Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про зменшення розміру додаткових витрат на дитину та скасування заборгованості по сплаті додаткових витрат. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 20.02.2010 р. по 31.07.2012 р. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] Після розірвання шлюбу дитина залишилися проживати з матір'ю. Зазначив, що Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30.05.2012 р. позов відповідача про стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої дитини задоволено та постановлено стягнути на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.05.2012 р. і до досягнення повноліття дитиною, а також стягнуто додаткові витрати на лікування їх малолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 500 грн. щомісячно. Посилаючись на те, що він не заперечує і не відмовляється сплачувати 1/4 частину усіх видів свого заробітку (доходу), не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на свою дитину, однак, зовсім не погоджується з вимогою відповідача про стягнення з нього 500 грн. щомісячно, ніби - то за призначенням на додаткові витрати, пов'язані з оплатою лікування дитини в Гастроенторолоічному центрі, оскільки, згідно з наданою на адвокатський запит відповіддю Гастроенторологічного центру вбачається, що [PERSON] дійсно перебуває на обліку, але на стаціонарному лікуванні не перебуває і лише один раз на рік потребує консультації лікаря. А відтак, вважає, що відповідач при розгляді справи про стягнення аліментів ввела суд в оману, додала звичайну довідку з зазначенням хвороби їхнього сина. Крім того, мотивує свої вимоги тим, що він завжди був хорошим батьком, цікавиться станом здоров'я сина, його розвитком і йому достовірно відомо, що їх син жодного разу не перебував в лікарні на стаціонарному лікуванні. Якщо сину будуть потрібні будь - які ліки або фінансова допомога на обстеження, то він не проти її надати, але ж сплачувати додатково до суми аліментів ще 500 грн. кожного місяця він не має можливості. Він ніколи ні в чому не відмовляв своєму синові, завжди піклувався про забезпечення його потреб. Зазначає, що оскільки на даний момент він знаходиться в скрутному матеріальному становищі, має проблеми зі здоров'ям,а саме: внутрішній геморой ІІІ ступеня, був прооперований та потребує лікування вважає є достатні підстави для скасування судом додаткових витрат на утримання сина. Також, посилається і як на підставу для скасування додаткових витрат на утримання сина, фактом стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно ,починаючи з 17.12.2013 р. упродовж усього часу навчання та досягнення ним 23 річного віку. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просили позов задовольнити в повному обсязі та прийняти рішення про зменшення розміру додаткових витрат, а також скасувати заборгованість по додатковим витратам. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог. При цьому зазначила, що при прийнятті судом рішення про стягнення з відповідача за її позовом аліментів на утримання сина та додаткових витрат судом враховувались всі обставини на які останній посилається в даному судовому засіданні позивач. Син дійсно хворіє, у зв'язку з чим, необхідні кошти на лікування і вона самостійно не в змозі його належно лікувати. Крім того, позивач уже звертався до суду з аналогічним позовом про скасування додаткових витрат та заборгованості по сплаті аліментів і йому було відмовлено в задоволенні його вимог, яке останній оскаржив, однак, в задоволенні його апеляційної скарги йому також було відмовлено. Посилається також на те, що позов пред'явлений з метою уникнути виконання належним чином батьківських обов'язків по утриманню дитини, є надуманим, безпідставним та не недоведеним належними доказами, останній є матеріально забезпеченим, приховує свої дійсні доходи, умисно намагається погіршити матеріальний стан надаючи різні не підтверджені належним чином пояснення та довідки, які ґрунтує на припущеннях, недобросовісно виконує свій батьківський обов'язок по утриманню сина у зв'язку з чим має заборгованість по сплаті аліментів, а також, заборгованість по сплаті додаткових витрат, які він будь-яким чином намагається не. Вважає, що задоволення вимог позивача буде порушувати права неповнолітньої дитини, а тому просила суд відмовити в задоволенні позову повністю. Суд заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом, Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30.05.2012 р. з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку,щомісячно, починаючи з 14.05.2012 р. і до досягнення повноліття дитиною [INFO]., стягнуто додаткові витрати на лікування їх малолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 500 грн. щомісячно (а.с. 12 - 13). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.01.2014 р. стягнуто з позивача аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 17.12.2013 р. впродовж усього часу навчання до досягнення [PERSON] - 23 річного віку (а.с. 10 - 11). Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до п. 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує - стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. З'ясування наявності вищенаведених обставин і вимагає від суду абз. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. за № 3. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (надалі за текстом - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 27 Конвенції батько (ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Судом встановлено, що позивач вже звертався до суду з позовом про скасування розміру додаткових витрат з посиланням частково на ті ж обставини та підстави позову, однак, при цьому, як на підставу позову посилався на довідку дитячого міського гастроентерологічного центру від 05.06.2014 р. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16.05.2014 р. року в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Зазначене рішення набрало законної сили, оскільки Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.09.2014 р. апеляційну скаргу було відхилено, а Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16.05.2014 р. залишено без змін (а.с. 46 - 48). Відповідно до встановлених Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.09.2014 р. обставин: «заявляючи вимоги про скасування додаткових витрат, позивач посилався на те, що при розгляді спору про стягнення з нього додаткових витрат на сина, відповідач ввела суд в оману про потребу у таких витратах. Колегія суддів вважає, що фактично позивачем оскаржується рішення суду від 30 травня 2012р., але діючим цивільним процесуальним Кодексом України визначений певний порядок оскарження судового рішення, яким позивач мав можливість скористатися. Однак, з матеріалів справи вбачається, що такою можливістю позивач не скористався, тобто погодився, що стан здоров'я його сина потребує додаткових витрат, а відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання. Доводи апелянта про те, що його син [PERSON] не потребує постійного стаціонарного лікування, а тому і не має необхідності нести додаткові витрати на його лікування, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. З наданих суду першої інстанції медичних документів вбачається, що [PERSON], 2004 р. народження, періодично знаходиться на стаціонарному лікуванні у зв'язку із своїм хронічним захворюванням, з яким він перебуває на диспансерному обліку у дитячому гастроентерологічному центрі, після якого потребує рецидивного лікування (а.с. 68, 77, 103). Надана представником апелянта під час апеляційного розгляду довідка дитячого міського гастроентерологічного центру від 5 червня 2014р. також підтверджує, що його син [PERSON] проходить періодичне стаціонарне лікування, після якого потребує продовження лікування в амбулаторних умовах. Посилання апелянта на те, що за своїм матеріальним станом він не має можливості сплачувати додаткові витрати, так як хворіє, отримує не значну заробітну плату, а також виплачує аліменти старшому сину [PERSON], на думку колегії судів, не може бути підставою для звільнення його від оплати додаткових витрат на сина [PERSON], оскільки відповідно до змісту статті 185 СК України матеріальне становище батька не впливає на визначення розміру додаткових витрат або на їх стягнення, про що зазначалося вище. Крім того, з тексту рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 січня 2014р. про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно вбачається, що [PERSON] не заперечував проти стягнення з нього вказаного розміру аліментів, та не повідомляв суд про те, що він сплачує аліменти на сина [PERSON] у цьому ж розмірі і додаткові витрати на сина у сумі 500 грн. щомісячно, що свідчить, на думку колегії суддів, про матеріальну можливість апелянта сплачувати вказані кошти. Також, судом першої інстанції правомірно враховано, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2013р. відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про звільнення від сплати додаткових витрат, що позивачем не надано доказів значних матеріальних витрат у зв'язку із захворюванням, а також про наявність у позивача у власності чотирьох автотранспортних засобів, останні з яких придбані у 2010 р. та 2012 р.» Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Будь-яких доказів того, що позивач є обмеженим у виборі професії та реалізації права на працю, суду в ході розгляду справи надано не було, а тому, така обставина не визнається судом, як переконливо доведена. До суду, доказів наявності у позивача такого стану здоров'я, що перешкоджає останньому у реалізації свого права на працю, також надано не було. Будь - яких інших доведених обставин, що мають істотне значення для вирішення питання про зменшення розміру додаткових витрат у конкретному випадку, суду також надано не було. Саме по собі твердження позивача про необхідність зменшення розміру додаткових витрат, без надання доказів наявності правових підстав для задоволення таких вимог, судом до уваги не береться і розцінюється, як намір зменшити обсяг своїх обов'язків, як батька щодо дитини, що є неприпустимим. Відповідно до статті 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, як що вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд діючи виключно в інтересах дитини виходячи з засад пріоритетності держаної охорони дитинства та діючи у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов життя дитини, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed