Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

[PERSON] у вересні 2015 року звернувся до суду із позовом до Харківецької сільської ради Пирятинського району про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. У подальшому, за клопотанням позивача, ухвалою суду від 01.10.2015 неналежного відповідача - Харківецьку сільську раду Пирятинського району замінено на належного [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08.12.2002 року померла його тітка [PERSON]. Внаслідок її смерті відкрилась спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 4,85 га на території Харківецької сільської ради Пирятинського району. За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно позивачу. Позивач зазначає, що не має змоги оформити своє право на спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON], оскільки не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений ст. 1270 ЦК України строк. Вважає, що строк прийняття спадщини був пропущений ним з поважних причин, оскільки про існування заповіту йому стало відомо лише у серпні 2015 року, коли він отримав листа від Пирятинської державної нотаріальної контори з розясненням його права як спадкоємця звернутись до суду із заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. У звязку з цим просить визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити, оскільки він дійсно не знав про існування заповіту складеного на його користь. Представник відповідача у судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав, просить відмовити у задоволенні позову, оскільки незнання спадкоємцем про наявність заповіту, складеного на його користь, не може бути визнано поважною причиною пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини. Крім того, позивачу було давно відомо, що він є спадкоємцем майна померлої [PERSON], так як він отримував у банківській установі належні їй компенсаційної виплати як громадянам, які були насильно вивезені на примусові роботи до Німеччини. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовна заява не підлягає до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 08 грудня 2002 року померла тітка позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КЕ №305679, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області 15.09.2015 (а.с. 3). За життя 07.04.1999 [PERSON]П склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно [PERSON] (а.с. 4). Станом на час смерті останньої вказаний заповіт не змінений та не скасований. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР в ред.1963 року). Позивач у встановлений законодавством строк із заявою про прийняття спадщини за цим заповітом до нотаріальної контори не звернувся. У серпні 2015 року він отримав лист від Пирятинської державної нотаріальної контори з розясненням його права як спадкоємця за заповітом звернутись до суду із заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.5). Відповідно до положень ч.3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування » №7 від 30.05.2008 року, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідно до розяснень, які містяться у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 №24-753/0/4-13, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. У судовому засіданні позивач пояснив, що отримував компенсаційні виплати, що належали його тітці [PERSON] після її смерті. Отже, позивач вважав себе спадкоємцем тітки і прийняв частину спадкового майна. Крім того, у своєму листі від 22.08.2015 нотаріус повідомила позивача про існування заповіту [PERSON], складеного на іншу особу 17.07.1986 року (а.с.5). Тому суд критично оцінює доводи позивача щодо необізнаності про складений на його користь заповіт та в цілому вважає, що така причина пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини не є поважною. Крім того, позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача [PERSON], яка не може бути спадкоємцем по закону відповідно до норм законодавства, що діяло на момент відкриття спадщини. Норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України , згідно з якими Цивільний кодекс України в редакції 2003 року застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Враховуючи викладені обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed