Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини з матір`ю та встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з сином батька. Позивач зазначала, що 24 квітня 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області було зроблено відповідний актовий запис №251. Від спільного подружнього життя мають одного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя не склалося, вони не змогли дійти згоди щодо ведення спільного господарства, виховання та утримання сина, не змогли навчитися поважати один одного, що призвело до того, що вона вирішила звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області по справі №361/4703/19 від 10 лютого 2020 року шлюб між ними було розірвано. З часу розірвання шлюбу вони проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть. Після розірвання шлюбу між ними, кожен з них намагався домовитися щодо участі батька у спілкуванні та вихованні спільного сина. Вони змогли досягти згоди, що колишній чоловік буде надавати утримання їхньому сину добровільно, брати участь у його вихованні, оздоровленні та розвитку. Також домовились про те, що ніхто з них не буде створювати перешкод у спілкуванні сина з мамою і татом. Відповідач вільно брав сина на прогулянки в парк та до себе додому. Однак, всі його обіцянки виявилися нездійсненними, а домовленості - не виконувалися. Утримання та матеріального забезпечення відповідач сину практично не надає, а виховання та спілкування має нерегулярний характер та не відповідає віку і правильному розвитку дитини. Навпаки, на даний час спосіб участі у вихованні та спілкуванні батька з сином дитині тільки шкодить. Відповідач останнім часом дивно себе поводить: надсилає позивачу образливі повідомлення, погрози. В цих повідомленнях він звинувачує її у зраді, що, нібито, вона зустрічається з іншим чоловіком, внаслідок чого є поганою матір`ю. Він маніпулює думками та емоційним станом малолітньої дитини, зводячи на позивача наклеп, розповідаючи їй, що вона хоче дитині іншого батька. Відповідач при зустрічах в присутності сина вдається до відкритих погроз, образ, приниження честі та гідності позивача, застосовує нецензурну лайку, називає непристойними словами, вживає лексику, недопустиму у нормальному людському спілкуванні. Відповідач міг дозволити собі прийти пізно ввечері до них з сином додому, вибивати двері, влаштувати сварку. Неодноразово погрожував, кричав, нецензурно лаявся при дитині, плював позивачу в обличчя. За захистом своїх прав вона неодноразово зверталася із заявою до правоохоронних органів, в якій просила вжити усі належні і передбачені законом заходи, а також вжити, в межах повноважень, заходи з примусового повернення їй особистих речей. Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просила суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю за його фактичним місцем проживання: [ADDRESS] , встановити наступний порядок спілкування [PERSON] , [INFO] , з малолітнім [PERSON] , [INFO] , наступним чином: щосереди з 17:00 до 20:00 год., другі вихідні місяця з 10:00 до 20:00 год. Влітку кожні парні вихідні дні місяця з 10:00 до 20:00 год. (залишатися ночувати за бажанням дитини). На день народження батька з 10:00 до 20:00, на день народження сина - з 11:00 до 14:00 без присутності матері, на день народження матері дитина перебуватиме з мамою. Під час канікул та карантину дитина може перебувати з бабусею (прабабусею) в селі або в місті. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Власова О.О. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивач направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце роз гляду справи повідомлявся належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті Броварського міськрайонного суду Київської області https://br.ko.court.gov.ua. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Алієва К.П. направила до суду висновок щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 2015 року (а.с.9). Від спільного подружнього життя мають одного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області по справі №361/4703/19 від 10 лютого 2020 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано (а.с.10). 29 вересня 2020 року позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про зміну імені серії [NUMBER] , видане Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 29.09.2020 р. (а.с.53). Малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з матір`ю позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Звертаючись до суду з даним позовом позивач [PERSON] зазначає, що відповідач [PERSON] використовує спільного сина як заручника для контролювання її особистого життя і життя сина. У зв`язку із неправомірною поведінкою відповідача позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів із відповідними заявами, працівниками поліції проведено перевірки, із відповідачем було проведено роз`яснювальні роботи та складено відносно нього адміністративний матеріал за ст. 173 КУпАП, надано висновки (а.с.17-19,51,52). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року №6 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа №402/428/16-ц). Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. З письмових матеріалів справи вбачається, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з матір`ю позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В квартирі створено належні умови для проживання, навчання та розвитку неповнолітньої дитини, що підтверджується актом обстеження житлово-комунальних умов депутата Броварської міської ради VII скликання [PERSON] від 18.09.2020 р. та актом обстеження умов проживання №422 від 21.10.2020 р. (а.с.25,44). Позивач [PERSON] працює в Управлінні соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області на посаді головного спеціаліста, її заробіток з березня 2020 року по серпень 2020 року складає 126792,08 грн. (а.с.23). Згідно характеристики, позивач [PERSON] за час роботи в управлінні та виконання своїх посадових обов`язків зарекомендувала себе добросовісною, старанною та наполегливою співробітницею. Їй притаманні такі якості, як комунікабельність, витриманість, тактовність, цілеспрямованість. В робочому колективі користується авторитетом серед співробітників, її поважають за стриманість, уважність до людей, толерантність і небайдужість (а.с.24). Відповідно до протоколу бесіди головного спеціаліста відділу профілактики та захисту прав дитини служби у справах дітей Броварської міської ради Київської області з малолітнім [PERSON] , [INFO] , від 21 жовтня 2020 року, тестування показало, що головною авторитетною фігурою в світогляді [PERSON] є його мама. Хлопчик має до матері беззаперечну довіру. [PERSON] розповів, як раніше, коли його батьки проживали разом, він був свідком того, як тато бив маму, мама викликала поліцію, а батько потім тікав від поліції. Зі слів [PERSON] , йому в цей час було дуже страшно, він кричав та плакав, бо переживав за маму. На запитання про те, з ким із батьків він надалі хоче проживати, [PERSON] наголосив, що хоче проживати з мамою (а.с.45). Згідно рішення виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області №820 від 03.11.2020 р. та відповідного висновку, орган опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а.с.46-50). Суд зазначає, що в інтересах хлопчика батькам важливо турбуватися про умови для психоемоційної безпеки дитини; натомість колишнє подружжя в інтересах дитини може зосередитися на пошуках порозуміння та налагодженні безконфліктних стосунків на основі взаємної поваги; батькам варто усвідомити, що малолітня дитина - це не іграшка, якою можна гратися по черзі та не інструмент для вияснення стосунків. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у позивача та відповідача склалися складні сімейні відносини і після розірвання шлюбу заручником ситуації, яка склалася між колишнім подружжям, опинилася малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого його батьківських прав у вихованні, утриманні та спілкуванні з дитиною. Враховуючи малий вік дитини (5 років), проживання хлопчика останній рік з матір`ю, психологічний стан та емоційну прив`язаність дитини до матері, суд дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю позивачем [PERSON] . Предметом розгляду в даному випадку також є участь батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. Вiдповiдно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ч.ч. 1, 2 ст. 159 СК України). Із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», ст.ст.7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 р. №2402-III, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В силу ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. З огляду на вищевикладене, з врахуванням нестабільної психоемоційної ситуації, яка склалася між колишнім подружжям, малого віку дитини, суд вважає за можливе вирішити питання щодо визначення участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, а саме: встановити наступний порядок спілкування [PERSON] , [INFO] , з малолітнім [PERSON] , [INFO] , наступним чином: щосереди з 17:00 год. до 20:00 год., другі вихідні місяця з 10:00 год. до 20:00 год. Влітку кожні парні вихідні дні місяця з 10:00 год. до 20:00 год. (залишатися ночувати за бажанням дитини). На день народження батька з 10:00 год. до 20:00 год., на день народження сина - з 11:00 год. до 14:00 год. без присутності матері, на день народження матері дитина перебуватиме з мамою. Під час канікул та карантину дитина може перебувати з бабусею (прабабусею) в селі або в місті. Приймаючи рішення суд також керується практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так у п. 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст.77-80 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 79 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Пленум Верховного Суду України у п. п. 10, 11 постанови №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції України) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Крім того,

Outcome: approved