Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

[PERSON] як представник [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 14 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого 11 квітня того ж року народилася донька - [PERSON] За період спільного проживання подружжя періодично проживало у [ADDRESS] та у квартирі, яка належала [PERSON] в [ADDRESS]. Однак, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2014 року вказаний шлюб розірвано, а [INFO] [PERSON] помер. Розпочавши процес оформлення спадщини, позивачу стало відомо, що квартира [ADDRESS], одноосібним власником якої був померлий [PERSON], на підставі договору дарування від 09 травня 2014 року перейшла у власність відповідача [PERSON] Як з'ясувалося, вказану квартиру [PERSON] отримала від [PERSON], яка у свою чергу придбала таку за договором купівлі-продажу квартири від 20 лютого 2014 року, укладеного за участю представника [PERSON] за довіреністю - відповідача [PERSON] Вважає вказану довіреність, а відтак і договір купівлі-продажу недійсними, оскільки покійний [PERSON] являвся інвалідом ІІ групи, з 1996 року перебував на диспансерному обліку у невролога, хворів на симптоматичну епілепсію з вторинними генералізованими тоніко-клонічними нападами (2-3 рази на місяць) та з вираженими характерологічними змінами особистості по епітипу, у його лікуванні використовувались транквілізатори та заспокійливі препарати; мав гіперденсивне гетерогенне утворення з ураженням сірої та білої речовин головного мозку, травму головного мозку, психічні та поведінкові розлади внаслідок зловживання алкоголем. Оскільки через наведені обставини, в тому числі психічні хвороби, ускладнені зловживанням алкоголю, [PERSON] не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, вищевказаний правочин не відповідав його дійсній волі, надання довіреності не було свідомим, він ніколи не бажав здійснювати продаж належної йому квартири, оскільки такий був не вигідним насамперед для нього, так як іншої нерухомості не мав, коштів від її продажу також не отримував, тому просить позов задовольнити. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Позивач [PERSON] у судовому засіданні додатково пояснила, що за час шлюбу [PERSON] інколи поводився неадекватно, хоча і не звертався до лікаря; міг зробити якісь речі, які не можна було пояснити. За три роки спільного проживання було декілька випадків, коли він взагалі не розумів, що робить, після чого важко відходив від такого стану. Коли вони укладали шлюб і коли у них народилася дитина, [PERSON] усвідомлював значення своїх дій, однак згодом вона була змушена з ним розлучитися, оскільки боялася, що він щось може вчинити на шкоду сім'ї. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала та подала письмове заперечення посилаючись на те, що з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] дійсно являвся інвалідом ІІ групи та відповідно з 1996 року перебував на обліку невролога. Також матеріалами справи стверджуються й інші захворювання покійного [PERSON], однак такі обставини не можуть слугувати підставою для визнання довіреності, як одностороннього правочину від 23 жовтня 2013 року, недійсною. Так, згідно висновку експертизи, проведеної за клопотанням позивача, [PERSON] 23 жовтня 2013 року у момент вчинення правочину міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. За таких обставин всі доводи позивача про ніби відсутність у [PERSON] свідомих дій та їх розуміння при вчиненні зазначеного правочину є необґрунтованими. Всі зазначені у позові норми права можуть бути застосовані до одностороннього правочину тільки за наявності належних та допустимих доказів, а таких у позивача нема. Крім того, посилається на те, що 23 травня 2013 року Перечинською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження №136 «Про надання дозволу на вчинення правочину стосовно нерухомого майна». Вказаним розпорядженням Перечинська РДА, у структуру якої входить служба у справах дітей, з врахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини № 06 від 20 травня 2013 року, надала дозвіл покійному [PERSON] на вчинення правочину купівлі-продажу приватизованої квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право проживання та користування в якій мають малолітня дитина [PERSON], [INFO], та неповнолітній [PERSON], [INFO], які забезпечені іншим рівноцінним житлом за адресою: [ADDRESS]. Також звертає увагу на те, що інформація служби у справах дітей Перечинської РДА, що міститься у матеріалах справи, стосується договору дарування від 09 травня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо якого, відповідно і не могли надаватися будь-які дозволи вказаним органом (а. с. 153-154). Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та просила у задоволенні такого відмовити, оскільки наявними матеріалами справи достеменно встановлено, що у покійного [PERSON] були чіткі наміри щодо продажу квартири. Так, 19 квітня 2013 року за письмовою розпискою, де стоїть його підпис, [PERSON] отримав гроші за квартиру, а лише восени того ж року видав оскаржувану довіреність, що додатково спростовує посилання позивача на те, що на момент її видачі покійний не розумів значення своїх дій, навпаки вказуючи на їх послідовність. Також зазначила, що перебування [PERSON] з 1988 року по 2007 рік на обліку лікаря-психіатра нічого не доводить, оскільки оскаржуваний правочин вчинено у 2013 році, тобто у цьому році, коли між ним та позивачем укладався шлюб, була народжена і зареєстрована обома батьками донька. Його захворювання носили неврологічний характер, а також мали місце приступи епілепсії через вживання алкоголю, однак у висновках всіх закладів, де лікувався [PERSON] чітко зазначено, що його свідомість була ясною. Так само результатами судової психіатричної експертизи встановлено, що він міг розуміти значення своїх дій на момент видачі оспорюваної довіреності. У судовому засіданні приватний нотаріус Конончук В.Ю. як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, зазначивши про безпідставність позову, пояснила, що на момент видачі довіреності [PERSON] повністю усвідомлював значення своїх дій. Крім цього при посвідченні таких довіреностей, нею як нотаріусом, проводиться бесіда щодо майна особи, працевлаштування, чи має вона де проживати, яка так само проводилася особисто і з покійним [PERSON] при посвідченні оспорюваної довіреності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. У судове засідання приватний нотаріус Перечинського районного нотаріального округу Маріаш В.І. не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, даний позов вважає необґрунтованим. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знав покійного [PERSON] близько двох років, оскільки разом з ним працював в Ужгородській школі, де той був охоронцем. Були випадки, коли [PERSON] поводився дивно та щось дивне говорив, однак згодом розмовляв як нічого й не було; за час їх знайомства він якихось проявів хвороби не помічав. Однак, після народження дитини [PERSON] звільнився, а одного разу, восени, коли дитині було близько півроку, [PERSON] прийшов до нього додому, в той час коли його вдома не було. Він пройшов на кухню та взявши у руки ножа, сидів з ним, поки він не прийшов та не забрав у нього ніж; [PERSON] мав якийсь страх, що нібито донька хоче його вбити. Тоді він подумав, що у нього так звана «біла гарячка». Після того випадку він його бачив і з ним все було добре, [PERSON] виглядав повністю адекватно. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була двоюрідною сестрою покійного [PERSON], однак бачилися вони рідко, коли зустрічалися у мами. У 1986-1987 роках він звільнився з правоохоронних органів по хворобі, оскільки мав травму голови, після чого працював і на хімзаводі, і влітку вихователем у дитячому таборі «Барвінок», а під час шлюбу з позивачем - охоронцем у школі № 20 м. Ужгорода. [PERSON] говорив їй, що має алкогольну залежність, а коли одружився, то намагався утримуватися від вживання алкоголю та казав, що дуже радий народженню доньки - купав її, варив їсти, однак коли випивав, то у нього починалися приступи епілепсії, після чого лікувався у невропатолога. Про якесь психічне захворювання [PERSON] вона не знає, лише знає, що він перебував на обліку психіатра, інколи тижнями жив у [PERSON], який згодом влаштував його на лікування до Виноградова, де [PERSON] і проживав перед смертю. У свій час [PERSON] казав їй, що дав [PERSON] 5 000 доларів США, про що має і відповідну розписку. В останній рік життя [PERSON] все робив як у тумані, не знав, куди йти і що йому робити, часто мав епілептичні приступи, хворів на рак кишечника та аневризму. [PERSON] помер в Ужгороді у лікарні, звідки його забрала колишня дружина. Під час розгляду справи ухвалою від 05 квітня 2017 року було задоволено клопотання адвоката [PERSON] про призначення посмертної судово-медичної експертизи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що 23 жовтня 2013 року [PERSON], [INFO], склав довіреність, якою уповноважив відповідача [PERSON], [INFO], бути своїм представником з усіма необхідними повноваженнями, в тому числі з питань, що стосуються розпорядження належною йому квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказану довіреність того ж дня посвідчено приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу Конончук В.Ю. (а. с. 107). Також встановлено, що 20 лютого 2014 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого [PERSON], який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON], відчужив [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а. с.16-17, 107). У свою чергу відповідач [PERSON] за Договором дарування квартири від 09 травня 2014 року подарувала вказану квартиру відповідачу [PERSON] (а. с. 18-20). Встановлено, що [INFO] [PERSON] помер (а. с. 12). Наразі [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], звернулася до суду з позовом про визнання довіреності як одностороннього правочину, виданої 23 жовтня 2013 року покійним [PERSON], недійсною, у зв'язку з тим, що вона вчинена особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати (ст. 225 ЦК), а також під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК), і, як наслідок, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 лютого 2014 року та витребувати квартиру у відповідача [PERSON] Частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). З вказаного пункту вбачається, що для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до норм ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 січня 2017 року надано аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та зазначено, що при вирішенні спорів про визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК, судам необхідно звертати увагу на стан особи не взагалі, а саме в момент вчинення правочину. У постанові ВСУ від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 зазначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Таким чином належним та допустимим доказом того факту, що на момент вчинення правочину його учасник через стійкий розлад здоров'я не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними є саме висновок посмертної судово-психіатричної експертизи. У судовому засіданні встановлено, що покійний [PERSON], який оспорюваною довіреністю уповноважив відповідача [PERSON] бути його представником (в тому числі з питань, що стосувалися розпорядження належною йому квартирою), дійсно був інвалідом ІІ групи (загальне захворювання), що підтверджується випискою із історії його хвороби № 1071 Обласного клінічного центру нейрохірургії та неврології, а також даними медичної карти стаціонарного хворого № 798 Закарпатського обласного наркологічного диспансеру (а. с. 30, 99-105), та неодноразово знаходився на лікуванні у Перечинській ЦРЛ та у Закарпатському обласному наркологічному диспансері; з 1988 року по 2007 рік перебував на диспансерному обліку лікаря психіатра Перечинської районної лікарні, а також був направлений у Виноградівське відділення обласного центру комплексної реабілітації інвалідів та дітей-інвалідів (а. с. 32-35, 174). Разом з цим, відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №103 з датою проведення 31 серпня 2017 року, [PERSON], [INFO], на момент видачі довіреності 23 жовтня 2013 року виявляв ознаки психоорганічного синдрому астенічного варіанту з легким зниженням когнітивних здібностей внаслідок органічного ураження головного мозку органічного ґенезу (артеріовенозна мальформація) обтяженого синдромом алкогольної залежності. [PERSON] в момент вчинення правочину 23 жовтня 2013 року міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а. с. 117-125). Статтею 3 Закону України № 1489-III «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Крім того, Резолюцією 46/119 Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року затверджено Принципи захисту психічно хворих осіб та поліпшення психіатричної допомоги, серед яких зокрема зазначено, що відомості про лікування або госпіталізацію особи в минулому не можуть самі по собі слугувати виправданням постановки діагнозу про наявність у неї психічного захворювання в даний час або в майбутньому. Таким чином, позивачем та її представником не доведено належними та допустимим доказами факт неможливості [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент посвідчення довіреності від 23 жовтня 2013 року. Стосовно позовних вимог про визнання вказаного правочину недійсним з підстав передбачених ст. 233 ЦК України, як такий, що вчинено під впливом тяжкої обставини, то такі задоволенню не підлягають виходячи із наступного. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Згідно вказаної статті для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність одночасно двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Під тяжкими обставинами слід розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне, фінансове чи інше становище, а лише його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. При цьому обов'язок доведення наявності тяжкої обставини на момент вчинення правочину лежить на позивачеві. У позовній заяві як на тяжку обставину представник позивача [PERSON] вказує на те, що ні довіреність, ні договір купівлі-продажу не відповідали волі [PERSON], надання ним довіреності було несвідомим, він не бажав (ніколи не заявляв) здійснювати продаж належної йому квартири, такий був невигідним для нього, оскільки іншого нерухомого майна він не мав, коштів від продажу квартири - не отримував. Оскільки жодний із зазначених аргументів вважатися тяжкою обставиною у розумінні ст. 233 ЦК України не може, іншого, якогось більш конкретного обґрунтування наявності тяжкої обставини ні в позовній заяві, ні в процесі розгляду справи позивачем та її представником не наведено, то відповідно й відсутні правові підстави для визнання даних правочинів недійсним ще й із підстав передбачених ст. 233 ЦК України. Суд також зазначає, що підстави позову про вчинення договору особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати і у зв'язку з тяжкими обставинами, передбачені статтями 225 та 233 ЦК України, є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної з обставин, на яку посилається на підтвердження своїх доводів позивач та її представник, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів. Стосовно інших доводів позивача щодо відсутності у покійного [PERSON] дозволу органу опіки та піклування на відчуження квартири, то такі спростовуються наявним у матеріалах справи розпорядженням голови Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області № 136 від 23 травня 2013 року, [PERSON], [INFO], надано дозвіл на вчинення правочину купівлі-продажу приватизованої квартири, загальною площею 44,8 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить йому на праві приватної власності, право проживання та користування в якій мають малолітня дитина [PERSON], [INFO], та неповнолітня дитина [PERSON], [INFO]; на даний час діти забезпечені іншим рівноцінним житлом за адресою: [ADDRESS] (а. с. 80, 81). За наведених обставин суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed