Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач 1»), ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (надалі - «Відповідач 2»), ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» Vienna Insurance Group» (надалі - «Відповідач 3») про стягнення з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду в розмірі 11 695,00 грн. та франшизу в розмірі 500,00 грн.; стягнення солідарно з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» Vienna Insurance Group» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 49 500,00 грн.; стягнення з [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив вирішити справу на підставі наданих ним доказів. Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок скоєного Відповідачем 1 ДТП, вина якого доведена рішенням суду, що набрало законної сили, автомобіль Позивача отримав ряд механічних пошкоджень, а Позивач - легкі тілесні ушкодження. Зокрема, як зазначено в позовній заяві, Позивачем було самостійно проведено ремонт транспортного засобу на загальну суму 41 795,00 грн., а вартість ремонтних робіт склала 20 200,00 грн. Крім того, в позовній заяві Позивач також покликається на факт завдання йому в результаті ДТП моральної шкоди, яку він оцінює у 50 000,00 грн. Відповідачем 1 - [PERSON], - подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просить відмовити в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю у Позивача права на звернення до суду. Відповідачами 2, 3 - ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» Vienna Insurance Group», - подано заяви про розгляд справи без їх участі, а також письмові заперечення на позов. Зокрема, в поданих до суду письмових запереченнях на позов представник ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» покликається на нікчемність договору страхування, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, оскільки до укладення даного договору страхування автомобіль Відповідача 1 вже було застраховано у ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» Vienna Insurance Group», а, відтак, на думку представника Відповідача 2, саме Відповідач 3 несе відповідальність у спірних правовідносинах. Згідно письмових заперечень Відповідача 3, які наявні в матеріалах справи, учасники ДТП (потерпілий та страхувальник) не виконали свій обов'язок щодо повідомлення страховика про настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, а тому права Позивача Відповідачем 3 не порушено. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, викладені в письмових запереченнях на позов пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.11) автомобіль марки Тойота Авенсіс, державний реєстраційний номер [NUMBER], перебуває у власності [PERSON]. Відповідно до Постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року у справі № 344/13342/15-п, яка набрала законної сили 13 жовтня 2015 року, визнано [PERSON] винним у вчиненні адмінправопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП України та накладено стягнення у вигляді штрафу у дохід держави в розмірі 20 (двадцять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень. Відповідно до частини 4 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Так, як встановлено судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, 21 серпня 2015 року о 07.00 годин [PERSON] керуючи транспортним засобом «ВАЗ» д.н.з. [NUMBER] в с. Боднарів Калуського району Івано-Франківської області на автодорозі Стрий, не вибрав безпечної швидкості недотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем «Тойота Авенсіс» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] в наслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, тим самим вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП України. Статтею 22 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») передбачено, що особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Відповідно до частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Враховуючи вищезазначене, [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів про відшкодування завданої автомобілю Тойота Авенсіс, державний реєстраційний номер [NUMBER], шкоди, а також відшкодування моральної шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України. Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина 1 статті 1188 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (частина 1 статті 1194 ЦК України). Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини…Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Як зазначено пункті 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). В той же час, суд звертає увагу на те, що х даним цивільним позовом до суду звернувся [PERSON] у власних інтересах. В той же час, як підтверджується матеріалами справи, власником транспортного засобу Тойота Авенсіс, державний реєстраційний номер [NUMBER], якому в результаті ДТП за участю [PERSON] була завдано матеріальної шкоди, є [PERSON]. Таким чином, Позивач [PERSON] не є власником транспортного засобу Тойота Авенсіс, державний реєстраційний номер [NUMBER], як ним і не надано суду довіреності від власника транспортного засобу на представництво його інтересів, в тому числі і звернення до суду. Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 28 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена (частини 1,2 статті 29 ЦПК України). Згідно з частинами 1,2 статті 38 ЦПК України сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Статтею 39 ЦПК України визначено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Права, свободи та інтереси особи, яка визнана безвісно відсутньою, захищає опікун, призначений для опіки над її майном. Права, свободи та інтереси спадкоємців особи, яка померла або оголошена померлою, якщо спадщина ще ніким не прийнята, захищає виконавець заповіту або інша особа, яка вживає заходів щодо охорони спадкового майна. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам. Перелік документів, що посвідчують повноваження представників, визначено статтею 42 ЦПК України. Так, повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені такими документами: 1) довіреністю фізичної особи; 2) довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника; 3) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання. Довіреність фізичної особи, яка є суб'єктом права на безоплатну вторинну правову допомогу, за зверненням якої прийнято рішення про надання такої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Таким чином, чинне цивільне процесуальне законодавство України передбачає конкретні випадки, за яких від імені особи до суду за захистом її порушених, невизнаних або оспорюваних прав може звертатися інша особа, і відповідні підстави такого звернення до суду повинні підтверджуватися належними документами. При цьому, відповідні підтверджені належними документами підстави звернення до суду з позовом повинні існувати станом на час звернення до суду. Так, як встановлено Судом, з даним цивільним позовом до суду звернувся [PERSON], пред'явивши позовні вимоги, зокрема, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої транспортному засобу, який на праві власності належить іншій особі - [PERSON]. Зі змісту Постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року у справі № 344/13342/15-п, яка набрала законної сили 13 жовтня 2015 року, випливає, що станом на час виникнення ДТП, автомобілем керував [PERSON] (абзац перший мотивувальної частини судового рішення), а не Позивач [PERSON]. Крім того, зі змісту наявних в матеріалах справи документів вбачається, що саме [PERSON] (власник транспортного засобу) звертався до страхової компанії щодо здійснення страхового відшкодування (а.с. 38-39). При цьому, доказів на підтвердження того, що станом на час звернення до суду власник транспортного засобу [PERSON] видавав на ім'я [PERSON] довіреність на звернення та представництво його інтересів, зокрема, в суді, Позивачем Суду не надано. Крім того, доказів на підтвердження того, що [PERSON], як це передбачено статтею 39 ЦПК України, є законним представником [PERSON], Суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. При цьому, наявність права керування транспортним засобом не є тотожним наявності права на відшкодування збитків, завданих такому транспортному засобу. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається той факт, що з даним цивільним позовом [PERSON] звертається особисто у власних інтересах, а не від імені [PERSON]. При цьому, [PERSON] не було наведено конкретних порушених саме його прав відповідачами в частині позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, як і не надано належних доказів, які б підтверджували існування таких порушених прав. За таких обставин Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, за безпідставністю позовних вимог. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн., Суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши викладені в позовній заяві доводи Позивача щодо завданої йому моральної шкоди, форм її прояву, розміру завданої моральної шкоди у 50 000,00 грн., Суд звертає увагу на те, що належних доказів на підтвердження саме такого розміру завданої моральної шкоди Позивачем Суду не надано, як і не надано належних доказів прояву завданої моральної шкоди. За таких обставин, вимога Позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 22, 23, 386, 979, 988, 990, 991, 1166, 1187, 1192, 1194 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 22, 26-1, 27, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: dismissed