Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

[PERSON] (надалі-позивач) звернувся до суду з вказаним вище позовом в обґрунтування якого зазначив, що згідно письмового договору позики від 26.08.2017 року, складеного у виді розписки [PERSON] (надалі - відповідач) позичила в нього готівкові грошові кошти в сумі 8300 гривень, які зобов`язалася повернути 25.09.2017 року. Однак, вказане зобов`язання залишилось не виконаним через прострочення його відповідачем, що спонукало позивача звернутися до суду. Позивач стверджує, що внаслідок прострочення відповідача йому заподіяно збитки від інфляції у сумі 1674,55 грн. та не отримано 710 гривень - трьох відсотків річних. Ухвалою суду від 25.08.2020 року за клопотанням відповідача було ухвалено про перехід від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику) осіб до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити у повному обсязі 10684,55 грн.. У відповідь на заперечення відповідача щодо безгрошовості укладеного між сторонами договору позики пояснив, що він не є підприємцем, як стверджує відповідач. Заперечує факт роботи відповідача продавцем протягом травня - серпня 2017 року, але визнає, що відповідач протягом місяця проходила стажування на посаді продавця у магазині, який належить його дружині. Наполягає на тому, що як фізична особа, дійсно надав відповідачу власні грошові кошти у сумі 8300 грн., які остання просила на придбання ліків для її чоловіка. В судовому засіданні відповідач заперечила позовні вимоги у повному обсязі та пояснила, що з травня по серпень 2017 року працювала у позивача продавцем у продуктовому магазині у с. Радчиха, Катеринопільського району, Черкаської області. Зокрема, відповідач зазначила, що позивач залучив її до виконання обов`язків продавця без належної реєстрації та укладення трудового договору. При цьому, як їй стало відомо пізніше, позивач ввів її в оману, повідомивши, що ключі від магазину є лише в неї. Однак, пізніше їй стало відомо, що донька позивача мала інший екземпляр ключів за допомогою яких у неробочий час відкривала приміщення магазину та брала товари на власний розсуд без повідомлення про це відповідача. Внаслідок таких дій утворилася нестача у розмірі 8300 грн., яку було виявлено під час звільнення відповідача. При цьому, не зважаючи на заперечення відповідача щодо причетності до нестачі коштів, позивач, закривши відповідача у приміщені магазину та здійснюючи на останню психологічний тиск, примусив її написати розписку про отримання нею коштів, які вона у дійсності не отримувала. Додатково повідомила, що до правоохоронних органів з приводу протиправних дій позивача вона не зверталася, оскільки побоювалася погроз з боку останнього. Щодо причин несплати коштів за проведення почеркознавчої експертизи з метою виявлення збиваючих факторів (психологічного, фізичного впливу інших штучних факторів), які могли діяти при складанні рукописного тексту у розписці від 26.08.2017 року, призначеної за її клопотанням відповідач пояснила, що, будучи непрацюючою особою не змогла оплатити вартість експертизи у розмірі 10000 грн.. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З оригіналу розписки, складеної [PERSON] 26.08.2017 року вбачається, що вказану розписку видано на підтвердження укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] .. Згідно вказаного договору вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошову позику у розмірі 8300 гривень, які зобов`язалася повернути до 25.09.2017 року. (а.с.30) Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що їй достовірно відомо про те, що з травня по вересень 2017 року [PERSON] працювала продавцем у магазині, власником якого, як на думку свідка, був [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За правовою природою договір позики є одностороннім правочином, оскільки після його укладення всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно правового висновку, викладеного у п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 вбачається, що після спливу визначеного договором строку, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до, визначених ст.ст. 12, 81 ЦПК України, загальних правил доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою. При цьому матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених доказів у їх сукупності, суд, дійшов висновку, що відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення грошових коштів у строк, визначений договором позики від 26.08.2017 року, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за указаним договорому розмірі 8300 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 1458,31 грн., а також трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 710 грн. є обґрунтованими. При цьому судом встановлено, що здійснюючи нарахування індексу інфляції на суму боргу згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач обрахував його у розмірі 1674,55 грн. в той час, як останній складає 1458,31 грн.. Нарахування трьох відсотків річних проведено позивачем згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 710 грн. Суд відкидає твердження відповідача про вчинення позивачем щодо останньої протиправних дій у виді обману, оскільки ці твердження не доведенні належними та допустимими доказами. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню, понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн., на професійну правничу допомогу у розмірі 400 грн. Відповідно до п.1 ч. 4 ст. 137 ЦПК України, зменшуючи суму відшкодування судових витрат на оплату послуг адвоката, суд враховує складність справи, яка не є складною та обсяг виконаних адвокатом робіт, який не є значним та визнає, що заявлений до стягнення розмір відшкодування 1000 грн. є необґрунтованим, тому ухвалює про його зменшення до 400 грн.. На підставі наведеного,

Outcome: partial