Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «КИЇВПАСТРАНС» (надалі за текстом - відповідач), про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток на час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2016 р. по 28.11.2017 р. у розмірі 131 412, 66 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що остання працювала у відповідача на посаді начальника юридичного управління з 03.12.2001 р., а з 20.01.2009 р. на посаді першого заступника начальника юридичного управління. Наказом від 29.01.2016 р. № 13-к позивач була звільнена з вищевказаної посади, у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом - КЗпП України), про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці. При звільненні позивача відповідач порушив вимоги ст. ст. 44, 47, 83, 116 КЗпП України, а саме, не виплатив вихідну допомогу та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі № 758/2649/16-ц з відповідача було стягнуто на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 5986,26 грн. та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 1152,84 грн. Вказане Рішення суду фактично було виконане відповідачем 28.11.2017 р. За час затримки відповідних виплат (01.02.2016 р. по 28.11.2017 р.), на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 131 412,66 грн., а також спричинену моральну шкоду в сумі 2000 грн., у зв'язку із чим, позивач звернулася за захистом своїх порушених прав. До початку судового засідання позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Через канцелярію суду відповідачем було надано відзив на позовну заяву, в якому було зазначено, що проти позову останній заперечує в повному обсязі та просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на ст. 233 КЗпП, а саме, порушення позивачем строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки звільнення відбулося у 2016 р., при цьому, позивач звернулася до суду у 2018 р., а у справах про звільнення передбачений місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з видачі трудової книжки. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у трудових відносинах, позивач з 03.12.2001 р. працювала в КП «Київпастранс» на посаді начальника управління правового забезпечення на підставі наказу № 25-к, про що свідчать відомості, які внесені до трудової книжки (а.с. 24) Згідно наказу КП «Київпастранс» за № 10-к від 20.01.2009 р. позивача було переведено на посаду першого заступника начальника юридичного управління (а.с. 24). Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Наказом № 322 від 23.12.2014 р. «Про затвердження змін до штатного розпису» затверджено та введено в дію з 23.12.2014 р. зміни до штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців Дирекції підприємств. 23.12.2014 р. генеральним директором КП «Київпастранс» видано наказ № 323 «Про скорочення штату працівників Дирекції КП «Кивпастранс» було скорочено і виключено із штатного розпису посаду першого заступника начальника юридичного управління. 21.01.2015 р. позивач отримала повідомлення № 23 від 19.01.2015 р. про звільнення з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, в якому її одночасно повідомлено про можливість переведення на посаду згідно переліку вакантних посад, що додавався до повідомлення. Згідно наказу КП «Київпастранс» за № 140-п від 24.03.2015 р. про припинення трудового договору позивач була звільнена з посади першого заступника начальника юридичного управління у зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Судом встановлено, що відповідно до Рішення Подільського районного суду м. Києва від 07.10.2015 р. звільнення позивача 24.03.2015 р. з посади першого заступника начальника юридичного управління комунального підприємства «Київпастранс» визнано незаконним, поновлено її на посаді першого заступника начальника юридичного управління в КП «Київпастранс» з 24.03.2015 р. та стягнуто з КП «Київпастранс» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 57 800, 60 грн. Відповідно до Ухвали Апеляційного суду м. Києва від 16.12.2015 р. вищезазначене Рішення Подільського районного суду м. Києва від 07.10.2015 р. набрало законної сили (а.с. 6-10, 11-13). Як вбачається з матеріалів справи, наказом КП «Київпастранс» від 08.12.2015 р. № 542-к на виконання Рішення Подільського районного суду м. Києва від 07.10.2015 р. позивача було поновлено на посаді першого заступника начальника юридичного управління. 28.12.2015 р. позивач була попереджена про наступне звільнення з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням посади першого заступника начальника юридичного управління, відповідно до Наказу від 29.01.2016 р. № 13-к її було звільнено з посади першого заступника начальника юридичного управління, у зв'язку із скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6-10, 11-13). У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19.12.2016 року у справі № 758/2649/16-ц, стягнуто з КП «Київпастранс» на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 5 986, 26 грн. та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 1 152, 84 грн. (а.с. 6-10). Вищевказане Рішення суду було виконано відповідачем 28.11.2017 р., що підтверджується позивачем та не заперечується відповідачем. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. За змістом частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» та абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (надалі за текстом - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. При цьому, згідно пункту 5 Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 цього Порядку № 100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Положенням ст. 117 КЗпП України, Постанови КМ України від 08.02.1995 р. № 100 щодо затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, розрахунок середнього заробітку за час затримки (01.02.2016 р. -28.11.2017 р.) за останні 2 місяці роботи - січень 2016 р. - 19 робочих днів, грудень 2015 р. - 23 робочих дні. Заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом останніх 2-х місяців роботи робочі дні - 285,06 грн. Кількість фактично відпрацьованих робочих днів протягом останніх двох місяців - 1 день. Середньомісячна кількість робочих днів за 2 останні місяці - 21 дні (19 дн.+23дн/2). Середньоденна заробітна плата - 285,06 грн. (285,0/1дн). Сума середньомісячної заробітної плати - 5986,26 грн. (285,06*21дн). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2016 р. по 28.11.2017 р. становить 131 412,66 грн. (лютий 2016 р. - жовтень 2017 р. - 125 711,46 грн. (5986,26 грн.*21 місяць); листопад 2017 р. становить 5701,20 грн. (285,06*20 р.дн.). Вказаний розрахунок відповідачем не заперечується та не спростовується. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог. Щодо заперечень відповідача, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у ч. 2 цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто, усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Обумовлені ст.ст. 116, 117 КЗпП України стосуються відповідальності роботодавця за триваюче правопорушення - не здійснення гарантованих працівнику виплат протягом певного періоду. Право на звернення до суду за захистом своїх прав від триваючого порушення позивач має у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, судом встановлено, що у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати, відсутністю остаточного розрахунку при звільненні та невиплатою вихідної допомоги, позивачу була завдана моральна шкода. Враховуючи усі встановлені судом по справі обставини, суд знаходить суму моральної шкоди в розмірі 2 000 грн. справедливою. Згідно зі ст. ст. 12-13 та 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 229 ЦПК України, докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Крім того, визначеному ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 1762 грн.

Outcome: approved