Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області (надалі за текстом - відповідач), третя особа: 5 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління ДСНС України в Київській області, про стягнення вартості робіт, третя особа: 5 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління ДСНС України в Київській області. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що проживає у службовій квартирі, яка знаходиться в будівлі 23-державної пожежно-рятувальної частини м. Бориспіль за адресою: [ADDRESS] (надалі за текстом - службова квартира), самостійно та за власні кошти у вересні 2015 року здійснив заміну вікон, в січні 2016 року - вхідних дверей у вказаній службовій квартирі, з метою енергозбереження та відповідною потребою, внаслідок невиконання відповідачем відповідних наказів Державної служби з надзвичайних ситуацій України (надалі за текстом - ДСНС України), згідно з якими мали вживатись заходи з підготовки до експлуатації в осінньо-зимовий період, зокрема, заміна і ремонт вікон, вхідних дверей та утеплення приміщень адміністративно - житлового фонду, до якого і відноситься службова квартира. А відтак, звернувся до суду з позовом про відшкодування відповідачем здійснених витрат. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, що діє на підставі довіреності ( а. с. 95) та є одночасно представником третьої особи, заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними визначає Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 (надалі - Положення). Пунктом 3 Положення визначено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). Зазначені норми кореспондуються з положеннями статті 118 Житлового кодексу України, якими встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до пунктів 3,4 Положення, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. До числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення. Як слідує з матеріалів цивільної справи, та встановлено судом, відповідно до рішення Бориспільської міської ради № 18/2 від 05.02.1991 року «Про постановку громадян міста на квартирний облік, надання звільненої житлової площі» (а.с. 13), протоколу № 15 засідання житлової комісії Управління державної пожежної охорони ГУ МВС України в Київській області від 30.12.1996 року (а.с. 14) та службового ордеру № 53, виданого виконавчим комітетом Бориспільської міської ради від 21.10.2010 року (а.с. 15) - позивач разом зі своєю сім'єю займає 3-х кімнатну службову квартиру, загальною площею 64,8 кв.м. Звертаючись до суду з позовом про стягнення вартості робіт, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що через бездіяльність відповідача відносно підготовки до експлуатації в осінньо-зимовий період житлового фонду, зокрема, в якому і знаходиться службова квартира, - він був змушений самостійно замінити вікна та вхідні двері службової квартири. Так, згідно Наказу ДСНС України від 23.05.2013 року № 291 «Про підсумки опалювального сезону 2012/2013 року та заходи з підготовки до експлуатації в зимовий період 2013/2014 року» , на виконання вимог абзацу десятого пункту 6 протоколу № 30 засідання Кабінету Міністрів України від 24.04.2013 р. стосовно розроблення заходів з підготовки підприємств паливно-енергетичного комплексу, житлово-комунального господарства та об'єктів соціальної сфери до стабільної роботи в осінньо-зимовий період 2013/2014 року та з метою підготовки адміністративно-житлового фонду ДСНС України до експлуатації в осінньо-зимовий період 2013/2014 року, наказано, начальникам ГУ (У) ДСНС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Київ та Севастополь, керівникам навчальних закладів, установ та організацій системи ДСНС України, аварійно-рятувальних підрозділів служби цивільного захисту, зокрема, провести заміну і ремонт вікон, балконних блоків, вхідних дверей та утеплення приміщень, вжити вичерпних заходів щодо недопущення розмороження систем опалення та водовідведення (а.с. 16-19). Аналогічні Накази ДСНС України маються і відносно 2013/2014, 2014/2015 років, 2015/2016 років, 2016/2017 років (а.с. 20-35). Згідно відповіді відповідача на заяву позивача від 28.04.2018 року щодо виконання вказаного завдання, повідомлено про відсутність відповідних кошторисних призначень на 2013 рік, через що заміна вікон проведена не була, та додатково зазначено, що такі кошторисні призначення відсутні і на 2014 рік, крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2014 року № 65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету» заборонено проведення ремонтних робіт, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету (а.с. 36). Відповіддю Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 04.07.2017 року № 03-9695/202 позивачу повідомлено, що протягом 2012-2014 років для покращення функціонування ГУ ДНСН України у Київській області та з метою проведення поточного ремонту будівель і споруд, а також технічного обслуговування обладнання було використано кошти державного бюджету у сумі 270 тисяч гривень (а.с. 37). З пояснень представника відповідача вбачається, що через відсутність фінансування будь-яких ремонтних робіт в житловому фонді, де розташована службова квартира, та в якій проживає позивач з сім'єю, не здійснювалось. 5-ДПРЗ Головного управління ДСНС України в Київській області є балансоутримувачем будівлі за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Шевченка, 20а, сама будівля належить державі, від позивача не надходило жодного письмового звернення щодо надання дозволу на проведення ним поточного ремонту. Згідно ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним», а згідно ст. 319 ЦК України - власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення вартості робіт, оскільки у позивача не виникла права приватної власності, службову квартиру, останній є наймачем службового жилого приміщення, відповідно до Постанови Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37. Позивач та члени його сім'ї зобов'язані бережно ставитися до наданого жилого приміщення, і його обладнання, провадити на умовах і в порядку, що визначаються законодавством Української РСР, за свій рахунок поточний ремонт займаного приміщення, а при звільнені приміщення, здати його в належному стані, та, окрім всього, за дозволом на проведення заміни вікон та дверей в службовій квартирі до відповідача, позивач не звертався. Відповідно до ч.1 ст. 177 ЖК УРСР, громадяни зобов'язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об'єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під'їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування. Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична ї особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини'' втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне '' (справа ''Ятрідіс проти Греції''). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише'' на умовах, передбачених законом'', а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію ''законів'' (справа Україна - Тюмень проти України'') рішення від 22 листопада 2007 року. Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь - які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь - які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування та розпорядження своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Так, суд не бере до уваги пояснення позивача в частині посилання на норму ч. 3 ст. 176 ЖК УРСР щодо невиконання наймодавцем (житлово-будівельним кооперативом) обов'язків по ремонту жилого приміщення у випадках, викликаних невідкладною необхідністю, дає наймачеві жилого приміщення (члену житлово-будівельного кооперативу) право провести ремонт і стягнути з наймодавця (житлово-будівельного кооперативу) вартість ремонту або зарахувати її в рахунок квартирної плати (внесків на експлуатацію і ремонт будинку кооперативу), оскільки позивачем в судовому засіданні не доведено невідкладної необхідності заміни вікон та вхідних дверей. А відтак, позивач, не звернувшись за попереднім погодженням на проведення заміни вікон та вхідних дверей в службовій квартирі до власника жилого приміщення та/або балансоутримувача, самостійно та на власний розсуд здійснив поліпшення побутових умов. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed