Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

[PERSON] , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з заявою про встановлення факту вимушеного переселення з тимчасово окупованої території, заінтересовані особі Міністерство соціальної політики України, Міністерство у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, Російська Федерація. Обґрунтовуючи свою заяву, заявник послалася на те, що вона разом з неповнолітньою донькою були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] , де мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Заявник мала постійну роботу в м. Луганську, відповідно й постійний дохід, дитина відвідувала дитячий садок. Маючи проукраїнську позицію та сприймаючи реально загрозу для життя та здоров`я, їй разом із донькою довелося покинути місто Луганськ та переїхати спочатку до м. Харкова, потім до с. Мостки Сватівського району Луганської області, згодом до смт. Білокуракине Луганської області, а потім до м. Сєвєродонецька Луганської області, де їх було взято на облік як внутрішньо переміщених осіб та де на даний час вони проживають за адресою: [ADDRESS] . Спочатку заявник сподівалася, що ситуація стабілізується і вони з донькою зможуть повернутися у м. Луганськ. Однак збройна агресія Російської Федерації та пов`язана із цим антитерористична операція лише набирали обертів. Під час виїзду з м. Луганська до регіонів, що підконтрольні українській владі вона з дитиною, якій на той час було 4 роки, зазнали душевних страждань, оскільки транспорт, на якому вони пересувались, неодноразово зупинявся на блокпостах особами, одягненими у військову форму. Повсюди лунали вибухи. Деякий час їх тримали на блокпості, а потім відпустили, вона сильно нервувала, оскільки розуміла, що це дуже небезпечно, особливо для маленької дитини. Її донька взагалі ще довго не могла спокійно спати. Зазначені події, зокрема неодноразові переїзди спровокували короткочасні розлади її морального та психічного здоров`я. Після збройної окупації районів Луганської області вона втратила не лише речі, місце проживання, роботу, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, можливість планування свого життя, а й душевний спокій, натомість її почали турбувати хвилювання та безсоння. Просила суд встановити факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з тимчасово окупованої території Луганської області України (м. Луганськ) у липні 2014 року відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Заявник [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Вимоги заяви підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України Нікитко А.М. в судове засідання не з`явилась, надіслала до суду письмові пояснення по справі та в якій просила розглянути справу у її відсутність. Представники заінтересованих осіб Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, Російської Федерації в судове засідання не з`явилися, про день час та місце проведення судового розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи, що заінтересовані особи були належним чином повідомлені про місце, день і час судового розгляду справи, що підтверджується даними повідомлень про вручення поштового відправлення, діючи відповідно до приписів п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представників заінтересованих осіб Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України та Російської Федерації. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розглядом. Частиною 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 зі змінами в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Заявник [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] , виданого 14.04.2016 року Білокуракинським РС УДМС України в Луганській області. Згідно з копією вищезазначеного паспорту заявник проживала та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Заявник [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 22.06.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції у Луганській області. Відповідно до копій довідок від 13.11.2017 року № 0000402259 та № 0000402286 [PERSON] разом з неповнолітньою [PERSON] перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи і мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , їх фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні було встановлено і підтверджено належними та достатніми доказами, що заявник [PERSON] разом з неповнолітньою [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами та, звернувшись з цією заявою, мають на меті визначити свій статус як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Суд також враховує, що місто Луганськ станом на час розгляду цієї справи знаходиться на тимчасово окупованій території України та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей. Частинами 1-3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 1 цього Закону, незалежно від її тривалості є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. Діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованої території України» встановлено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Суд відзначає, що факт збройної агресії проти України з боку Російської Федерації встановлено зазначеними вище законодавчими актами та є загальновідомим, а тому в силу приписів ч. 3 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування. Таким чином, в судовому засіданні було встановлено та підтверджено належними та достатніми доказами, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та внаслідок незаконної окупації Російською Федерацією частини території України, зокрема частини Луганської області, заявник [PERSON] була позбавлена можливості мирно, без побоювань за свою безпеку і безпеку своєї неповнолітньої доньки, проживати в м. Луганськ, а тому була змушена покинути своє постійне місце проживання, залишивши житло та майно в м. Луганськ, змінивши власний побут та спосіб життя, переселитись з тимчасово окупованої Російською Федерацією території України до м. Сєвєродонецька Луганської області. Зазначене переселення було для заявника [PERSON] та її доньки [PERSON] вимушеним, оскільки уникнути в інший спосіб загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, прав на працю та захист у результаті незаконної збройної агресії Російською Федерацією частини території України вони не мали можливості. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги заявника є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: approved