Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовною заявою, вказавши, що працювала у Скалатському дошкільному навчальному закладі на посаді кухаря. 16.12.2013 р. наказом завідуючої навчального закладу [PERSON] №193 її було відсторонено від роботи по причині проведення слідчих дій, без зазначення терміну відсторонення. 03.03.2014 р., коли вона пішла до ДНЗ, нова завідуюча [PERSON] надала їй інший наказ №197 від 18.12.2013 року, із якого їй стало відомо про те, що її звільнено з роботи кухаря по п.3 ст.40 КЗпП України, за грубе порушення п.3.8 посадової інструкції кухаря. Виданий наказ про звільнення позивачка вважає незаконним з наступних підстав: У наказі не розкрита суть порушення п.3.8 посадової інструкції кухаря, щодо її роботи за 12 років на посаді кухаря до неї не було жодних зауважень, із наказом вона не була ознайомлена під розписку. У зв'язку із незаконним звільненням, позивачка вказала, що їй було заподіяно моральну шкоду, оскільки вона була змушена прикласти додаткові зусилля для організації свого життя та забезпечення належного рівня життя її дитині, внаслідок чого погіршився її фізичний та психологічний стан. Посилаючись на ст. ст.232, 233 КЗпП України, позивачка просить суд: визнати наказ №197 від 18.12.2013 р. про її звільнення незаконним, поновити на посаді кухаря дошкільного навчального закладу та стягнути: заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також 5000 гр. за причинену моральну шкоду. В судовому засіданні позивачка свій позов підтримала і пояснила: завідуюча дитсадком [PERSON] 16.12.2013 р. ознайомила її з наказом про відсторонення від роботи, оскільки відносно неї було заведене кримінальне провадження по факту крадіжки продуктів. Знаючи про відсторонення, вона на роботу не ходила, 03.03.2014 р. на її звернення нова завідуюча дитсадком [PERSON] вручила їй наказ від 18.12.2013 р. про її звільнення з роботи. Після цього вона звернулася за допомогою адвоката та подала до суду дану заяву. Трудову книжку вона отримала поштою лише 24.03.2014 року. Вона являється членом профспілки, однак на збори щодо вирішення питання про її звільнення не була запрошена і не знає чи такі збори проводились. Щодо моральної шкоди то вказала, що по причині підозри її у вчиненні крадіжки перенесла хвилювання, у неї погіршилося самопочуття. Представник позивачки [PERSON] позов підтримав і пояснив, що при звільненні [PERSON] були допущені грубі порушення трудового законодавства, оскільки немає згоди профкому на її звільнення, немає відомостей щодо систематичного невиконання позивачкою трудових обов'язків. Представник відповідача Скалатської міської ради - Станьковська Н.М. позов визнала частково і вказала наступне. Скалатська міська рада являється засновником Скалатського дошкільного закладу і фінансує цей заклад. Згідно Статуту дитсадка, міська рада впливу на підбір, розстановку та звільнення кадрів не має, а лише погоджує кандидатуру, а тому відношення до наказу про звільнення позивачки не має. Крім того, коли нова завідуюча дитсадка [PERSON] зверталася до неї з приводу того, що наявний наказ про звільнення [PERSON], а трудова книжка її на місці, то вона їй рекомендувала не звільняти [PERSON] з роботи, оскільки наказ [PERSON] був незаконним. Представник відповідача Скалатського дошкільного навчального закладу [PERSON], будучи належно повідомленою про дату розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, заяви про розгляд справи у її відсутності не подавала, причини неявки не повідомила. Заслухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти: 15.05.1989 р. позивачка була прийнята на посаду помічника вихователя у дитячий садок №1 м.Скалата, а наказом завідуючої дошкільного навчального закладу [PERSON] від 29.01.2001 р. [PERSON] наказано приступити до роботи і виконувати обов'язки другого повара. Наказом завідуючої Скалатського ДНЗ [PERSON] від 16.12.2013 року [PERSON] відсторонено від роботи кухаря з 14.12.2013 року у зв'язку з проведенням слідчих дій працівниками міліції. Підстава: акт від 05 грудня. Із наказом [PERSON] ознайомлена під розписку. Наказом завідуючої Скалатського ДНЗ [PERSON] №197 від 18.12.2013 року [PERSON], кухаря, звільнено з роботи 18 грудня за грубе порушення посадової інструкції кухаря п.3.8. Підстава: ст.40 п.3 КЗпП України. [PERSON] із наказом не ознайомлена. Відповідно до п.3.8 посадової інструкції кухаря кухар зобов'язаний дотримуватись норм особистої гігієни, заходів попередження харчових отруєнь. Як зазначено у п.3 ст.40 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, можливе за умови систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.3 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, у чому конкретно проявилось порушення трудової дисципліни, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема чи не закінчився встановлений для цього строк. За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором чи правилами внутрішнього розпорядку. Як установлено у судовому засіданні, до [PERSON] протягом року не було застосовано дисциплінарного чи громадського стягнення. Крім того, згідно вимог ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.3 ст.40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації. Однак, питання щодо дачі згоди на звільнення [PERSON] з роботи на розгляд профспілкового органу не виносилось. Допитана у суді свідок [PERSON] показала: станом на грудень 2013 року вона перебувала на посаді завідуючої дитсадком і оскільки відносно [PERSON] було заведене кримінальне провадження, то 16.12.2013 р. вона винесла наказ про відсторонення позивачки від роботи, на час проведення слідчих дій. Однак, на неї чинився тиск громадськості, яка реагувала на підозру у вчиненні крадіжки продуктів із кухні кухарем [PERSON], то 16.12.2013 р. вона винесла наказ про звільнення її з роботи та разом з цим вважала його не чинним і позивачку про це не повідомила, трудову книжку їй не видала. Проаналізувавши наведене у сукупності, суд прийшов до висновку, що звільнення [PERSON] з підстав, передбачених п.3 ст.40 КЗпП України являється незаконним і її порушене право підлягає захисту шляхом поновлення на посаді. Згідно вимог ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А тому суд вважає вимоги позивачки про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовільнити. При цьому суд враховує наступне: протягом з 16.12.2013 р. по 03.03.2014 р. позивачка не виконувала своїх посадових обов'язків, знаючи про її відсторонення і відповідно заробітна плата їй не виплачувалась. Дізнавшись про її звільнення з роботи 03.03.2014 р. і вважаючи про порушення її права, вона звернулась до суду про поновлення на роботі, а тому період вимушеного прогулу суд рахує саме із 03.03.2014 року і до виплати їй належить 1381.89 гр., що випливає із таких розрахунків: при п'ятиденному робочому тижню було 20 робочих днів із восьмигодинним днем. Середньомісячний заробіток позивачки до звільнення становив 1324гр., а тому денний заробіток становив 66гр.20 коп.(1324гр.:20= 66,20). Строк з 03.03.2014 р. по 07.04.2014р. включно становив 26 робочих днів, а тому до виплати позивачці належить 1721,20 грн. (66.20 гр.*26 днів). У вимогах позивачки про стягнення з відповідача заподіяної моральної шкоди слід відмовити, оскільки вона не подала доказів заподіяння такої шкоди. Також, на підставі вимог ст.88 ЦПК України з відповідача в користь держави слід стягнути понесені судові витрати розмірі 243, 60 грн., від сплати яких була звільнена позивачка. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed