Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач)звернувся 17.08.2017 року до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] (надалі відповідач), в якій зазначаючи, що відповідач взяла у нього кошти в розмірі 27000 грн. на строк до 20.07.2017 року з зобовязанням повернути кошти до зазначеного строку про що написала розписку, однак в обумовлений строк коштів не повернула, з посиланням на законодавство, постить суд: -Стягнути з [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER] на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER] заборгованість за договором позики від 20.06.2017 року в розмірі 27000 грн. 00 коп., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до приписів п.п. 9 ч.1 Розділ ХШ «Перехідні Положення» ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, справи в судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судове засідання позивач не зявився, надав до суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити (а.с.26). У судове засідання відповідач [PERSON] не зявилась більше трьох разів, про причину неявки суд не повідомила, заяв або клопотань про відкладання слухання справи, заяв про зміну місця проживання, заперечень на позовну заяву до суду не надала, на адресу суду повернулися поштові конверти з відміткою пошти, які надсилались судом рекомендованою поштовою кореспонденцією за адресою зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання відповідача по справі зазначеною в повідомленні з Сектору реєстрації Енергодарської міської ради щодо зареєстрованого місця проживання/перебування відповідача (а.с.10), яка співпадає з адресою зазначеною позивачем в позовній заяві (а.с.2), що свідчить про неотримання відповідачем поштових відправлень (а.с.15, 21, 24) Згідно абз.2 ч.1 ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що відповідач, відповідно до ст.131 ЦПК України, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи та вимоги ст.223, 280 ЦПК України, суд ухвалив: розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних чи доказів, в порядку заочного провадження, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти якого не заперечує позивач (а.с.26). У звязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.4 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку: Згідно ст.16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних правовідносин є, зокрема, правочини. Так, судом встановлено, що 26.06.2017 року [PERSON] (відповідачем по справі) було написано розписку про те, що нею у [PERSON] (позивача по справі) було взято у борг грошові кошти в розмірі 27000 (двадцяти семи тисяч) гривень 00 копійок з зазначенням дати повернення позичених грошових коштів 20.07.2017 рік (а.с.5). Надана позивачем на підтвердження факту виникнення між ним та відповідачем грошового зобовязання розписки в оригіналі, є письмовим доказом, завірена копія яких долучена до матеріалів справи, що відповідає положенням ст.76 ЦПК України. Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже судом встановлено, що між позивачем та відповідачем дійсно було укладено договір позики. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року. Відповідно до положень ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. На час розгляду справи, в матеріалах справи відсутні докази того, що сума позики відповідачем повністю або частково повернута. З наявних у суду доказів вбачається, що відповідачем не виконано зобовязань за договором позики яким, в даному випадку, є боргова розписка, у строк та порядок нею передбачений, а отже, суду позивачем доведено, належними та допустимими доказами, факт невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором позики. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь позивача заборгованості за договором позики від 26.06.2017 року в розмірі 27000 (двадцяти семи тисяч) гривень 00 копійок є обґрунтованими, підтверджені наданими доказами, не спростовані відповідачем, у звязку з чим підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача розміру судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок, суд дійшов наступного: Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резулятивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно наявної в матеріалах справи квитанції від 15.08.2017 року (а.с.1) - позивачем було сплачено в Енергодарському відділенні Запорізького РУ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 640 (шестиста сорока) гривень 00 копійок Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в їх основній частині щодо стягнення суми боргу за позикою, з відповідача також підлягають стягнення витрати позивача за звернення до суду у вигляді суми сплаченого удового збору, яка становить розмір 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved