Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

[PERSON] через представника звернувся до Добропільського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа «Акціонерне товариство «Мегабанк» (далі за текстом «АТ «Мегабанк»), про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони, починаючи з 26.11.2011 року, перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано між ними на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду від 03.03.2016р. За час шлюбу 25.10.2013р. в інтересах сім`ї ними укладено кредитний договір, і як позичальникові [PERSON] надано банком «АТ «Мегабанк» грошові кошти на придбання транспортного засобу марки «Toyota» модель «Yaris» 1,33L, CVT, Active, 5 DOOR (EQ), 2013 року випуску, в розмірі 124868,1 грн. Зобов`язання позичальника забезпечені рухомим майном згідно договору застави та порукою відповідача [PERSON] . Станом на 01.08.2018р. заборгованість за кредитом складає 126148,92 грн. Позивач заявляє вимогу про поділ суми заборгованості за цим кредитним договором порівну, тобто 50/50. Придбане авто зареєстроване на [PERSON] , однак транспортний засіб знаходиться у користуванні відповідача. Визначивши середню ринкову вартість автомобіля у 285900 грн., позивач заявляє вимогу про поділ автомобіля порівну, тобто 50/50, із визначенням ідеальних часток між сторонами та залишення автомобілю у спільній частковій власності. Також, 16.05.2013р. в період шлюбу в інтересах сім`ї між АТ «Мегабанк» та позивачем укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав грошові кошти в банку у розмірі 50000 грн. на споживчі цілі. Станом на 01.06.2016р. заборгованість за договором становить 45283,96 грн. Позивач теж заявляє вимогу про поділ суми цієї заборгованості за кредитним договором від 16.05.2013р. порівну. Вважаючи, що майно сторін у справі набуте за час шлюбу, просить вищевказані автомобіль та борги за кредитними договорами, що складають спільне майно подружжя, поділити, а також стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір у розмірі 2286,66 грн. Ухвалою суду від 08.07.2020р. за заявою представника позивача в якості забезпечення позову у справі накладено арешт на транспортний засіб марки «Toyota» модель «Yaris» 1,33L, CVT, Active, 5 DOOR (EQ), 2013 року випуску. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги [PERSON] підтримав повністю, просив їх задовольнити. Пояснив, що оцінку спірного автомобілю провести не мають змоги, так як він знаходиться у відповідача. Представник третьої особи Мизиненко Д.В. в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, позовні вимоги не визнав. Щодо поділу майна у виді автомобілю, вважає можливим його поділити, визнавши рівні частки кожного з подружжя. Щодо поділу боргових зобов`язань за кредитами, то на час розгляду цієї справи є два рішення суду, що набрали законної сили, про стягнення в солідарному порядку зі сторін у справі [PERSON] і [PERSON] заборгованості по кредитному договору. Наразі це вже інші зобов`язання, що виникли на підставі рішень судів, та вже не є договірними. При задоволенні позову [PERSON] і поділі кредитної заборгованості банк втратить право на солідарне стягнення боргу за кредитом за рахунок будь-кого із боржників, що порушить права банку як третьої особи. Відповідач жодного разу у судові засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином шляхом розміщення оголошення про її виклик до суду на офіційному веб-сайті Добропільського міськрайонного суду Донецької області, однак доказів поважності своєї неявки, відзиву на позовну заяву або заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, з`ясувавши позицію позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до такого висновку: Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, починаючи з 26 листопада 2011 року, який розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду від 03.03.2016р. За час перебування у шлюбі сторони за кредитні кошти, отримані згідно укладеного кредитного договору №34-04П/2013 від 25.10.2013р. між [PERSON] та АТ «Мегабанк», придбали транспортний засіб марки «Toyota» модель «Yaris» 1,33L, CVT, Active, 5 DOOR (EQ), 2013 року випуску. Згідно статей 60, 61 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Вищенаведена стаття 60 СК України передбачає презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18). Зазначена презумпція не спростована у судовому порядку. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, частиною третьої якої передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом з`ясовано, що спірний автомобіль сторони придбали за кредитні кошти під час шлюбу, в інтересах сім`ї. Отже, суд приходить до висновку, що автомобіль марки «Toyota» модель «Yaris» 1,33L, CVT, Active, 5 DOOR (EQ), 2013 року випуску, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Доказів проведення оцінки автомобілю, що підлягає поділу, позивачем до суду не представлено у зв`язку із відсутністю доступу до даного транспортного засобу і знаходженням його у відповідача, яка проживає на непідконтрольній Україні території Донецької області. Клопотань про проведення відповідної автотоварознавчої експертизи перед судом учасниками справи не заявлялось. Між тим, у даному випадку, за неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, судом взята до уваги ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, запропонована представником позивача. Приймаючи таке обґрунтування, суд враховує, що позовні вимоги стосуються саме визначення і поділу порівну на рівні частки спільного сумісного майна колишнього подружжя і не пов`язані із грошовою компенсацією один одному. З урахуванням вищенаведених вимог Закону, суд вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя у виді автомобілю шляхом визнання його права власності на Ѕ частину цього транспортного засобу і залишення останнього у спільній частковій власності обох сторін колишнього подружжя - [PERSON] та [PERSON] , обґрунтованими, тобто такими, що підлягають задоволенню. Щодо іншої частини позовних вимог суд зазначає таке: Дійсно, під час перебування у шлюбі з відповідачем позивачем [PERSON] укладено кредитні договори: - за №07-04П/2013-А від 16.05.2013р. з АТ «Мегабанк», згідно якого позичальник [PERSON] отримав кредитні грошові кошти у розмірі 50000 грн. на споживчі цілі (а.с.20) - за №34-04П/2013 від 25.10.2013р. з АТ «Мегабанк» на придбання транспортного засобу марки «Toyota» модель «Yaris» 1,33L, CVT, Active, 5 DOOR (EQ), 2013 року випуску, в розмірі 124868,1 грн. (а.с.8) Зобов`язання за цим договором забезпечувалось договором застави та договором поруки за №34-04П/2013-п від 25.10.2013р., укладеним між АТ «Мегабанк» та поручителем - відповідачем по справі [PERSON] (а.с.11) Щодо першого кредитного договору від 16.05.2013р., то заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду від 31.10.2016р. позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до [PERSON] про розірвання кредитного договору і стягнення заборгованості вимоги банку задоволені, розірвано кредитний договір і стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №07-04П/2013-А від 16.05.2013р. всього в розмірі 45283,96 грн. (а.с.131-134) За наслідками апеляційного перегляду цього рішення постановою Донецького апеляційного суду від 11.07.2019р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, заочне рішення від 31.07.2016р. в частині стягнення комісії в розмірі 4 тис. грн. скасоване і відмовлено банку в цій частині позову, стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Мегабанк» заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 41283,96 грн. Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили 11.07.2019р. і міститься в матеріалах справи (а.с.135-141) Щодо другого кредиту, то рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада 2019 року позовну заяву АТ «Мегабанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором за №34-04П/2013 від 25 жовтня 2013 року задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором за №34-04П/2013 від 25.10.2013р. станом на 01.08.2018р. у розмірі 126148,92 грн., а також судові витрати у рівних частках по 946,12 грн. з кожного. Вказане судове рішення набрало законної сили 06.02.2020р. (а.с.142-146) Суд керується положеннями ст.82 ЦПК України про те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, відносно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, вищенаведеними рішеннями судів, які набрали у передбаченому Законом порядку законної сили, покладено, зокрема, солідарний обов`язок колишнього подружжя по поверненню запозичених у банка коштів на придбання автомобілю за договором №34-04П/2013 від 25 жовтня 2013 року, а також грошовий обов`язок особисто на позивача [PERSON] сплатити заборгованість за кредитним договором №07-04П/2013-А від 16.05.2013р. на суму 41283,96 грн. Покладення судом солідарного обов`язку на колишнє подружжя з повернення запозичених у банка коштів на купівлю авто повністю узгоджується із нормами сімейного законодавства. Зокрема, частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Суд вважає, що в розглядуваному спорі дійсно в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок взятих у кредит грошових коштів транспортний засіб, внаслідок укладення кредитного договору виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення запозиченої в банка грошової суми, виконання якого подружжя [PERSON] має здійснювати як солідарні боржники, обов`язок такої солідарної відповідальності прямо витікає із судового рішення, яке набрало законної сили (а.с.142-146) Вказаний висновок суду повністю відповідає позиції, зробленій у постанові ВСУ від 14.09.2016р. провадження №6-539цс16, на яку послався представник позивача. При вирішенні спору в цій частині заявлених вимог суд також враховує останню позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30.06.2020р. справа №638/18231/15-ц, провадження №14-712цс19) Суд зауважив, що для врегулювання спорів, що виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Велика Палата ВС зробила остаточний висновок саме про солідарний (а не частковий) характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачено такими правочинами. Відповідно до статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено Законом. Тому переведення частини боргу з одного подружжя на іншого не може відбуватись автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають із правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Враховуючи, що заборгованість за кредитними договорами стягнута в судовому порядку, судові рішення набрали законної сили, тобто наразі вже чітко визначені боржники та розмір їх грошової та солідарної відповідальності перед кредитором АТ «Мегабанк», та оскільки звернення [PERSON] до суду за розподілом спільного майна та зобов`язань колишнього подружжя відбувалось під час розгляду і ухвалення судами рішень про стягнення з цієї особи кредитної заборгованості, суд вважає зазначене спробою уникнути від сплати боргу за рішеннями судів. Суд наголошує, що кредитор, яким виступає в даному спорі третя особа АТ «Мегабанк», не може бути обмеженим у виборі застосованого способу задоволення своїх вимог до обох із боржників. Позиція банку в цьому спорі, як зазначено вище, не містить згоди на поділ вже стягнутої судом кредитної заборгованості. Задоволенням позовних вимог про поділ вже стягнутої судом суми кредитної заборгованості можна порушити права банку на обраний та вже реалізований ним спосіб захисту своїх прав та інтересів. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Про це прямо зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 01 серпня 2019 року (справа №638/8669/18, провадження №61-11371св19). З урахуванням наведеного, в частині позовних вимог про поділ боргових зобов`язань за кредитними договорами за №07-04П/2013-А від 16.05.2013р. та за №34-04П/2013 від 25.10.2013р. слід відмовити повністю. В порядку ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням ціни позову, сплаченої суми судового збору та частки майна, розподіленого в інтересах позивача, слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача частину сплаченого ним судового збору в розмірі 1429,5 грн. На підставі ч.7 ст.158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial