Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

[PERSON], інтереси якого представляє адвокат [PERSON], звернувся в суд з позовом до приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «[PERSON] Україна», товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор», третіх осіб: [PERSON], [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування, мотивуючи свої позовні вимоги наступним: 10.08.2015 року у м. Львові на пр. Шевченка відбулося ДТП за участю автомобілів [PERSON] та [PERSON], внаслідок чого транспортні засоби отримали технічні пошкодження. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2015 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Оскільки цивільно-правова відповідальність власника автомобіля [PERSON] застрахована у АСК «[PERSON] Україна», позивач [PERSON] звернувся до страхової компанії з заявою та усіма необхідними документами про здійснення страхового відшкодування. Однак стверджує, що АСК «[PERSON] України» було виплачено йому лише 14191,66 грн., що є значно меншою від суми реальних збитків. Поряд з тим, покликаючись на вимоги п.36.6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування, зазначає, що розмір франшизи в сумі 510 грн. має бути відшкодована винуватцем ДТП [PERSON] Крім того, стверджує, що у звязку із невиплатою у повному обсязі страхового відшкодування, ПАТ АСК «[PERSON] Україна» завдала йому моральну шкоду, адже технічні пошкодження транспортного засобу зробили неможливим його використання, що призвело до порушення життєвого ритму позивача, зокрема особистого ділового життя повязаного із основним видом роботи, який є його джерелом доходу. У звязку із цим просить суд стягнути з ПАТ «Акціонерна страхова компанія «[PERSON] Україна» на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 15062,14 грн., моральну шкоду в розмірі 2500 грн., та витрати на надання правової допомоги в розмірі 6333,6 грн.; стягнути з [PERSON] суму франшизи у розмірі 510 грн., та вирішити питання про стягнення суми судового збору. 13.06.2016 року позивач уточнив позовні вимоги, просить суд стягнути з ПАТ «АСК «[PERSON] Україна» на користь [PERSON] різницю недоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 13\~986,94 грн., витрат за залучення експерта (Висновок №3076 від 15.09.2015 року) в розмірі 1075,20 грн., витрат за надання правової допомоги в розмірі 6333,6 грн.; стягнути з ТзОВ «Тавор» суму франшизи в розмірі 510 грн., та вирішити питання про стягнення суми судового збору. Зокрема стверджує, що винуватець ДТП [PERSON] працює у ТзОВ «Тавор», та перебуває з ним у трудових відносинах, а відтак, саме воно повинно сплатити суму франшизи в розмірі 510 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, надавши пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві, просив такий задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях (а.с.52-53), додатково надав пояснення про те, що страховою компанією виплачено позивачу [PERSON] суму страхового відшкодування в розмірі 14191,66 грн. Згідно звіту №15256 від 15.10.2015 року вартість матеріального збитку склала 14201,78 грн., а відтак 10,12 грн. було доплачено позивачу в строк, передбачений чинним законодавством, і виконано у повному обсязі свої зобовязання. Однак, сума, яку позивач додатково просить стягнути зі страхової компанії, зокрема на придбання запчастин за цінами, які вказані у Висновку №3076 від 15.09.2015 року не підтверджена ним жодними належними доказами, є необґрунтованою та не підлягає до задоволення. Третя особа [PERSON] в судові засідання не зявлялась, подала заяву про проведення розгляду справи без її участі (а.с.189), просить суд позов задовольнити. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор» та [PERSON] в судове засідання не зявились хоча про час та місце судового засідання були належним чином повідомлені. Сторонам по справі надіслана судова повістка відповідно до ст.74 ЦПК України рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Заперечень проти позову, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі сторін до суду не надходило. Тому згідно з ст.169 ЦПК України суд вважає, що справу можливо слухати у їх відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення учасників судового процесу дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що Постановою Галицького районного суду м.Львова у справі №461/9325/15-п від 09 вересня 2015 року (а.с.11) [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП на накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Судом встановлено, [PERSON] 10.08.2015 року о 12 годині 50 хвилин, у м.Львові на пр.Шевченка, керуючи автомобілем марки «Volkswagen», реєстраційний номер [NUMBER], на перехресті рівнозначних доріг не надала перевагу автомобілю марки «Subaru», реєстраційний номер [NUMBER], що наближався праворуч, внаслідок чого здійснила зіткнення з ним. Автомобілі отримали технічні пошкодження чим було завдано матеріальних збитків. [PERSON] порушила п.16.12 Правил дорожнього руху України. Власником автомобіля марки «Subaru», реєстраційний номер [NUMBER], є [PERSON]. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Subaru», реєстраційний номер [NUMBER], була застрахована у ПАТ СК «Українська страхова група», що підтверджується Полісом АІ/7598590 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії до 14.02.2016 року, страхувальник [PERSON] (а.с.6); страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну 50\~000 грн., розмір франшизи 500 грн. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Volkswagen», реєстраційний номер [NUMBER], була застрахована у АСК «ІНГО Україна», що підтверджується Полісом АІ/3774374 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії до 30.09.2015 року, страхувальник ТзОВ «Тавор» (а.с.7); страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну 50\~000 грн., розмір франшизи 510 грн. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження по заяві [PERSON] №3076 від 15 вересня 2015 року (а.с.13-19), складеного експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON], вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Subaru Outback 2.5 I 4АТ» 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок його пошкодження у ДТП 10.08.2015 року, з урахуванням результатів його обстеження 18.08.2015 року, в цінах на дату ДТП, становить: 28178,60 грн. (двадцять вісім тисяч сто сімдесят вісім) грн. 60 (шістдесят) коп. Поряд з тим, згідно звіту №15256 про вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Outback» реєстраційний номер [NUMBER], від 15 жовтня 2015 року (а.с.68-70) складеного на замовлення АСК «ІНГО-Україна», оцінювачем [PERSON], матеріальний збиток завданий власнику КТЗ «Subaru Outback» реєстраційний номер [NUMBER] внаслідок його пошкодження складає 17042,14 грн., з урахуванням ПДВ 14201,78 грн. На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, з метою сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи суд розяснив сторонам право заявити клопотання про призначення повторної автотоварознавчої експертизи для визначення вартості матеріального збитку понесеного позивачем внаслідок ДТП, з огляду на відмінності у Звіті №15256 та Висновку №3076, однак останні відмовилися від реалізації вказаного процесуального права (а.с.207-210). Страховиком приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «[PERSON] Україна» було виплачено [PERSON] вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Subaru Outback 2.5 I 4АТ» 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], у розмірі 14191,66 грн. Однак, вважаючи вказану суму недостатньою для відшкодування завданих збитків, [PERSON] 30.09.2015 року звернувся до АСК «Інго» зі заявою про перегляд суми страхового відшкодування (а.с.58). Проте, АСК «Інго» повідомила позивачу про те, що виплата страхового відшкодування була проведена з урахуванням франшизи 510 грн., що в сумі склала 14191,66 грн. Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Відповідно до ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно п.22.1. ст.22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закону) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обовязок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. У відповідності до вимог ст.29 Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно з розясненнями, викладеними в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). З огляду на викладене, обовязок по відшкодуванню різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, виникає у товариства, працівником якого є винуватець ДТП, тобто ТзОВ «Тавор», у якому на момент ДТП працювала [PERSON], яка є винуватцем транспортної пригоди. У цьому випадку у страховика не виникає обовязок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду України висловленій у постанові від 02 грудня 2015\~р. (а.с.102-105). З огляду на викладене, страховиком у повному обсязі відшкодовано позивачу [PERSON] витрати на відновлювальний ремонт з урахуванням зносу автомобіля в розмірі 14191 грн. 66 коп., в межах ліміту відповідальності, а відтак позовна вимога про стягнення з ПАТ «АСК» «Інго» на користь [PERSON] різницю недоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 13\~986,94 грн., витрат за залучення експерта (Висновок №3076 від 15.09.2015 року) в розмірі 1075,20 грн., до задоволення не підлягає. Разом з тим, позовна вимога в частині стягнення з ТзОВ «Тавор» на користь [PERSON] 510 грн. суми франшизи є підставною та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Згідно ст.12 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (п.36.6 ст.36 Закону). З урахуванням положень п.6 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі - Постанова), не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191\~ЦК. Як встановлено матеріалами справи, винуватець ДТП [PERSON] станом на 10.08.2015 року працювала у ТзОВ «Тавор», що було встановлено Постановою Галицького районного суду м.Львова від 09 вересня 2015 року (а.с.11). Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів суму витрат на правову допомогу, понесену позивачем, суд виходить з наступного. Згідно ст. 84 ЦПК України,\~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом . Витрати фізичних осіб, пов'язані з оплатою правової допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій. Статтею 56 ЦПК України передбачено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Разом з тим, у п.11 Постанови Пленуму №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» Верховний суд України надав розяснення про те, що особа, яка надає правову допомогу, не особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК. У процесі розгляду вказаної справи, [PERSON] не заявляв клопотання про допуск адвоката [PERSON] до участі у справі у якості особи, яка надає правову допомогу. [PERSON] фактично приймав участь у розгляді цієї справи в якості представника, вартість послуг якого відповідно до чинного законодавства не можуть бути стягнені з другої сторони у справі. З огляду на викладене, суд вважає, що вимога про стягнення судових витрат з надання правової допомоги не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача 324,80 грн. судового збору пропорційну до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved