Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.06.2008 року та скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] Позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги тим, що [INFO] померла їх мати та дружина [PERSON] - [PERSON], яка була спадкодавцем квартири [ADDRESS]. За рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.11.2004 року [PERSON] успадкував все майно померлої [PERSON] 09 червня 2008 року апеляційним судом Одеської області було скасовано рішення суду від 24.11.2004 року та направлено справу на новий розгляд у суд першої інстанції. 26 червня 2008 року між [PERSON], не зважаючи на той факт, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.11.2004 року на підставі якого за ним було визнано право власності на спадкове майно, уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивачі вказують, що зазначений договір купівлі-продажу квартири має бут визнаний недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог ст.. 203 ЦК України. Таким чином, позивачі звернулися до суду з такими вимогами: 1)визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири серії ВКО № 815398 від 26.06.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1444, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]; 2) скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; 3) скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Поновити за [PERSON] державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно: квартири [ADDRESS], житловою площею 32,0 кв.м., загальною площею 58,7 кв.м., яка складається у цілому з: 1-коридор; 2-житлова; 3-кухня; 6-санвузол (колишня 6-ванна), 7-житлова; 8-лоджія; 9-балкон, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири серії ААІ № 347793 від 18.04.1997 року, посвідченого завідувачем Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області, [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за № 1-483; Стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] понесені судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору, та витрати на правову допомогу у сумі 870 гривень. Позивачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися. Представник позивачів - [PERSON], у судовому засіданні вимоги уточненої позовної заяви підтримав. [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. [PERSON] у судове засідання не з'явилась. Представник [PERSON] - [PERSON], у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник Реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся. Представник КП «Білгород-Дністровське БТІ» у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], актовий запис № 506. До спадкового майна померлої входила квартира [ADDRESS]. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.11.2004 року [PERSON] успадкував майно померлої, в тому числі квартиру [ADDRESS], що є предметом розгляду даної справи. Дане рішення суду було зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.04.2005 року, Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером: 10453282, номер витягу: 6976512, номер запису: 4990, в книзі: 59. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.06.2008 року було скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 24.11.2004 року та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 27 червня 2008 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, за клопотанням позивачів, були вжиті заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Однак, сторони, зокрема позивачі, не представили суду доказів того, що зазначена ухвала про забезпечення позову дійсно була виконана належними органами та сама заборона на відчуження об'єкта нерухомого майна була внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження. 26 червня 2008 року за договором купівлі-продажу серії ВКО № 815398, реєстровий № 1444, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Із твердженнями представника позивачів - [PERSON], про те, що [PERSON] не мав жодного права на відчуження спірної квартири, оскільки ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.06.2008 року було скасовано рішення суду, на підставі якого він вважався власником квартири, суд не погоджується з огляду на наступне. Згідно з ч.1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст.. 657 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 334 ЦК та ст.. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такої речі, тому моментом виникнення права власності на нерухому річ за договором стає момент державної реєстрації такої речі. Тобто, самого факту скасування рішення, що було правовстановлюючим документом, не достатньо, оскільки моментом відчуження права власності, так само як і його набуття, є державна реєстрація такого права, така позиція законодавця є чіткою та тлумаченню не підлягає. Однак, як вбачається з матеріалів справи, після винесення рішення апеляційним судом від 09.06.2008 року, позивачі не здійснювали ніяких дій по внесенню змін до державного реєстру права власності стосовно спірної квартири. Також, з представлених суду доказів вбачається, що хоча договір між відповідачами був укладений 26.06.2008 року, однак зареєстрований він був 20.07.2012 року, тобто, право власності на спірну квартиру у [PERSON] виникло 20.07.2012 року, та враховуючи той факт, що органи реєстрації провели державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 26.06.2008 року, можна зробити висновок, що в Єдиному реєстрі прав власності, станом на 20.07.2012 року, були відсутні відомості про накладення арешту на квартиру або відсутності права власності у попереднього власника - [PERSON] Пунктом 10 договору купівлі-продажу від 26.06.2008 року передбачено, що право власності на згадану квартиру у [PERSON] виникає з моменту державної реєстрації цього договору. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам. Крім того, суд критично ставиться до тверджень представника позивачів про порушення відповідачами на момент укладення договору вимог ст.. 203 ЦК України, а саме умови, щодо реального настання правових наслідків, що обумовлені правочином. На думку позивачів, після нотаріального посвідчення договору купі-продажу 26.06.2008 року квартири, [PERSON] не зареєструвалась в спірній квартирі, а [PERSON] продовжував проживати в ній, що свідчіть про відсутність у відповідачів наміру створити правові наслідки. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєструвалась в спірній квартирі після державної реєстрації права власності на квартиру. Тому, такі наголошення позивачів, не беруться судом до уваги, оскільки їх обґрунтованість достовірними доказами, під час розгляду справи, не була підтверджена. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Статтями 10, 60ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). В позовній заяві, [PERSON] та [PERSON] посилаються на ст..ст. 215, 316, 317, 321, 328, 391 ЦК України та п.4-5 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема: вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Зі змісту ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, вбачається, що особа може звернутись до суду тільки у разі порушення її прав. Неналежний позивач - це особа, якій не належить право вимоги за пред'явленим позовом. Позивачі не надали суду жодного доказу порушення їх майнових прав договором купівлі-продажу квартири 26.06.2008 року. Станом на сьогоднішній день, ані позивачі ані [PERSON] не отримали право власності на спадкове майно померлої [PERSON], тому стверджувати, що порушуються їх права власників недоцільно. За таких обстави, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] є неналежними позивачами за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.06.2008 року, оскільки за ними ніколи не було зареєстроване право власності на спірну квартиру та вони не були стороною в укладеному договорі, таким чином, при укладенні вказаного договору права позивачів не були і не могли бути порушенні. Як вбачається з ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем відшкодовуються відповідачем лише у разі повного або часткового задоволення позову. Можливість стягнення судових витрат позивача з відповідача в разі відмови в задоволенні позову - законодавством не передбачено. Тому позовні вимоги в частині стягнення на їх користь з відповідачів судових витрат - задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed