Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

[PERSON] свій позов мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] з 29 жовтня 2010 року до 07 грудня 2012 року. Після розірвання шлюбу між нею та відповідачем, вона матеріально утримує сина, піклується про стан його здоровя, дбає про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. З 2012 року відповідач участі у вихованні та матеріальному утриманні сина не приймає. Крім того, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на виїзд дитини за кордон та дозвіл на візу малолітнього сина [PERSON] для відпочинку та оздоровлення. Син часто хворіє та лікується із діагнозом «бронхіальна астма». По даному діагнозу за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне лікування та профілактика захворювання з постійним перебуванням у весняний та літній періоди дитини на морі та санаторіях пульмонологічного призначення за кордоном, так як на території України застаріле обладнання. Разом з тим, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Але не зважаючи на це, її колишній чоловік - [PERSON] безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька неповнолітнього [PERSON], шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Посилаючись на наведене, позивач просила суд надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO] на багаторазові тимчасові поїздки за кордон України до країн Європи, Азії, Америки, Австралії і Океанії, Шенгенської зони інших країн Європейського союзу, Грузії, Федеративної республіки Німеччини, Арабської Республіки Єгипет, Турецької республіки, Королівства Нідерландів, Королівства Бельгії, Литовської республіки, республіки Польща, республіки Білорусія, Росію, Туніс, Обєднані Арабські Емірати та дозвіл на оформлення необхідних документів, відкриття віз до досягнення дитиною 16 років, тобто до 18.12.2016 року, без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, з врахуванням поданої нею заяви про уточнення позовних вимог, згідно з якою [PERSON] просить надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO], на оформлення необхідних документів, відкриття віз на багаторазові поїздки за кордон України до країн Шенгенської зони, республіки Польща до досягнення ним 10 річного віку, тобто до 18.12.2020 року, без згоди та супроводу батька дитини [PERSON]. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, подавши суду письмове заперечення. Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради подав суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує щодо задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. На підставі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода-пересування, вільний вибір ця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. З копії свідоцтва про народження серії І-ЕГ № 127658 від 25 грудня 2010 року, виданого Лищенською сільською радою Луцького району Волинської області вбачається, що 18 грудня 2010 року народився [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 07 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами по справі розірвано. Також встановлено, що сторони проживають окремо. Неповнолітній син проживає з разом матірю [PERSON], та перебуває на її утриманні, відповідач участі у вихованні сина не приймає, ухиляється від надання матеріальної допомоги сину, що підтверджується довідкою Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, згідно з якою заборгованість за аліментами за виконавчим листом по справі № 2-4146 від 17.01.2012року, виданого Луцьким міськрайонним судом, станом на 01.11.2015року становить 45725,80грн. Як вбачається з довідки Лищенської сільської ради від 30.03.2016року син сторін [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку в Лищенській ЛЗПСМ з 2015 року, хворіє та лікується із діагнозом «бронхіальна астма». Згідно з цим діагнозом, за рекомендаціями лікарів, дитина потребує санаторного лікування. Як пояснила в судовому засіданні позивач - мати [PERSON], остання має можливість лікувати дитину в санаторіях пульмонологічного спрямування, в тому числі, за межами України, на що потрібна нотаріальна згода батька дитини. Однак, відповідач в добровільному порядку надати її відмовляється . Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. Кожна особа має право на проживання в сімї, особа може бути примусово ізольована від сімї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). Як слідує із змісту ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обовязки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. На думку суду, крім оздоровлення, тимчасовий виїзд дитини за межі України (екскурсії, відпочинок) зумовлений потребою нормального духовного, фізичного і морального розвитку дитини, сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на інтелектуальному розвитку як особистості. Обставин, які обмежують право неповнолітньої дитини [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України суд не вбачає, виїзд за кордон не суперечить інтересам дитини. Разом з тим, надання дозволу для виїзду дитини за кордон на такий період, як зазначає позивач, а саме: до 18.12.2020р., без згоди батька, порушуватиме його право на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що, згідно з вимогами вищевказаних норм матеріального права є неприпустимим, а тому суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково, та надання дозволу малолітньому [PERSON] на оформлення необхідних документів на багаторазові поїздки за межі України без згоди та супроводу батька дитини [PERSON], до досягнення дитиною сторін восьмирічного віку, тобто до 18.12.2018 року. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial