Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON]звернулись до суду з вищевказаною заявою, яку мотивували тим, що 23 вересня 2010 р. між ними було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міжрайонного управління відділу юстиції Закарпатської області. 21 квітня 2010 р. у сторін народився син, [PERSON]. Сімейне життя через постійні суперечки та конфлікти в них так і не склалося. Основною причиною для подання спільної заяви про розірвання шлюбу є тривала відсутність між сторонами сімейних стосунків, а також відсутність бажання їх відновити. Зокрема, близько п'яти років шлюбні стосунки припинені, вони не ведуть спільне господарство, проживають окремо один від одного, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу не є можливим. Такому стану стосунків заявників передували систематичні конфлікти, які позбавили їх почуттів прихильності та любові один до одного, взаємоповаги та взаєморозуміння, що є передумовою для подружніх відносин. Разом з тим, між сторонами було досягнуто згоди , що їх син [PERSON] ,буде проживати з матір'ю - [PERSON] Крістіною . Щодо порядку утримання дитини сторони дійшли згоди. В судовому засіданні заявники подану заяву підтримали та просили суд таку задовільнити. Суд, заслухавши позицію заявників , вивчивши заяву, про розірвання шлюбу, надану до суду , вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 105 ч.3, 112, 113, 114 ч.2 СК України,

Outcome: approved