Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

[PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , та [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні та встановлення порядку користування спільним майном. Позивач зазначала, що 11 вересня 1993 року між нею - [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у відділі РАЦСу Броварського міськвиконкому Київської області, про що у Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №418, та на підтвердження чого видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 11 вересня 1993 року. Від спільного подружнього життя мають двох дітей: повнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Шлюб виявився невдалим, спільне сімейне життя у них з відповідачем не склалося, так як виявились різні характери та погляди на життя, в результаті чого постійно виникають непорозуміння та сварки. Так, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2016 року шлюб між ними було розірвано. Також, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2016 року із відповідача [PERSON] стягнуто на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 31 серпня 2016 року по [INFO] року. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 10 лютого 2005 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6465482 від 10.02.2005 р., виданого Броварським бюро технічної інвентаризації, їй з відповідачем на їхнім спільним дітям [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Однак, останнім часом між нею разом з дітьми та відповідачем склалися неприязні стосунки, так як останній страждає на алкоголізм, дозволяє собі підняти руку як на неї, так і на неповнолітнього сина, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів. На даний час вони з дітьми проживають окремо, проте, відповідач продовжує провокувати сварки між нами, погрожує особистою розправою під час особистих зустрічей та телефонних розмов. Вони не мають змоги вільно проживати у своїй квартирі та спокійно користуватися майном. Згідно технічного паспорту на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вищевказане житлове приміщення складається з наступних приміщень: 1 - коридор площею 15,8 кв.м., 2 - житлова площею 17,7 кв.м., 3 - кухня площею 9,6 кв.м., 4 - туалет площею 1,6 кв.м., 5 - сушка площею 2,4 кв.м., 6 - ванна площею 4,5 кв.м., 7 - житлова площею 16,1 кв.м., 8 - житлова 14,1 кв.м. Посилаючись на викладене, позивачі просили: визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на ј частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на ј частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на ј частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; виділити в спільне користування [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] житлові приміщення в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: 2 - житлову кімнату площею 17,7 кв.м., 7 - житлову кімнату площею 16,1 кв.м., а 8 - житлову кімнату площею 14,1 кв.м. - відповідачу [PERSON] , нежитлові приміщення квартири залишити в спільному користуванні з відповідачем [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті Броварського міськрайонного суду Київської області https://br.ko.court.gov.ua. Судом встановлено, що 11 вересня 1993 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у відділі РАЦСу Броварського міськвиконкому Київської області, про що у Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №418, та на підтвердження чого видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 11 вересня 1993 року (а.с.22). Від спільного подружнього життя сторони мають двох дітей: повнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Також, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2016 року із відповідача [PERSON] стягнуто на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 31 серпня 2016 року по [INFO] року. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 10 лютого 2005 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6465482 від 10.02.2005 р., виданого Броварським бюро технічної інвентаризації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.23,24). Згідно технічного паспорту на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вищевказане житлове приміщення складається з наступних приміщень: 1 - коридор площею 15,8 кв.м., 2 - житлова площею 17,7 кв.м., 3 - кухня площею 9,6 кв.м., 4 - туалет площею 1,6 кв.м., 5 - сушка площею 2,4 кв.м., 6 - ванна площею 4,5 кв.м., 7 - житлова площею 16,1 кв.м., 8 - житлова 14,1 кв.м. (а.с.25-26). Згідно ст. 355 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ст. 370 ЦК України). Згідно до ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, позивачу [PERSON] , відповідачу [PERSON] та їхнім дітям на праві приватної власності належить по ј частині квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Частина 1 статті 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними протоколом № 11, проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. В той же час згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 386, 391 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. 4 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/3048/16-ц, провадження № 61-3994св18 (ЄДРСРУ № 73368996) вказав, що відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Окремо необхідно зробити наголос на тому, що згідно з правовим висновком Верховного суду України, викладеного в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13 вбачається: «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст.358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок». Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Відповідно до ст. ст. 47, 48 Житлового кодексу УРСР (чинного на сьогодні) жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Тобто, при виділі (поділі) суд дотримується норми, яка встановлює мінімальний розмір жилої площі, яка може бути надана громадянам. У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Таким чином, оскільки позивачі не бажаючи розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд вважає за можливе виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру наших часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15. З огляду на викладе, суд вважає за необхідне виділити в користування позивачу [PERSON] разом з дітьми, відповідно до їхніх часток у спільному майні, наступні приміщення в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] : 2 - житлову кімнату площею 17,7 кв.м., 7 - житлову кімнату площею 16,1 кв.м., а 8 - житлову кімнату площею 14,1 кв.м. - відповідачу [PERSON] Інші нежитлові приміщення квартири залишити в спільному користуванні з відповідачем. Крім того,

Outcome: approved