Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

[PERSON], яка діяла в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.06.2002 року квартири за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, буд. 72, корп..1, кв. 23, що був укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05.06.2009 року квартири за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, буд. 72, корп..1, кв. 23, укладений між [PERSON] та [PERSON], а також визнати за [PERSON] право власності на вказану квартиру. 22.10.2013 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], що діяла в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] (т.1, а.с. 206-208), в якому з урахуванням уточнень (т.1, а.с. 270) визначив в якості відповідача [PERSON] та просив суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, буд. 72. [ADDRESS], укладений 02.02.2001 року між представником [PERSON] - [PERSON] та законним представником неповнолітнього [PERSON] [PERSON]. Ухвалою суду від 18.03.2014 року первісний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності залишено без розгляду (т.1, а.с. 254-256). Дана ухвала не була оскаржена та набрала законної сили. Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову, [PERSON] посилається на те, що документи, на підставі яких 02.02.2001 року між представником [PERSON]М - [PERSON] та законним представником неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] на користь останнього було укладено договір дарування, не підтверджують дійсне волевиявлення дарувальника на укладення даного договору і як наслідок, відповідно до вимог ст.215 ЦК України зазначений договір має бути визнаний судом недійсним. Крім того, позивач за зустрічним позовом стверджує, що на момент укладання оспорюваного договору дарування від 02.02.2001 року, згідно ухвали Київського районного суду м. Одеси від 17.01.1994 про забезпечення позову по справі за позовом [PERSON] до [PERSON]М, [PERSON]О, спірне нерухоме майно за адресою [ADDRESS] було арештоване судом та його відчуження було неможливим. У судове засідання представник позивача за зустрічним позовом не зявився, подав суду заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог, а справу просив розглянути за його відсутності (т.2, а.с. 68). Представник [PERSON] у судове засіданні також не зявився, подав суду заяву, в якій не заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON], справу просив розглянути за його відсутності (т.2, а.с. 67). Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилися, неодноразово належним чином сповіщалися судом про дату, час та місце судового засідання. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні [PERSON] на підставі договору дарування від 14.12.1993 року належала квартира за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, буд. 72, корп..1, кв. 23 (т.1, а.с. 66). Право власності [PERSON] було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» двічі, а саме: 09 березня 1999 року на підставі оригіналу договору дарування (т.1, а.с. 80 на звороті) та 19.01.2001 року на підставі дублікату договору дарування від 16.01.2001 року (т.1, а.с. 66 на звороті). 02.02.2001 року між [PERSON], яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені [PERSON] (т.1, а.с. 69), та [PERSON], яка діяла від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], було укладено та нотаріально посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с. 9). Право власності [PERSON], який є сином [PERSON], було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 19.02.2001 року. Судом також встановлено, що 06.06.2002 року між [PERSON], яка також діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені [PERSON] від 11.05.2002 року (т.1, а.с. 79), та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] придбав ту саму квартиру за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, буд. 72, корп..1, кв. 23. При цьому у договорі зазначено, що спірна квартира належить продавцю [PERSON] на підставі договору дарування від 14.12.1993 року. Зі змісту витребуваних судом з Першої Одеської державної нотаріальної контори документів вбачається, що для укладання даного договору купівлі-продажу представником відчужувача [PERSON] було надано оригінал (а не дублікат) правоустановчого документу договору дарування від 14.12.1993 року (т.1, а.с. 80). 05.06.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали та нотаріально посвідчили договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, буд. 72, корп..1, кв. 23 (т.1, а.с. 130-133). Право власності [PERSON] на спірну квартиру також було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», про що свідчить витяг про державну реєстрацію права вланості на нерухоме майно від 01.07.2009 року (т.1, а.с. 129). Отже, судом встановлено, що станом на момент розгляду судом даної справи право власності на спірну квартиру за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, буд. 72, корп..1, кв. 23 одночасно зареєстровано як за [PERSON] на підставі договору дарування 02.02.2001 року так і за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2009 року. 20 липня 2012 року [PERSON] помер (т.1, а.с. 12). Згідно довідки Сьомої Одеської державної нотаріальної контори № 527779-136 від 02 лютого 2001 року квартира за адресою: [ADDRESS] станом на 02 лютого 2001 року, тобто на момент укладання оспорюваного у зустрічному позові договору дарування, під забороною не перебуває (т.1, а.с. 68). Разом із тим, на виконання вимог ухвали суду про забезпечення доказів Одеський державний нотаріальний архів надіслав суду копію ухвали судді Київського районного суду м. Одеси Губи Є.І. від 17.01.1994 року, якою в порядку забезпечення позову було заборонено вчинення будь-яких правочинів щодо квартири за адресою: [ADDRESS]. Для виконання дана ухвала надсилалася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори, а також була одержана 18.01.1994 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою, про що свідчить штамп реєстрації вхідної кореспонденції у нижньому правому куті копії ухвали судді (т.1, а.с. 204). Даний арешт та заборону вчинення правочинів було скасовано ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Губи Є.І. від 20.05.2002 року (т.1, а.с. 189-190). На підставі даної ухвали від 20.05.2002 року арешт та заборона були скасовані Першою Одеською державною нотаріальною конторою лише 05.06.2002 року тобто напередодні укладання договору купівлі-продажу від 06.06.2002 року між [PERSON], яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені [PERSON] від 11.05.2002 року, та [PERSON], згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] придбав ту саму квартиру за адресою: [ADDRESS], про що свідчить рукописний запис на копії ухвали судді про накладання арешту (т.1, а.с. 204). Таким чином, судом встановлено, що 02.02.2001 року на момент укладання та нотаріального посвідчення договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] між [PERSON], яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені [PERSON], та [PERSON], яка діяла від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], спірна квартира була арештована судом та щодо неї була встановлена заборона на укладання будь-яких угод. Враховуючи принцип дії законів у часі, суд зазначає, що станом на момент укладання та нотаріального посвідчення договору дарування квартири від 02.02.2001 року діяли ЦК України та ЦПК України 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК України 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до положень ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України 1963 року (в редакції, що була чинною станом на 02.02.2001 року) судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Рішення, ухвала і постанова суду або судді, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Задовольняючи вимоги зустрічного позову, суд виходить з того, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судовим розглядом встановлено, що право власності на спірну квартиру відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] було набуто незаконно, оскільки на момент укладання та нотаріального посвідчення договору дарування квартири 02.02.2001 року існувала пряма заборона суду на вчинення будь-яких угод щодо спірної квартири. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача за зустрічним позовом [PERSON] по сплаті судового збору у сумі 114,70 грн. (т.1, а.с. 205) покладаються на [PERSON]

Outcome: approved