Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

[PERSON] (місце проживання: Україна, [ADDRESS]) звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» (місцезнаходження: Україна, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Пивоварова, будинок 5), в якій просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 58290,75 грн. за період з 11 липня 2017 року по 04 червня 2018 року та заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування позову позивач вказав, що 09 листопада 2010 року він працевлаштувався на підприємство відповідача, а 10 липня 2017 року був звільнений за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору. Відповідач не виплатив їй суму заборгованості по заробітній платі при звільненні, проте виплатив її лише 04.06.2018 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що в день звільнення він був на роботі, тобто в день звільнення йому було видано трудову книжку. На запитання суду пояснив, що в 2015 та в 2016 роках заробітна плата на підприємстві виплачувалася у повному обсязі, суттєвих затримок по виплаті заробітної плати до 2017 року не було. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи за відсутності представника відповідача. У звязку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю представника відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. Ухвалою суду від 07 вересня 2018 року, яка відображена в протоколі судового засідання, судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі до перегляду в касаційному порядку справи № 428/10300/17, адже на думку суду зібрані у цій справі докази дозволяють суду самостійно встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Крім того, зміст судових рішень по справі № 428/10300/17, які містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, дозволяє дійти висновку про те, що у справі № 428/10300/17 судам не надавалися письмові докази щодо виплаченої на підприємстві відповідача заробітної плати та виробленої у 2017 році продукції. Тобто, обсяг доказів у цій справі та у справі № 428/10300/17 суттєво різниться, у звязку із чим суд першої інстанції повинен самостійно оцінити вищевказані письмові докази та зробити відповідні висновки. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із копією Виписки з наказу № 0257-КП (ув), виданого 10 липня 2017 року ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот», [PERSON] був звільнений 10 липня 2017 року з посади електромонтера по ремонту та обслуговуванню електрообладнання, зайнятий ремонтом, профілактикою та обслуговуванням електрообладнання (р.м. № 063) Цеху виробництва азотної кислоти ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору. Відповідно до копії листа Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» № 3649 від 19 жовтня 2017 року сума заборгованості по заробітній платі на момент звільнення [PERSON] складає 26033,43 грн. З виписки АБ «Кліринговий Дім» по банківському рахунку позивача вбачається, що 04.06.2018 року на рахунок позивача надійшла сума в розмірі 26033,43 грн. в порядку погашення боргу з боку відповідача за судовим наказом по справі № 428/269/18. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд враховує наступні норми Закону. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.\~ Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати середнього заробітку у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Так, згідно із довідкою ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» від 14.06.2018 року № 1666 працівникам підприємства на карткові рахунки в період з березня 2017 року по лютий 2018 року включно було виплачено наступні суми: березень 2017 року 7263267,95 грн., квітень 2017 року 5950198,48 грн., травень 2017 року 3657947,50 грн., червень 2017 року 16454364,39 грн., липень 2017 року 580545,13 грн., серпень 2017 року 9771971,98 грн., вересень 2017 року 22428171,54 грн., жовтень 2017 року 14619967,23 грн., листопад 2017 року 14704538,67 грн., грудень 2017 року 16948534,93 грн., січень 2018 року 17787542,31 грн., лютий 2018 року 19428052,79 грн., тобто всього 149595102 (сто сорок девять мільйонів пятсот девяносто пять тисяч 102) грн. 90 коп. При цьому, борг ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» перед позивачем складав суму в розмірі 26033,43 грн. Вказане співвідношення свідчить про обєктивну можливість ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» погасити перед позивачем заборгованість в розмірі 26033,43 грн. Також суд враховує лист ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» від 14.02.2018 року №01/ПП-42, яким Профспілка працівників хімічних та нафтохімічних галузей промисловості України була повідомлена про те, що підприємством протягом 2017 року було вироблено: 147148 тон аміачної селітри, аміачної води 1420 тон, 1792 тони натрієвої селітри. В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не\~ доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Крім того, в судовому засіданні позивач на запитання суду пояснив, що в 2015, 2016 роках заробітна плата працівникам підприємства виплачувалася у повному обсязі, заборгованості за 2015, 2016 роки немає. Тобто, випадки систематичної невиплати заробітної плати певним працівникам на підприємстві при звільненні виникли лише в 2017 році. Отже, у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем, при цьому відповідач мав можливість здійснити такий розрахунок протягом часу його затримки. Факт оголошення простою на підприємстві відповідача, який тривав станом на день звільнення, не свідчить про те, що позивач не був на роботі в день звільнення, адже по-перше із змісту пояснень позивача судом зясовано, що трудову книжку позивачу було вручено в день звільнення в приміщенні підприємства, тобто в день звільнення позивач був на роботі і роботодавець мав всі можливості провести із працівником повний розрахунок при звільненні. По-друге, із змісту ч. 1 ст. 34 КзпП України та фактичних обставин цієї справи вбачається, що в даному випадку простій призвів до призупинення роботи, яке було викликано незалежними від працівника обставинами, тобто день простою повинен вважатися днем перебування працівника на роботі без фактичного виконання роботи з незалежних від працівника причин, а не днем відпустки, тимчасової непрацездатності тощо. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач був звільнений 10 липня 2017 року, тобто в день, коли він знаходився на роботі і оплата за який була нарахована йому при звільненні, у звязку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України. Такий висновок суду обґрунтовується тим, що затримка розрахунку при звільненні починається не в день звільнення, а в день, наступний за днем звільнення, адже день звільнення є робочим днем і оплачується в загальному порядку. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 11 липня 2017 року по 04 червня 2018 року (день проведення повного розрахунку з позивачем). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. При цьому з вищевикладеного вбачається, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, можуть проводитися з розрахунку відпрацьованих годин працівника, якщо це є доцільним. В даному випадку суду надані відомості для розрахунку саме виходячи з кількості відпрацьованих годин. Середньогодинна заробітна плата позивача складає 31 грн. 24 коп. згідно довідки, наданої відповідачем. Середньомісячне число робочих годин позивача згідно довідки, наданої відповідачем, складає 163,1 робочих годин. Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 11 липня 2017 року по 04 червня 2018 року складає десять повних місяців (серпень 2017 року травень 2018 року). Тобто, середньомісячне число робочих годин за період невиплати тривалістю 10 повних місяців складає 1631,0 середньомісячних робочих години, до яких виходячи з 40-годинного робочого тижня позивача має бути додано 152,8 робочих годин за період з 11.07.2017 року по 31.07.2017 року згідно листа Мінсоцполітики від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 та 15,4 робочих годин за період з 01.06.2018 року по 04.06.2018 року. В кінцевому підсумку, затримка розрахунку відповідача перед позивачем складає 1799,2 робочих години, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. 1799,2 робочих години за час затримки розрахунку відповідача перед позивачем при звільненні слід помножити на середньогодинну заробітну плату позивача в сумі 31 грн. 24 коп., що складе 56207 грн. 01 коп. Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки по день винесення цього рішення судом, визначену без утримання податків й інших обовязкових платежів, в розмірі 56207 грн. 01 коп. Суд не приймає до уваги розрахунок сум виплат за час затримки розрахунку при звільненні, який було зроблено позивачем, адже такий розрахунок виконаний без урахування постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. При цьому суд звертає увагу, що Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за певних обставин, зокрема в разі працевлаштування позивача або отримання ним доходу з інших джерел. Посилання на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України\~ від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» будуть помилковими, оскільки викладені в ньому розяснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України № 3248-15 від 20 грудня 2005 року. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-511цс16. Стосовно застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16 та від 13 березня 2017 року по справі № 6-259цс17. У спірних правовідносинах відсутній спір між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення. Також, судом не приймалося рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Суд також бере до уваги, що відповідачем протягом тривалого часу не було вчинено жодних дій для погашення суми заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем, тобто характер порушення трудових прав позивача з боку відповідача в даному випадку є свідомим, тривалим та не містить ознак наявності у роботодавця волі щодо відновлення порушених трудових прав працівника. Також суд зазначає, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є саме правом, а не обовязком суду. Отже, суд не вбачає підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Вищевикладена правова позиція відображена в постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року по справі № 6-788цс16. Факт порушення прав позивача у сфері трудових відносин було встановлено судом, що детально мотивовано у цій постанові. З пояснень позивача, які були надані в судовому засіданні, вбачається, що внаслідок тривалої невиплати йому заробітної плати було порушено його нормальний життєвий уклад, він був нездатний утримувати себе та свою непрацюючу дружину, був змушений позичати гроші у інших людей для утримання своєї сімї. Разом з тим суд враховує, що сума в розмірі 56207 грн. 01 коп. буде стягнута на користь позивача згідно із цим рішенням у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, тобто позивач отримає значне матеріальне відшкодування за затримку розрахунку при звільненні. При цьому, судом було вирішено не застосовувати принцип співмірності при визначенні суми за затримку розрахунку при звільненні позивача. Враховуючи викладене, виходячи з засад справедливості та розумності судового розгляду, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн. 00 коп. Саме така сума буде справедливою та достатньою з огляду на всі вищевикладені обставини. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог. Позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 704 грн. 20 коп. за майнові вимоги та окремо 704 грн. 20 коп. за вимоги про відшкодування моральної шкоди. Задоволена сума майнових вимог в розмірі 56207 грн. 01 коп. складає 96,43% від первісно заявленої суми майнових вимог в розмірі 58290 грн. 75 коп., в той час як 96,43% від 704 грн. 20 коп. складає 679 грн. 64 коп. Задоволена сума вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн. складає 20% від первісно заявленої суми вимог в розмірі 5000 грн., в той час як 20% від 704 грн. 20 коп. складає 140 грн. 96 коп. 679 грн. 64 коп. + 140 грн. 96 коп. = 820 грн. 60 коп. Саме таку суму слід стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат. Суд не вбачає підстав для звернення рішення до негайного виконання в частині стягнення середнього заробітку на користь позивача в межах одного місяця, адже п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України стосується лише випадків стягнення заробітної плати, а не середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який не входить до структури заробітної плати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial