Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач), третя особа: [PERSON] про визнання недійним агентський договір, укладений 06.10.2011 року між [PERSON] (надалі по тексту - Третя особа) та [PERSON]; визнання недійсним агентський договір, укладений 07 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON]; визнання недійсним агентський договір, укладений 08 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON]; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) 244 500 долларів США, сплачених за агентськими договорами від 06 жовтня 2011 року, 07 жовтня 2013 року, 08 грудня 2015 року. Так, згідно п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з положеннями процесуального закону, справи, у яких ціна позову перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються у порядку загального позовного провадження. Встановивши, що ціна позову більше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та врахувавши пункти 1-8 частини 3 статті 274 ЦПК України, при вирішенні питання визначення порядку розгляду позовного провадження, вбачається можливість розгляду справи у загальному порядку. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2018 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено на 26.06.2018 року на 17-50 год. (а.с. 21-22). 14.06.2018 року представником позивача [PERSON] подано клопотання про залучення до участі у справі [PERSON] у якості співвідповідача (а.с. 26). та подано уточнену позовну заяву (а.с. 27-29). 26.06.2018 року протокольною ухвалою залучено в якості співвідповідача [PERSON], у зв'язку із чим оголошено перерву до 11.07.2018 року до 11-30 год. (а.с. 31-32). 11.07.2018 року в засіданні оголошено перерву до 18.07.2018 року до 14-10 год., для належного повідомлення відповідачів шляхом розміщення на веб сайті судових повісток. (а.с. 38-39). 18.07.2018 року о 14-10 год. по справі оголошено перерву, у зв'язку із неявкою усіх учасників провадження, до 26.07.2018 року (а.с. 45). Разом з цим, представником позивача подано клопотання про розгляд засідання призначеного на 18.07.2018 року без її участі. 26.07.2018 року в засідання представник позивача [PERSON] у засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі про день, час та місце розгляду справи повідомлялися за адресою місця реєстрації. Згідно з даними поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з неврученням за закінченням терміну зберігання (а.с. 34,35,37). У розумінні ч. 1 ст. 131 ЦПК України судова повістка на ім'я відповідача вважається доставленою. Причини неявки відповідачів суду не відомі, відзив відповідачі не подали. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами заочного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з'явилися в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подали. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ст. 61 СК України). Згідно ст. 60 та ст. 61 СК України позивач та відповідач ведуть спільне господарство та вирішують питання стосовно їхнього особистого спільного майна разом враховуючи думку кожного. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Крім того, згідно ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, відповідно до ст. 216 ЦК України, відповідно до якої у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Так, із матеріалів справи вбачається, що Позивач та Відповідач з 19.12.2009 року по даний час перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом від 19.12.2009 року, виданим Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 1342. У 2017 році позивач дізналась, що між її чоловіком [PERSON], який являється українським футболістом, та спортивним агентом [PERSON] 06.10.2011 року укладено агентський договір строком на 24 місяці, у якому зазначено, що агент гравця, а саме [PERSON] отримує комісійну винагороду у розмірі 10% від річної основної заробітної плати, яку заробляє гравець на підставі трудового договору, укладеного за посередництвом агента гравця. У подальшому 07.10.2013 року та 08.12.2015 року між тими ж сторонами укладено аналогічні договори. Вказані договори [PERSON] укладено без згоди та відома його дружини [PERSON] На виконання оспорюваних договорів [PERSON] отримав від відповідача грошові кошти 244 500 долларів США, що являється частиною доходу (заробітної плати) відповідача від здійснення ним професійної діяльності, що в свою чергу являється спільною сумісною власністю в силу ст. 61 СК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю та ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, як відповідач -1, так і відповідач-2, який знав про те, що відповідач -1 одружений, діяли недобросовісно, зокрема, не отримали згоди позивача на укладення таких договорів, чим порушили права позивача. Таким чином

Outcome: approved