідно вартість Ѕ частки від об`єкту оцінки становить 163113 грн. 00 коп. Квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружися [PERSON] та [PERSON] . Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ними не досягнуто. Посилаючись на\~викладене,\~позивач просила\~суд здійснити\~поділ спільного\~майна подружжя,\~визнати за\~нею право\~власності на\~Ѕ частину\~квартири [ADDRESS] , вартістю 163113 грн. 00 коп., залишити у власності [PERSON] Ѕ частину спірної квартири, вартістю 163113 грн. 00 коп., стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Хуторненко І.М. позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, так як вважає їх незаконними та надуманими позивачем, оскільки для придбання квартири, ним було отримано кредитні кошти в розмірі 160000 грн., що підтверджується іпотечним договором №410МІ11140220001-ЗАСТ від 20.02.2014 р., на погашення яких ним до останнього вносилися грошові кошти. Відповідач не заперечував, що позивачу, як дружині, належить право власності на Ѕ частку спірної квартири, проте, він не згоден з формулюванням її позиції, викладеної в позовній заяві. Крім того, заперечував проти стягнення з нього судових витрат, просив віднести їх на рахунок позивача в повному обсязі. Посилаючись на викладене, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстровану шлюбі з 26 лютого 2005 року (а.с.16). Від спільного подружнього життя мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.18,21). Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.24-25). 20 лютого 2014 року відповідачем [PERSON] було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 32,5 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н.А., зареєстрованого у реєстрі за №656 від 20 лютого 2014 року (а.с.26-28). З метою придбання вищевказаної квартири, 20 лютого 2014 року між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договори кредиту. У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами, 20.02.2014 р. між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір №410МІ11140220001-ЗАСТ, а також між позивачем [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» договір поруки №410МІ11140220001-ПОР (а.с.83-94). Відповідно до висновку №24 про вартість майна виданого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Інститут земельних реформ та раціонального землекористування» оцінювачем [PERSON] , що діє на підставі сертифікату суб`єкта оціночної діяльності Фонду державного майна України за №401/19, вартість об`єкта оцінки - окремої 1-кімнатної квартири, розташованої на 3 поверсі 5-ти поверхового будинку загальною площею 32,5 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , та перебуває у приватній власності [PERSON] , станом на 22 квітня 2020 року становить 326226 грн. 00 коп., а відповідно вартість Ѕ частки від об`єкту оцінки становить 163113 грн. 00 коп. (а.с.36-52). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що квартира, загальною площею 32,5 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , була набута сторонами під час перебування в шлюбі, право власності зареєстровано на одного з подружжя відповідача [PERSON] , а тому вищевказане нерухоме майно є об`єктом спільного сумісного майна подружжя. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Згідно статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є заробітна плата, стипендія, пенсія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 61 СК України). Положення статті 69, 70, 71 СК України, визначають, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними. Якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. З огляду на викладене, враховуючи фактичне визнання відповідачем позовних вимог, оскільки його заперечення зводяться суто до незгоди з діями позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та в порядку поділу визнання за кожним із них права власності на Ѕ частку спірної квартири. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved