Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

[PERSON] звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняти з реєстрації. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач посилається на наступне, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад 15 років, позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням, щоб останній взяв довідку із ЖРЕО за місцем свого фактичного проживання для того, щоб позивачу списали заборгованість за комунальні послуги по спірній квартирі, однак відповідачем було відмовлено в проханні позивача. Відповідач не несе витрати по сплаті за комунальні послуги, не несе інших витрат на утримання житла. 17 вересня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 25 січня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживання. 04 квітня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про продовження розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 16 травня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залучення [PERSON] та [PERSON] у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористалась своїм процесуальним правом та не направили суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання з`явилися, вважають даний позов необґрунтований та таким, що не підлягає задоволенню з підстав викладених в відзиві на позовну заяву, додатково зазначили, що останнім часом позивач пілкується з якимись людьми, які ввійшли до неї в довіру і як керують її діями. Позивач останнім часом агресивно налаштована проти відповідача, подає якісь скарги та заяви, звинувачує відповідача в протиправних діях по відношенні до неї. У спірній квартирі у відповідача теплі, дружні відносини з третіми особами, в квартирі відповідач проживає в своїй окремій кімнаті, де є особисті речі. В спірній квартирі відповідачем були зроблені ремонтні роботи, піклується за батьками та несе витрати по сплаті комунальних послуг. Треті особи в судове засідання не з`явилась, подали пояснення по справі, посилаються на наступне, що є батьками позивача та відповідача, [PERSON] та [PERSON] підписали довіреність на ім`я сторонньої людини [PERSON] в зв`язку з переконанням позивача, що ця довіреність для того щоб отримувати пенсію, рецепти у лікарів та купувати ліки. В подальшому з`ясувалося, що треті особи уповноважили розпоряджатися майном, вести справи в судах та інше, а саме найголовніше надали право на зняття з реєстраційного обліку та поставити на будь-яку іншу адресу. Між третіми особами та відповідачем дуже теплі відносини, відповідач проживає у спірній квартирі має особисті речі. [PERSON] є відповідальним квартиронаймачем, укладено договір найму спірної квартири, тому просять відмовити в задоволенні позову. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер - правоустановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення. Судом встановлено, що на підставі ордеру від 17 листопада 1975 року, виданий герою СССР полковнику [PERSON] №1512, яка розташована за адресою [ADDRESS] , - на сім`ю у складі трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Квартира не приватизована. За даними довідки з місця проживання про склад сім`ї (форма №3) у вищевказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 64 Житлового Кодексу Української РСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження). Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України. Суд зазначає про те, що матеріали справи не містять доказів, що підтверджує викладені позові факти, відповідачем в ході розгляду справи звернуто увагу та те, що він на законних підставах зареєстрований у спірній квартирі, та ніколи не втрачав до неї інтересу, а тому доводи відповідача про те, що позбавлення його конституційного права на житло, суд вважає ґрунтовним та прийнятним. Окремо слід звернути увагу на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, та стороною позивача не доведено суду будь-яких доказів необхідності визнання відповідача, таким що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. При цьому, у відповідності з наведеною нормою та п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 р. за №2 «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України) Отже, встановивши, що відповідач проживає у спірній квартирі, має окрему кімнату де знаходяться особисті речі особисті речі, відповідач до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не зверталася, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку за місце проживання, є необґрунтованим та каким, що не підлягає задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed