Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із житлового приміщення квартири [ADDRESS], що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], яку позивач отримав у дар від своєї матері [PERSON] За життя матері, та за її згодою, в цій квартирі був зареєстрований брат позивача - [PERSON], який на даний час проживає в квартирі, однак за житлово-комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат в утриманні житла, крім того відповідач створює нестерпні умови для проживання іншому брату позивача [PERSON], що проживає в цій квартирі, влаштовує сварки та скандали, були випадки застування фізичної сили та нанесення тілесних ушкоджень, тому така протиправна поведінка відповідача спонукала позивача звернутись з цим позовом до суду з вимогою виселити відповідача з квартири, оскільки позивач , як власник квартири, має намір вселитись та проживати в цій квартирі, однак не вбачає можливості спільного проживання з відповідачем, який нехтує правилами співжиття, у такий спосіб чинить перешкоди позивачу у користуванні житлом, а врегулювати ці питання в досудовому порядку не виявились за можливе. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, які надавались позивачем в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду спавши повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористався. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України) Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування квартири від 23 серпня 2007 року. (а.с.21) Згідно відомостей, викладених у довідці комунального концерну «Центр комунального сервісу» (форма №3) від 28.04.2016 року за №3189 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] ( з 27.12.2001 року) та [PERSON] ( з 27.01.1987 року). (а.с.34) Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як роз'яснено у п.33 та п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначив спосіб для відновлення порушених прав шляхом виселення відповідача з квартири [ADDRESS] у міст Києві, яка належить позивачу на праві приватної власності, посилаючись на норми матеріального права, а саме положення ст. ст. 3, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 334, 346, 383, 391 Цивільного кодексу України, мотивуючи свою позицію тим, що відповідач перешкоджає позивачу розпоряджатись та користуватися власністю, створюють штучні перешкоди новому власнику в користуванні майном. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Виходячи з характеру спірних правовідносин, убачається, що між сторонами спору виникли правовідносини, які повинні регулюватися нормами житлового законодавства, в свою чергу позивач посилається на норми цивільного законодавства, які регулюють способи захисту права власності, якими не передбачено такого способу захисту для відновлення порушеного права власника як виселення. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною 4 ст. 156 ЖК України визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Правовою нормою ч. 1 ст. 116 ЖК України закріплено, що членів сім'ї власника квартири може бути виселено у разі якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. У відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57, 59 Цивільного процесуального кодексу України. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. ( ст.60 Цивільного процесуального кодексу України) Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору позивачем не доведено обставин, які б свідчили про протиправну поведінку відповідача відносно позивача, вчинення відповідачем інших дій, спрямованих на обмеження прав позивача, як власника квартири, а належних і допустимих доказів на підтвердження систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням та систематичного порушення правил співжиття відповідачем, позивачем не надано. В той же час, набуття позивачем права власності на квартиру не може слугувати безумовною підставою для виселення осіб, які з дотриманням вимог чинного законодавства отримали право користування квартирою, в даному випадку за згодою колишнього власника квартири, в той же час позивачем не наведено правових підстав для виселення відповідача з квартири, що унеможливлює надати належну правову оцінку позовним вимогам позивача в цій частині. При вирішенні даного спору, суд критично відноситься до показів свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки допитані в судовому засіданні свідки не повідомили обставини, які стосуються предмету доказування в межах даного спору, повідомивши лише про коло осіб, які проживають в квартирі [ADDRESS], при цьому свідки не є обізнаними про виникнення між власником квартири та мешканцями квартири конфліктних ситуацій. В той же час, сам факт проживання свідка [PERSON], рідного брата позивача та відповідача, в квартирі [ADDRESS], на чому наполягає позивач, не підтверджуються будь-якими доказами, крім показів свідка, а повідомлені свідком обставини про виникнення між свідком та відповідачем за час їх спільного проживання в квартирі конфліктних ситуацій не стосується предмету доказування, оскільки виникнення між мешканцями квартири неприязненних відносин жодним чином не можуть розцінюватись як чинення позивачу, власнику квартири, перешкод у користуванні цією квартирою. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. ( ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України) Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. ( ч.1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed