Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Адвокат Петренко С.В., як представник ТОВ «Inter Cars Ukraine», червні 2020 року звернувся до Придніпровського районного суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Науменко Т.М. про визнання договору дарування частки квартири від 16.08.2019 року недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.12.2018 року між ТОВ «Inter Cars Ukraine» та відповідачем-1 [PERSON] , було укладено договір поставки №U44140, відповідно до п. 1.1. якого, останній отримав замовлені ним запасні частини до автомобілів, автохімію, масла, супутні товари для автотранспорту тощо (далі - товар) окремими партіями. У Договорі його сторони погодили всі істотні умови, зокрема, домовилися про таке: п. 1.2. - ціна договору складається із сумарної ціни поставлених партій товару, яка вказана у видаткових накладних; п. 6.3. - сторони можуть додатково погодити та у видатковій накладній строки оплати та умови поставки товару; п. 8.1. - приймання товару за кількістю та якістю здійснюється покупцем відповідно до видаткової накладної. Перехід права власності відбувається при підписанні видаткової накладної. Протягом липня-серпня 2019 року відповідач-1 отримав від позивача товар на загальну суму 174571 грн. 11 коп., на підставі видаткових накладних, у яких було зазначено кінцевий строк розрахунку. Свої зобов`язання щодо розрахунку за отриманий товар, відповідач -1 перед позивачем не виконав, що підтверджується рішенням господарського суду Черкаської області у справі №925/1120/19 від 24 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили . На підставі наказу господарського суду у вказаній справі, відкрито виконавче провадження № 60864613. Боржник [PERSON] рішення суду не виконує. 16.08.2019 [PERSON] уклав договір дарування належної йому частки квартири розташованої за адресою [ADDRESS] , на користь [PERSON] . Позивач вважає, що при укладанні даного договору мала місце лише імітація правочину, договір укладався з відсутністю наміру створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. На думку позивача, Відповідач [PERSON] умисно вчинив погіршення свого матеріального становища, з метою уникнути грошової відповідальності перед кредитором та невиконання цивільно-правових обов`язків у відповідності до Договору поставки №U44140 від 17.12.2018 року. Договір дарування був укладений у момент настання зобов`язань за договором поставки №U44140від 17.12.2018 року. Вказаний Договір дарування частки квартири грубо порушує майнові права та інтереси Позивача на відновлення свого порушеного зі сторони Відповідача-1 матеріального становища, у зв`язку з не виконанням та ухиленням ним від сплати боргу за отриманий товар, він є фіктивним, оскільки Відповідач-1 та Відповідач -3 перебуваючи у змові та маючи спільний умисел уклали даний договір з єдиною метою приховати нерухоме майно [PERSON] задля уникнення та ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків за договором поставки укладеним з позивачем. Укладення фіктивного договору дарування частки квартири вчинено за спільним умислом сторін договору, з наміром цих осіб у разі звернення позивача до суду для захисту своїх прав, про стягнення боргу за договором поставки, уникнути та ухилитися від виконання рішення суду, щодо стягнення боргу з [PERSON] . Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України (стаття 124 Конституції). Укладення даного правочину грубо порушує матеріальний інтерес Позивача на користування своїм матеріальним благом, а саме грошовими коштами, які відповідач-1 вв`язувався сплатити позивачу у відповідності до договору поставки. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У відповідності до висновків викладених у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16- ц, та інших, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, перехід або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІУЛ. Вказаним законом визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про касування державної реєстрації прав. Зважаючи на вищевикладене, позивач вважає, що необхідно заявити похідну вимогу про скасування запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно . На підставі викладеного позивач просить визнати недійсним договір дарування частки квартири, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 16.08.2019р. № 1362, за адресою [ADDRESS] , у зв`язку з його фіктивністю та ухиленням [PERSON] від виконання своїх цивільно-правових обов`язків. А також скасувати запис про право власності, здійснений на підставі оспорюваного договору дарування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того просили відшкодувати понесені судові витрати. 30.06.2020 року ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси відкрито провадження у справі та позов ТОВ «Inter Cars Ukraine» прийнято до розгляду. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Сторонам надано час для подачі заяв по суті спору. 23.10.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті з повідомленням учасників справи. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Петренко С.В. підтримав позов та просив його задоволити з підстав викладених в ньому. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Геращенко М.В заперечував щодо доводів викладених в позові та просив відмовити в його задоволенні, а також врахувати доводи [PERSON] викладені у відзиві. Третя особа приватний нотаріус Науменко Т.М. надада заяву, в якій просиа справу розглянути без її участі. В судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не з`явились, були належно повідомлені про час судового засідання, причини неявки суду невідомі. У відзиві на позов від 22.10.2020 року [PERSON] заперечував доводи викладені в позові, вказуючи, що 16.08.2019р., ним було укладено договір дарування, відповідно до якого він подарував належну йому частину квартири [ADDRESS] [PERSON] , яка є його матір`ю. Крім того вказував, що подарована частинна квартири перейшла йому у власність в порядку приватизації та фактично є квартирою його батьків. Саме в зв`язку з цим, оскільки він був лише формально власником частини вказаної квартири та не мав наміру володіти та розпоряджатися майном батьків, ним було прийнято рішення переоформити право власності на відповідне нерухоме майно на матір. Необхідність передачі права власності на частку у вказаній квартирі матері виникла також в зв`язку з тим, що він планував виїхати на роботу та постійне проживання за кордон, а тому у матері могли виникнути складності в розпорядженні квартирою за його тривалої відсутності. Таким чином, укладений між ним та [PERSON] правочин цілком відповідав його волі та змісту, та вчинявся з метою реального настання передбачених ним юридичних наслідків - передачі права власності на належну частину квартири матері, що за його особистим переконанням, є справедливим та відповідає обов`язку піклуватися про своїх батьків. За таких обставин [PERSON] вважає твердження Позивача про те, що договір дарування від 16.08.2019р. є фіктивним та укладеним без наміру створити юридичні наслідки є такими, що не відповідають дійсності. Також є хибними і твердження Позивача про те, що укладення спірного договору пов`язане з виконанням ним боргових зобов`язань перед Позивачем, оскільки ним була відчужена 1/4 частина квартири, за рахунок якої неможливо здійснити погашення боргу перед Позивачем. При цьому, рішення суду про стягнення з нього боргу на користь Позивача було винесено тільки в кінці жовтня 2019р., тобто більш ніж через два місяці після укладення спірного договору. Крім того [PERSON] посилався на те, що до позовної заяви Позивач не надав жодного належного доказу вчинення спірного правочину з порушенням вимог закону та порушення ним його законних прав чи інтересів, а отже, Позивач не виконав свій процесуальний обов`язок щодо доведення обставини, на які він послався як на підставу заявлених позовних вимог. З таких обставин, твердження Позивача про невідповідність спірного договору вимога Закону є абсолютно безпідставними, а отже не можуть служити підставою для визнання відповідного договору недійсним. Просив відмовити Позивачу в задоволенні позову повністю. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до наданих приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М. договору дарування частки квартири, що були посвідчені нею 16.08.2019 року за р.№1362 та документів, на підставі яких він посвідчувався, судом встановлено наступне. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 25.12.1997 року, виданого Придніпровським райвиконкомом м. Черкаси, квартира за адресою [ADDRESS] на праві власності належала - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до Договору дарування частки квартири від 16.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №1362 - [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] належну їм Ѕ частку у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.05.2020, за [PERSON] 16.08.2019 року було зареєстровано право власності на Ѕ частки квартири [ADDRESS] , на підставі Договору дарування частки квартири від 16.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №1362. Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 24.10.2019 року у справі №925/1120/19 задоволено позов ТОВ «Inter Cars Ukraine» та стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь ТОВ «Inter Cars Ukraine» - 174571 грн. 11 коп. основного боргу, 2618,56 грн. судового збору. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 24.10.2019 року у справі №925/1120/19 встановлено, що 17.12.2018 року між ФОП [PERSON] та ТОВ «Inter Cars Ukraine» було укладено договір поставки №U44140, умови якого [PERSON] не було виконано в результаті чого утворився борг по оплаті прийнятого відповідачем товару в сумі 174571,11 грн. Постановою приватного виконавця Плесюк О.С. від 11.12.2019 року було відкрито виконавче провадження №60864613 з виконання наказу Господарського суду Черкаської області №925/1120/19 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Inter Cars Ukraine» - 174571 грн. 11 коп. основного боргу, 2618,56 грн. судового збору. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував позовні вимоги про визнання недійсними договору дарування, посилався на те, що вказаний правочин є фіктивним, оскільки сторони їх уклали без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а лише з метою погіршення майнового стану [PERSON] та уникнення ним у майбутньому звернення стягнення на належне йому нерухоме майно на виконання судового рішення про стягнення з нього боргового зобов`язання перед ТОВ «Inter Cars Ukraine», яке виникло з договору поставки №U44140 від 17.12.2018 року. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 04 лютого 2021 року у справі №638/13880/17 (провадження №61-10398ск20). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). В даній справі встановлено, що договір дарування від 16.08.2019 року виконаний та право власності зареєстровано за обдарованим - [PERSON] , тобто дар прийнято. Проте в даному випадку слід врахувати висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження №61-22378св19), відповідно до яких вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що [PERSON] було укладеного договір дарування частини квартири своїй матері [PERSON] з метою погіршення свого матеріального становища та уникнення можливої реалізації належного йому на праві власності нерухомого майна в порядку виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 24.10.2019 у справі №925/1120/19, в межах виконавчого провадження №60864613, а також з метою ухиленням [PERSON] від своїх цивільно-правових обов`язків за договором поставки №U44140 від 17.12.2018 року. А тому вимоги позивача про визнання спірного договору дарування частини квартири від 16.08.2019 підлягає до задоволення. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, перехід або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІУЛ. Вказаним законом визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про касування державної реєстрації прав. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення похідну вимогу позивача про скасування запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно . На підставі викладеного позов ТОВ «Inter Cars Ukraine» підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved