Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Адвокат [PERSON], діючи на підставі договору про надання адвокатських послуг від 24.07.2017 року та в інтересах [PERSON], звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та просить визнати громадянку [PERSON], що зареєстрована за адресою : [INFO], такою, що втратила право користування житлом за місце своєї реєстрації. З позовної заяви виходить, що позивач є власником, зареєстрована та постійно мешкає у квартирі [ADDRESS]. Разом з нею за місцем її проживання зареєстрована, але не мешкає з червня 2014 року її мати [PERSON]. 20 липня 2017 року членом адміністративної комісії міської ради [PERSON] та діловодом з реєстрації місця проживання фізичних осіб [PERSON] в присутності громадян : [PERSON], що мешкає за адресою : [ADDRESS] та [PERSON], що мешкає за адресою : [ADDRESS], було складено акт в якому зазначено, що [PERSON] за місцем своєї реєстрації не мешкає з червня 2014 року. Постійним місцем проживання відповідача з червня 2014 року і по теперішній час є будинок для людей похилого віку при Свято-Покровській парафії Української православної церкви Чернігівської єпархії, що розташований в с. Тупичів по вул. Чернігівська, буд. 19 Городнянського району Чернігівської області. За вищевказаною адресою в с. Тупичів знаходяться всі речі відповідача, там вона отримує пенсію, тобто постійно мешкає і не бажає повертатися та проживати за місцем своєї реєстрації. Таким чином, у відповідності до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не приймає участі в утриманні житла та не сплачує комунальні послуги, чим ставить позивача у скрутне фінансове становище та перешкоджає вільному розпоряджанню належним їй майном. Між сторонами не існує жодних договорів та домовленостей щодо користування житлом. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунені перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач звернулась до компетентних органів у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Городнянської міської ради з проханням зняти з реєстраційного обліку громадянку [PERSON], що зареєстрована за адресою : [INFO], однак їй було відмовлено на тій підставі, що згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний місця проживання в Україні» зняття з реєстрації провадиться тільки після особистого звернення громадянина або за рішенням суду і було запропоновано звернутись за захистом своїх прав до Городнянського районного суду Чернігівської області У звязку з вищевикладеним, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 31 серпня 2017 року відкрито провадження у зазначеній справі. Представник позивача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні заявлені ним в інтересах позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Вказав, що позивач є одноосібним власником даного житла, що розташоване за адресою : [ADDRESS] . Крім неї, у даній квартирі зареєстрована відповідач, але остання вже близько 3-х років у квартирі не проживає. Між сторонами неодноразово виникали спори. 23.06.2015 року судом було ухвалено рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів на утримання та компенсації за винаймане житло. Є довідка Тупичівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області датована 2015 роком, де вказано фактично місце проживання відповідача. Також є довідка від 2015 року, де зазначено, що відповідач не проживає в квартирі позивача з липня 2014 року. Дані обставини не спростовані. Також 20.07.2017 року складений новий комісійний акт обстеження, яким зафіксовано, що [PERSON] в квартирі позивача зареєстрована, але не проживає з червня 2014 року. Тобто на протязі всього цього періоду відповідач не мешкала за місцем своєї реєстрації. З боку [PERSON] не надходило звернень до органів місцевого самоврядування, поліції чи суду щодо перешкоджання їй або ж не допуску до належного останній майна, яке може знаходиться за місцем її реєстрації. Пенсію відповідач отримує за місцем фактичного проживання в с. Тупичів. Відповідач не є власником вказаної квартири. Представник позивача [PERSON] також зазначив, що між сторонами є стійке негативне відношення одна до одної, є образа. На даний час це фактично чужі люди. Між сторонами склались такі відносини, які не допускають спільного проживання. Відповідач отримує пенсію та аліменти від позивача за рішенням суду. Також [PERSON] вказує, що при розгляді попереднього позову надавав докази, що відповідач володіє нерухомим майном в Черкаській області Шполянський район, також у неї є майновий пай. На сьогоднішній день мова йде про те, що відповідач з власної волі змінила місце проживання, зі скаргами щодо цього остання нікуди не зверталася. Жодної речі відповідача у квартирі немає. Ще в 2014 році остання забрала все майно з собою, коли почалися непорозуміння між сторонами. Зараз ця квартира майже пуста, там одне ліжко, два стільці та одна шафа, а тому йому не зрозуміло про які особисті речі говорить відповідач. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні предявлений до неї позов не визнала у повному обсязі та заперечувала з приводу його задоволення. Вказала, що вона нічого з речей з квартири не взяла, одяг, нижня білизна, постіль, посуд все залишилось в квартирі, яку вона та її покійний чоловік подарували позивачу. Пішла з квартири вона не з доброї волі, бо позивач знущалась над нею та навіть підняла руку. Відповідач наполягає, що неодноразово починаючи з літа 2014 року приходила, але не могла потрапити в квартиру. Позивач не впускала її в квартиру та вона взяла тільки сумку одягу. Вона не проживає у квартирі, бо не може, оскільки позивач, яка являється її рідною донькою, підняла на неї руку. Як тільки позивач бачить її, то ховається. [PERSON] зауважила, що її донька [PERSON] з квартири все повиносила. Вона прописала позивача у цій квартирі, довіряла їй, бо ж вона її дочка. З речей вона забрала тільки туфлі, чоботи, плащ, вовняний халат. Позивач змінила замки та не пускала її до помешкання, ховалася, а тому більше з одягу вона нічого не взяла. Наполягає, що вона жила б в квартирі, якби її не вигнала рідна донька, яка зараз судиться з нею. На даний час вона проживає при церкві, але не з власної волі, їй там жити тяжко. Від квартири вона відмовилась та подарувала доньці, бо довірилась їй, оскільки останній треба було виїхати в Ізраїль. На Черкащині вона за свою хату отримала 1000 гривень і віддала її людям. Дочка хоче продати квартиру. Причина по якій вона пішла з квартири, це те, що 2,5 роки тому відповідач її побила і тому вона вимушена була піти. Після інциденту з побиттям вона викликала поліцію, приїздив дільничний та розмовляв з позивачем. Вона тоді ходила в лікарню, але нікому було зняти побої. До прокуратури вона теж зверталась. Потім вона зателефонувала [PERSON] і та її приютила та викликала поліцію. У 2017 році вона приходила тричі до квартири, але було замкнуто. Приходила вона до помешкання з працівниками територіального центру і вони теж бачили, що змінені замки. [PERSON] наполягає на тому, що вона хотіла б жити у квартирі, яку подарувала дочці, вона згодна і сьогодні повернутись та жити в цій квартирі. Пенсію вона отримує, присилають з Пенсійного фонду дружині священика та з пенсії їй видають лише по 150 грн.. Всі інші гроші йдуть на її догляд. Там, де вона зараз мешкає кімната на чотирьох людей, а їх там живе пятеро, є ліжко, їжу готує їм кухар. Представник відповідача [PERSON], яка обіймає посаду заступника начальника відділу «Городнянське бюро правової допомоги» Чернігівського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та представляє інтереси [PERSON] на підставі відповідної довіреності від 05.10.2017 року, у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі та заперечувала проти задоволення позову. Вказала, що відповідач зареєстрована проживаючою у вказаній квартирі з 22.09.2004 року. Відповідну квартиру відповідач 31.10.2008 року подарувала доньці ( позивачу по справі ). Так, дійсно відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації і вони цього не заперечують. Особу можна визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо буде встановлено відсутність поважних причин для її не проживання за місцем реєстрації. Аналогічна справа між сторонами вже розглядалась у суді, є рішення суду від 02.04.2015 року, яким [PERSON] було відмовлено у задоволені позову. При розгляді тієї справи було встановлено ряд обставин, а саме те, що будинок на Черкащині продано, свідки стверджували, що відповідач вимушено залишила квартиру. Встановлено, що між сторонами неприязні відносини. Зараз відповідач вимушена проживати в с. Тупичів, але бажає жити у квартирі, хворіє, їй необхідно звертатись до лікарні. В с. Тупичів відповідач проживає тимчасово. [PERSON] намагалась врегулювати відносини з дочкою, приходила та хотіла поспілкуватися з останньою, але нічого не вийшло. Наголошує, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації, оскільки обставини змусили її залишити цю квартиру. Звернень до компетентних органів ( міської ради, прокуратури, суду ) щодо виселення не було. До 2015 року відповідач тричі зверталась до поліції щодо неправомірних дій її доньки по відношенню до неї. За 2016-2017 роки ніяких звернень від відповідача не було. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Городнянської міської ради Чернігівської області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи третя особа повідомлялась належним чином. Міський голова Городнянської міської ради Чернігівської області [PERSON] надав до суду письмову заяву від 27.09.2017 року за вих. № 03-22/406 з проханням розглянути справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням без участі представника міської ради, проти позову не заперечують ( а.с. 30 ). Суд, зясувавши позицію сторін по суті заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення представника позивача, а також пояснення відповідача та її представника по суті спору, допитавши свідків, дослідивши усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] являється рідною донькою [PERSON]. Даний факт не оспорювався та був визнаний сторонами, а тому в силу ст. 61 ЦПК України він не підлягає доказуванню. З дослідженого в судовому засіданні паспорта громадянина України серії НС № 876338 встановлено, що він виданий 15.09.2000 року Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області [PERSON], [INFO]. За даними паспорта остання з 22.09.2004 року і по теперішній час значиться зареєстрованою проживаючою в [INFO] ( а.с. 81 ). Факт реєстрації позивачки проживаючою в [INFO] також підтверджується домовою книгою. За даними домової книги для прописки громадян, які проживають в буд. 23, кв. 5 по вул. Чумака в м. Городня, встановлено, що з 16.10.2008 року у вказаній квартирі зареєстрована проживаючою також [PERSON], [INFO] ( а.с. 75-77 ). Судом також встановлено, що 31.10.2008 року [PERSON] безоплатно подарувала [PERSON] квартиру за № 5, що в будинку за № 23 по вул. Чумака в м. Городня Чернігівської області ( договір дарування квартири від 31.10.2008 року ). На даний час одноосібним власником вказаної квартири являється [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.11.2008 року № 21073988 ( а.с. 73-74 ). З довідки депутата Городнянської міської ради Чернігівської області [PERSON] від 15.01.2015 року вбачається, що [PERSON], 15.08.937 р.н., зареєстрована в [INFO], але не проживає за вказаною адресою з липня 2014 року ( а.с. 84 ). 19.01.2015 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] та вимагала визнати її матір такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням ( а.с. 72 ). Городнянський районний суд Чернігівської області своїм рішенням від 17.02.2015 року відмовив у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою : [ADDRESS]. При цьому у своєму рішення суд визнав саме неприязні відносини між [PERSON] та [PERSON] поважною причиною відсутності останньої за місцем її реєстрації ( а.с. 82-83 ). З довідки виконкому Тупичівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області від 18.06.2015 року № 601 вбачається, що [PERSON], [INFO], фактично проживає на території сільської ради за адресою : с. Тупичів, вул. Чернігівська, 19 Городнянського району Чернігівської області, в будинку для людей похилого віку при Свято-Покровській парафії Української православної церкви Чернігівської єпархії ( а.с. 71 ). Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 23 червня 2015 року, ухваленим у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів на утримання та компенсації за винаймане житло, вимоги [PERSON] були задоволені частково та стягнуто з [PERSON] аліменти на користь і утримання її матері [PERSON] у розмірі 250 грн., щомісячно, починаючи з 15.06.2015 року ( а.с. 78-80 ). Звертаючись на даний час з відповідним позовом та вимагаючи визнати [PERSON], що зареєстрована за адресою : [INFO], такою, що втратила право на користування житлом за місцем своєї реєстрації, представник позивача [PERSON], посилаючись на положення ст. 405 ЦК України, стверджує, що [PERSON] з червня 2014 року не проживає у відповідній квартирі, має інше постійне місце проживання, де знаходяться всі її речі та де вона отримує пенсію. При цьому як зазначено у позовній заяві [PERSON] не бажає повертатися та мешкати за місцем своєї реєстрації. Зазначене в сукупності, на думку представника позивача, є підставою для задоволення відповідного позову. Згідно статті 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 ЖК України. Згідно статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає, що до членів сімї власника будинку ( квартири ) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно положень ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Отже відповідач [PERSON] як рідна матір [PERSON] являється членом її сімї та має право користуватись жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири ). Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сімї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 72 ЖК УРСР передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що він знайомий з позивачем та допомагає їй у дрібних ремонтах, натомість відповідача він не знає. З [PERSON] він познайомився на початку літа 2014 року. Остання попросила його змінити замки у дверях квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Він тоді побачив, що двері не в кращому стані, були зламані, мабуть хтось хотів проникнути. Він змінив замки, вибите скло теж замінив. Позивач періодично зверталась до нього і від допомагав їй дрібними ремонтами. Зазначив, що позивач мешкає сама, квартира двокімнатна. Відповідача він бачить вперше, раніше він останню в квартирі не бачив. Квартиру йому завжди відкривала позивач, він прийшов зробив та пішов. Замки він змінював та замінював скло десь в 20-х числах червня 2014 року. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона сусідка позивача та мешкає в одному з нею будинку на 5 квартир. Так вийшло, що дочка вигнала матір з квартири і тепер живе там сама. З позивачем в неї погані стосунки, вони не спілкуються. Позивач вигнала свою матір [PERSON] у 2014 році та їй відомо, що дочка палила одяг своєї матері у їх спільному дворі. Натомість відповідач приходила плакала та жалілась на дочку. З якого саме періоду відповідач не проживає в квартирі вона не памятає. Кожного дня відповідач заходила до сусідів, в тому числі і до неї, поки була в м. Городня, а позивач двері не відчиняла. Коли було попереднє засідання відповідач приходила тоді кожного дня і о 07 годині і о 19 годині та казала, що їй не відкриває донька двері. Приходила, щоб потрапити в свій дім чи помиритися з донькою. Зараз відповідач живе в с. Тупичів Городнянського району. Відповідач їй казала, що живе в будинку для людей похилого віку, там священик і такі особи як вона. Відповідач не скаржилась їй, що жити там погано. Чи зверталась зі скаргами куди-небудь відповідач з приводу виселення їй невідомо. Після того як розпочались судові засідання по попередній справі відповідач жила тривалий час у знайомої у м. Городня та постійно кожного дня приходила по кілька разів до квартири. До того як розпочався суд, вона бачила відповідача біля квартири, але рідко. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, сторін у справі вона знає дуже давно, тоді стосунки між ними були ідеальні. Відповідач дуже любила доньку, але після того як остання приїхала з Ізраїлю все пішло по іншому. Свідок зазначила, що відповідач жила у неї 8 місяців. У серпі 2014 року їй зателефонувала відповідач та попросилась пожити, це було за тиждень до дня народження [PERSON]. Відповідач повідомила, що її побила донька, ноги та руки у неї були в синцях. Відповідач прийшла в одному халаті, вона й раніше скаржилась на дочку, що та била та штовхала її, вони викликали поліцію. Відповідач дзвонила їй і вона викликала поліцію. Оскільки позивач закрила відповідача, остання була вимушена тікати через вікно. [PERSON] трохи пожила у неї, десь місяців 2, та пішла за одягом, але у квартирі вже було змінено замок. Відповідач хотіла орендувати квартиру, але не змогла цього зробити через брак коштів. Суд стягнув аліменти з позивача на користь відповідача в розмірі 250 грн.. Відповідач звернулась за допомогою до міського голови і її влаштували в с. Тупичів в будинок для людей похилого віку. Свідок також зазначила, що позивач її облаяла за те, що вона заступається за [PERSON]. Вона домовилась з відповідачем, що остання буде сплачувати за проживання 600 гривень, але та нічого не платила. Зараз відповідач живе у с. Тупичів, у кімнаті по 4 чоловіки, немає власного кутка. Чи приходила відповідач у 2016-2017 роках до квартири вона не бачила, тільки чула про це від відповідача і сусідів. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що у 2015 році відповідач попросила його представляти її інтереси в суді. На той час відповідач була на межі зубожіння. Відповідач подарувала свою квартиру доньці. Чоловік відповідача помер, а донька унеможливила проживання відповідача за місцем реєстрації, побила останню та спалила її речі. У суд відповідач приходила в одному й тому ж одязі. Вона тоді жила кілька місяців у [PERSON] та 2 рази лікувалась в лікарні з ускладненнями. Вони звертались до суду з позовом про стягнення аліментів з дочки на утримання матері. Всі негаразди між сторонами почалися, коли позивач повернулась з-за кордону. Коли відповідач проживала у квартирі, позивач попросила її звільнити житло та знайти інше місце проживання. Відповідач винна гроші [PERSON] за проживання. Свідок зазначив, що на кілька місяців відповідача забрав на проживання в с. Тупичів протоієрей Михайло. Відповідач за місцем реєстрації жити не могла, бо існувала загроза для її життя. Після червня 2015 року відповідач до нього за допомогою не зверталась. Є рішення суд згідно якого відповідач може там проживати. Він особисто не бачив як відповідач приходила та просилася у квартиру. За 2 останні роки йому невідомо щоб відповідач намагалась потрапити до житла. Частина 2 ст. 405 ЦК України, на яку посилається сторона позивача як на правову підставу для задоволення заявлених позовних вимог, визначає, що умовами за яких член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом являється відсутність члена сімї без поважних причин понад один рік. Тобто, окрім визначеного законодавцем строку відсутності доведенню підлягає також і факт відсутності у житлі члена сімї без поважних причин. Законодавцем не визначено чіткого переліку підстав, які б вважалися поважними причинами відсутності особи за місцем реєстрації та за наявності яких ця особа не могла б бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. З огляду на це, поважність причин відсутності особи за місцем проживання у кожному конкретному випадку визначається судом виходячи з обставин справи. Слід зазначити, що позивач вже ініціювала в 2015 році розгляд питання про визнання своєї матері [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № 5 в будинку № 23 по вул. Чумака в м. Городня Чернігівської області. Це питання було предметом розгляду в суді і висновки до яких прийшов суд при розгляді відповідного спору між сторонами відображені в рішення суду від 17.02.2015 року. При цьому відмовляючи [PERSON] в задоволенні заявлених позовних вимог суд вказав, що будь-яких доказів, тобто фактичних даних, які б свідчили про добровільне вибуття відповідача з місця її реєстрації чи обрання нового постійного місця проживання, а також безперервної її відсутності за місцем реєстрації без поважних причин протягом обумовленого в Законі строку, позивачем суду не надано. Після спливу двох років позивач знову звернулась в суд з відповідним позовом та ставить вимогу про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS], при цьому стверджуючи, що відповідач має інше постійне місце проживання, де постійно проживає і не бажає повертатися та мешкати за місцем своєї реєстрації. Однак зазначене вище не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, відповідач вимушена проживати в с. Тупичів в будинку для людей похилого віку, оскільки через неприязні відносини з позивачем не може проживати у відповідній квартирі. Позивач перешкоджає відповідачу в доступі до квартири, змінивши замки, не відкриваючи дверей, уникаючи зустрічей з матірю та ігноруючи намагання [PERSON] потрапити до квартири. Відповідач категорично заперечує проти позову, не полишає бажання та сподівається повернутись проживати до квартири, де вона зареєстрована проживаючою, але протягом всього цього часу не може цього зробити через неприязні стосунки між сторонами. Викладене в сукупності вказує на наявність поважних причин, які перешкоджають відповідачу протягом всього цього часу користуватись квартирою та проживати в ній. Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS], відсутні, заявлені позовні вимоги не підтверджені належними і допустимими доказами та є необґрунтованими, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed