Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

Адвокат Воронко В.В., який діє в інтересах заявника [PERSON] , звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування заяви зазначає, що [PERSON] є сином [PERSON] , яка померла [INFO] у м. Сорокине, м. Суходільськ Луганської області. На момент смерті мати заявника була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою вона проживала одна. Заявник є єдиним спадкоємцем [PERSON] . Після смерті матері він звернувся до Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка складається з недоотриманої нею за життя пенсії. Постановою державного нотаріуса від 11 грудня 2019 року заявнику було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії, у зв`язку із відсутністю документу, за яким можливо перевірити місце проживання [PERSON] на день смерті та коло осіб, що проживали з померлою на момент смерті. За таких умов рішення суду про встановлення того факту, що матір заявника на момент смерті проживала одна для нього є єдиною можливістю прийняти спадщину. Просить суд встановити факт того, що [PERSON] , [INFO] на момент своєї смерті [INFO] була зареєстрована та проживала одна за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 27 січня 2020 року було відкрито провадження у справі. В судове засідання заявник та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляд справи повідомлені належним чином, від представника заявника - адвоката Ворока В.В. на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Заінтересована особа - Друга Сєвєродонецька державна нотаріальна контора уповноваженого представника до суду не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Управління Пенсійного фонду в місті Сєвєродонецьку уповноваженого представника до суду не направили, надіславши на адресу суду письмові заперечення, з яких вбачається, що вони заперечують проти задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факт того, що його мати - [PERSON] проживала одна, через недоведеність (а.с. 87). Сєвєродонецька міська рада уповноваженого представника до суду не направили, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, просили вирішити справу на розсуд суду (а.с. 133). Сорокинська міська рада уповноваженого представника в судове засідання не направили, про місце, день та час слухання справи були повідомлені належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України та ст. 12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», про причини неявки відомостей не надходило, відзиву до суду не подавали (а.с. 29-30, 46-47, 81-82, 96-97, 108-109, 120-121, 129-130,141-142, 151-152, 160-161). Дослідивши письмові докази, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 08 серпня 1966 року Краснодонським міськ. ЗАГС (а.с. 8). Як вбачається з копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). З відмітки у паспорті громадянина України серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] 27.08.1960 року уклала шлюб з [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 22.01.1991 року Суходільським міськвиконкомом м. Краснодона Луганської області (а.с. 12). [PERSON] , [INFO] померла [INFO] у м. Сорокине м. Суходільськ, на підтвердження чого Луганським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області 19 листопада 2018 року було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 13). Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 18 липня 1994 року, [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] (а.с. 13а). Відповідно до довідки № 363, виданої 22 січня 2013 року ТОВ «Ерест-Макс» м. Суходільська, Луганської області, за підписами директора, паспортиста та бухгалтера установи, [PERSON] , 1935 року народження за адресою: [ADDRESS] станом на 2013 рік була зареєстрована одна (а.с 24). Згідно довідки № 870, виданої 16 грудня 2019 року ТОВ «Еверест-Макс» за підписами директора та паспортиста, [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 08.09.1994 року по [INFO] року, на день її смерті відсутні особи, які б проживали та були зареєстровані за даною адресою (а.с. 23). У відповідності до копії спадкової справи № 20/2019 (а.с. 51-74), 15 лютого 2019 року заявник [PERSON] звернувся до Другої сєверодонецької державної нотаріальної контори Луганської області із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] його матері - [PERSON] , [INFO] (а.с. 55). Постановою державного нотаріуса Другої сєверодонецької державної нотаріальної контори Боровської С.М. № 604/02-31 від 11 грудня 2019 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] його матері [PERSON] , у зв`язку з неможливістю встановити коло спадкоємців на день смерті матері. Вказано, що заявником з метою визначення кола спадкоємців, що передбачені частинами 3,4 ст. 1268 ЦК України, було надано домову книгу. Однак зазначений документ не визначений пп. 3.22 п.3 глави 10 розділу ІІ Порядку, як доказ наявності або відсутності вищевказаних осіб. Окрім того, не встановлено законодавчих вимог для оформлення такого документу, за якими можна встановити його відповідність вимогам законодавства України, відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат» (а.с. 20-21, 73-74). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 59300563 від 05.02.2020 року, інформація про укладення [PERSON] , 1935 року народження заповітів/спадкових договорів відсутня (а.с. 52-53). Як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 59300548 від 05.02.2020 року після смерті [INFO] [PERSON] , Другою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 63765643, номер у нотаріуса 20/2019 (а.с. 54). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд враховує, що в даному випадку смерть спадкодавця сталася на тимчасово непідконтрольній українській владі території України, при цьому спадкодавець останній час свого життя була зареєстрована та проживала на тимчасово непідконтрольній українській владі території України. Отже, заявник позбавлений можливості отримати довідку належного зразку та форми про зареєстроване місце проживання спадкодавця станом на час її смерті, а тому встановлення юридичного факту того, що [PERSON] станом на день її смерті, [INFO] , мала зареєстроване місце проживання за певною адресою, була зареєстрована та проживала там одна, має юридичне значення для забезпечення заявнику можливості прийняти спадщину. Оцінюючи зміст та допустимість довідки № 870, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест-Макс» 16 грудня 2019 року, суд враховує, що стосовно непідконтрольних певній державі територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Отже, зміст довідки № № 870, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест-Макс» 16 грудня 2019 року береться судом до уваги та оцінюється в якості допустимого письмового доказу в сукупності з іншими доказами. Іншими письмовими доказами, в сукупності із вищенаведеною довідкою, підтверджується, що [PERSON] на день смерті, [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та проживала там одна. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що обставини, викладені заявником у заяві в обґрунтування своїх вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв`язку із чим заява [PERSON] про всновлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню.

Outcome: approved