Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач) з позовом про визнання договору ренти недійсним. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є сином померлої [PERSON]. 20 березня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського округу [PERSON] був посвідчений договір ренти квартири [ADDRESS]. Про згаданий вище договір він не знав, хоча вони проживали з матір'ю однієї сім'єю, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, а також він забезпечував усі фінансові витрати на лікування матері. [INFO] року мати померла і після чого він не міг потрапити до своєї квартири, оскільки усі вхідні замки були змінені. По телефонному дзвінку від відповідача йому стало відомо про укладений договір ренти квартири між відповідачем та матір'ю позивача, з чим він не згідний, оскільки вони з матір'ю проживали однією сім'єю і мати обіцяла залишити квартиру за ним. Вважає, що на момент укладення договору мати не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Просить позов задоволити, визнати договір ренти житла, укладений 25 березня 2008 року (вказано в позовній заяві) між [PERSON] та [PERSON], недійсним. У судове засідання позивач та його представник не прибули, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, наслідки неявки, про причини неявки суд не повідомили, пояснення надавали в попередніх судових засіданнях. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача позов заперечили, просять відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 20 березня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] (відповідачем) було укладено договір ренти (надалі по тексту - Договір), за яким одержувач ренти ([PERSON].) передає у власність платнику ренти (відповідачу) квартиру [ADDRESS] у місті Львові, взамін чого платник ренти (відповідач) зобов'язується виплачувати довічну ренту в розмірі, що передбачений умовами цього договору. З Договору вбачається, що при його посвідченні нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області [PERSON] особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваної квартири перевірено. З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №5633327 від 20.03.2008р. вбачається, що до Державного реєстру правочинів внесено реєстраційний запис про реєстрацію договору ренти від 20.03.2008р., укладеного між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 731 ЦК України визначено зміст договору ренти. За договором ренти одна сторона (одержувач ренти) передає другій стороні (платникові ренти) у власність майно, а платник ренти взамін цього зобов'язується періодично виплачувати одержувачеві ренту у формі певної грошової суми або в іншій формі. Договором ренти може бути встановлений обов'язок виплачувати ренту безстроково (безстрокова рента) або протягом певного строку. Істотними умовами договору ренти є умови про форму і розмір ренти, строк виплати ренти, відповідальність сторін. За п.4 Договору ціну відчужуваної квартири сторонами визначено в розмірі 30 000 (тридцять) тисяч гривень 00 копійок, як таку, що відповідає їх домовленості. Відповідно до п.6 Договору, сторони домовились, що розмір рентних платежів складає 500 (п'ятсот) гривень на місяць, яку платник ренти (відповідач) буде виплачувати одержувачу ренти (позивачу) довічно. Згідно з п.5 договору, одержувач ренти ([PERSON].) гарантує, зокрема, що на момент укладання цього договору вказана вище квартира перебувала у її власності, нікому не продана, не подарована, іншим чином не відчужена, відчужувана квартира не є об'єктом спільної власності, треті особи не мають жодних прав на квартиру. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оспорюваний договір ренти не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки, як проаналізовано судом вище, усі істотні умови, які є обов'язковими для вказаного договору, сторонами закріплено в тексті договору, це зокрема пункти 1.3, 2.1, 2.3, 2.4, 2.5, 2.8, розділ 3 та 4, п. 6.2, 6.3 Договору; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як вбачається із ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Позивач вказує, що на момент укладення договору мати не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. У відповідності до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України, зокрема на яку в свої позовній заяві посилається позивач, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Як вбачається з акту судового - психіатричного експерта Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» №834 від 29.09.2014р., станом на 20.03.2008р. [PERSON] стійким хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждала, не виявляла ознак будь - яких хворобливих розладів психічної діяльності, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, слід звернути увагу на те, що в судових засіданнях представник відповідача наголосив на тому, що в матеріалах цивільної справи містяться ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2007 року та від 25 лютого 2008 року, з яких вбачається, що [PERSON] приймала участь у судових засіданнях, подавала клопотання, що є об'єктивним відображенням логічно зрозумілої, мотивованої соціальної активності. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 20.03.2008р., яка написана в присутності свідків, на ім'я нотаріуса [PERSON], в якій вона просить укласти договір з відповідачем та повідомляє про те, що в неї є син [PERSON], який проживає за межами України, не надає їй ні моральної, ні фінансової підтримки. Також в даній заяві [PERSON] наголошує на тому, що договір буде підписано нею при здоровому глузді, ясній пам'яті. Також слід звернути увагу на покази свідка [PERSON], яка працює медичною сестрою, яку було запрошено зробити акт обстеження [PERSON] Свідок вказує на те, що [PERSON] була дуже розумною, скрупульозна, переглядала всі чеки, складала купюри, її цікавили всі умови договору, також зазначає, що [PERSON] розуміла, що квартира вже не її, вона розуміла, що фактично продала квартиру. До показів свідка [PERSON] суд ставиться критично, оскільки з показів, даних в судовому засіданні вбачаються дружні відносини свідка з позивачем. Відповідно до п. 14 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року (чинної на момент вчинення правочину), при посвідченні правочину визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у ньому. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які передбачені ст. 43 Закону України «Про нотаріат», які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу видається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. Також, відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Позивачем не надано суду доказів того, що нотаріусом не вжито необхідних заходів з визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, встановлення намірів сторін вчиняти правочин. Відповідно до п. 36 інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом № 20/5 від 03.03.2004 року Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року № 283/8882: - нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов; - встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін; - встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом у відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Позивачем не надано суду доказів того, що нотаріусом не вжито необхідних заходів з визначення обсягу дійсних намірів [PERSON], нерозуміння нею значення, умов правочину та його правових наслідків. Згідно ч.1, ч.2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а у відповідності до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Виходячи з викладеного, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано і не доведено належними доказами того, що договір ренти житла, укладений 25 березня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], є недійсним. Крім того, в процесі розгляду справи, за заявою позивача про вжиття заходів забезпечення позову, 26 липня 2012 року Франківським районним судом м. Львова було винесено ухвалу, якою накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] У відповідності до п.3 ст.154 ЦПК України, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. П.6 цієї ж статті вказує на те, що якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed