Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

[PERSON] у січні 2020 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача суму матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 88527,23 грн., вартість проведеного звіту №21/06/2019Ч від 19.07.2019 року в розмірі 1560,00 грн., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 900,88 грн. Вимоги позову обґрунтовує тим, що 23.05.2019 року біля 14 год. 40 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем ГАЗ 33021 д.н. [NUMBER] по вул. Бакуліна, 9 в м. Харкові, під час руху заднім ходом не переконався, що це буду безпечно і не створить перешкоди іншим учасникам руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем TOYOTA CAMRY д.н. [NUMBER] , який рухався позаду, від чого автомобілі отримали механічні пошкодження, завдано матеріальних збитків. Цивільна відповідальність [PERSON] застрахована ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» полісом АО/3249900, франшиза - 2000 грн. Згідно Звіту №21/06/2019Ч від 19.07.2019 року, вартість матеріального збитку, завданого автомобілю TOYOTA CAMRY д.н. [NUMBER] , який належить позивачу, складає 186527, 23 грн., 98000 грн. з яких позивачу було відшкодовано страховиком, а різниця між сумою матеріального збитку та страховим відшкодуванням, що становить 88527, 23 грн. повинна бути відшкодована [PERSON] , який добровільно не відшкодовує суму матеріального збитку. Просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив, згідно якого не погоджується із обраною позивачем підсудністю, стверджує про недостовірні відомості, що наводить позивач у своєму позові, адже його вина у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди судом не встановлювалась, провадження по справі закрито за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, з протоколом він не згоден, з проведеною експертизою також не згоден, вся справа є сфабрикованою. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Позивач [PERSON] надав до суду заперечення на відзив, згідно яких стверджує, що всі обставини дорожньо-транспортної пригоди з`ясовані, підтверджені, експерт несе кримінальну відповідальність за наданий до суду висновок про дорожньо-транспортну пригоду, експертиза проводилась за ініціативою [PERSON] , питання ставились ним, рішення суду він не оскаржував. Просить суд позов задовольнити. Суд, дослідивши доводи сторін цивільного процесу, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст.ст. 22, 993, 1166, 1188, 1191, 1194 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України «Про страхування». Згідно приписів статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до вимог частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, яка заподіяна неправомірними діями майну фізичної особи відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Як встановлено під час судового розгляду, зокрема постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.10.2019 року, 23.05.2019 року о 14 год. 40 хв. [PERSON] , керував автомобілем ГАЗ 33021 д.н. [NUMBER] по вул. Бакуліна, 9 в м. Харкові, під час руху заднім ходом не переконався, що це буду безпечно і не створить перешкоди іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до по сторонніх осіб, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем TOYOTA CAMRY д.н. [NUMBER] , який рухався позаду, від чого автомобілі отримали механічні пошкодження (а. с. 6). Право власності на автомобіль TOYOTA CAMRY д.н. [NUMBER] , у позивача [PERSON] підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а. с. 5). Також, окрім описаної фабули дорожньо-транспортної пригоди, Дзержинським районним судом м. Харкова у вказаній постанові наведено висновки експерта за результатами автотехнічної експертизи, згідно яких: «…Пояснення водія автомобіля ГАЗ-33021 [PERSON] відносно того, що в момент зіткнення транспортних засобів автомобіль ГАЗ-33021 не рухався (стояв), з технічної точки зору, є неспроможними. Пояснення водія автомобіля Toyota Camry [PERSON] відносно розвитку механізму дорожньо-транспортної пригоди не позбавлені технічної спроможності. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля ГАЗ-33021 [PERSON] повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість уникнути зіткнення транспортних засобів, для водія автомобіля ГАЗ-33021 [PERSON] визначалась шляхом виконання ним вимог п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля ГАЗ-33021 [PERSON] не відповідали вимогам п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України та знаходились, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля Toyota Camry [PERSON] , повинен був діяти у відповідності до вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. 3 причин, вказаних в дослідницькій частині висновку, вирішити питания: «Чи мав водій автомобіля Toyota Camry [PERSON] технічну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів?», «Чи вбачаються в діях водія автомобіля Toyota Camry [PERSON] невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо- транспортної пригоди?», - експертним шляхом, на даному етапі дослідження неможливо». На підставі частини 2 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.10.2019 року, провадження по справі закрито у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. Вищевказане судове рішення містить відмітку про набрання постановою законної сили 11.11.2019 року, та учасниками адміністративного процесу в апеляційному порядку не оскаржувалось, як і не заявлялось, наприклад, клопотання про призначення додаткової автотехнічної експертизи, не ініціювалось питання до Управління патрульної поліції щодо складання протоколу відносно позивача, якщо відповідач впевнений і у його причетності до даної дорожньо-транспортної пригоди, тобто доказів щодо своєї невинуватості відповідач [PERSON] не надав. Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Отже, з огляду на викладене та відповідно до положення статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.10.2019 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, та суд вважає встановленими та доведеними ті обставини, що саме між винними діямивідповідача [PERSON] , водія автомобіля ГАЗ 33021 д.н. [NUMBER] , та заподіянню шкоди автомобілю TOYОTA CAMRY,д.н. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] існує прямий причинно-наслідковий зв`язок і така шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі. Водій автомобіля TOYОTA CAMRY, д.н. [NUMBER] , [PERSON] звернувся до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», та згідно листа від 18.06.2019 року за вих. №4860 позивача повідомлено, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АО-3249900, франшиза згідно полісу становить 2000 грн., розрахунок суми страхового відшкодування 98000 грн. (а. с. 7) Судом також встановлено, що розмір шкоди, завданої відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, підтверджений матеріалами справи, зокрема як вбачається із звіту №21/06/2019Ч, складеного 19.07.2019 року оцінювачем [PERSON] , матеріальний збиток, завданий власникові TOYОTA CAMRY, д.н. [NUMBER] , в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді складає 186527, 23 грн. (а. с. 8-15) Страхування - це вид цивільно - правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000, 00 грн. на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, в якій Велика Палата відступила від правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №754/1114/15-ц. Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. За таких обставин, у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи, відповідальної за шкоду, відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року (справа №640/12615/15-ц, провадження № 61-31141св18). Отже, враховуючи, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», та цей страховик виплатив позивачу суму страхового відшкодування у розмірі 98000 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (186527, 23 грн.) і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (98000 грн.). Крім того, відповідно до п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. А згідно п. 36.6 ст. 36 названого Закону України страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Згідно вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування підлягає задоволенню. Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved