Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі по тексту - Відповідач) та просив поновити його на посаді першого заступника начальника Департаменту інформаційної безпеки ПАТ «Українська залізниця» та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування вищенаведених вимог позивач послався на те, що 12.11.2014 року відповідно до наказу № 4040/ос, Позивач був прийнятий на посаду начальника відділу технічного захисту інформації Департаменту інформаційної безпеки до Державної адміністрації залізничного транспорту України. 18.06.2015 року наказом № 581/ос, Позивача було переведено на посаду першого заступника начальника Департаменту інформаційної безпеки Державної адміністрації залізничного транспорту України. На підставі наказу № 664/ос від 13.04.2016 року, його було звільнено із займаної посади, у звязку із реорганізацією Державної адміністрації залізничного транспорту України та утворенням ПАТ «Укрзалізниця», на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач стверджує, що даний наказ винесений відповідачем з порушенням прав позивача, без пропозиції щодо працевлаштування та за наявності вакантних посад, без надання переважного права залишитись на роботі. Також позивач посилається на те, що наказом № 598/ос від 07.04.2016 року було прийнято на вакантну посаду начальника Управління інформаційної безпеки Товаритсва [PERSON]. Позивач вважає, що мав переважне право залишитись на роботі враховуючи його кваліфікацію, тривалий безперервний досвід роботи і в порівнянні з іншими працівниками, які залишились на роботі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON] проти задоволення позову заперечували, послаючись на викладене в письмових запереченнях та доповненнях до них, просили в задоволенні позову відмовити . Вислухавши думки учасників, дослідивши письмові докази в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.2 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем ДАЗТ України, далі [PERSON], працюючи з листопада 2014 року на посаді начальника відділу технічного захисту інформації Департаменту інформаційної безпеки до Державної адміністрації залізничного транспорту України. 18.06.2015 року наказом № 581/ос, Позивача було переведено на посаду першого заступника начальника Департаменту інформаційної безпеки Державної адміністрації залізничного транспорту України. На підставі наказу № 664/ос від 13.04.2016 року, його було звільнено із займаної посади, у звязку із реорганізацією Державної адміністрації залізничного транспорту України та утворенням ПАТ «Укрзалізниця», на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, повідомленням відповідача [PERSON] від 26.02.2016 року №Цкадр 386, позивача було повідомлено про скорочення його посади на підставі наказу [PERSON] від 10.02.2016 року №073 «Про деякі питання діяльності апартау ПАТ «Укразалізниця» Департамент інформаційної безпеки ПАТ «Укрзалізниця». Повідомлення отримано позивачем 02.03.2016 року. Так, згаданим наказом [PERSON] від 10.02.2016 року №073 «Про деякі питання діяльності апартау ПАТ «Укразалізниця» Департамент інформаційної безпеки ПАТ «Укрзалізниця», Департамент інформаційної безпеки вирішено ліквідувати з 15.05.2016 року і утворити з 15.02.2016 року у складі апарату ПАТ «Укрзалізниця» Департамент безпеки чисельністю 89 штатних одиниць. У звязку із змінами в організації виробництва та ліквідації посади Позивача, останнього було повідомлено під підпис 02.03.2016 року. Відповідно до заяви позивача від 11.04.2016 року, позивач погодився на його звільнення у зв'язку після закінчення відпустки (а.с.12). Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Суд оцінюючи доводи позивача щодо необґрунтованості підстави його звільнення у зв'язку з скороченням та порушення його прав у зв'язку з відсутністю пропозиції про переведення на іншу роботу або не наданням переважного права залишитись поряд з іншими працівниками, вважає такі доводи необґрунтованими, приймаючи до уваги, що позивач власноручно погодився на звільнення у зв'язку зі скороченням штату, що вказує на його згоду на звільнення та відповідно відсутність бажання працювати на даному підприємстві на іншій посаді. Разом з тим, посилання позивача на те, що він подавав заяву, в якій відкликав свою згоду на звільнення, після виходу з лікарняного, є необгрунтованим, оскільки в судовому засіданні позивач не подав докази, які свідчать про те, що він дійсно подавав заяву, в якій він відкликав заяву на звільнення. Крім того, твердження позивача, що він передавав зазначену заяву відповідальному працівнику кадрів ПАТ «Укрзалізниця» в установленому законом порядку, доказами не підтверджується. Протилежні доводи представника позивача щодо необізнаності позивача, тиску з боку відповідача тощо є необгрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Випадки виключень, передбачені цією статтею, на позивача не поширюються. Відтак, позов задоволенню не підлягає. Виходячи з вищевикладеного, на підставі та

Outcome: dismissed