Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

[PERSON] у лютому 2020 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Смотриківської сільської ради Пирятинського району Полтавської області 24.12.2003 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого комунальним підприємством «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 2418598 від 24.12.2003, вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . У данному будинку, також зареєстровані: чоловік позивача [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] , мати [PERSON] , онука [PERSON] , зять [PERSON] , проте останній у данному будинку більше року не проживає, його фактичне місце проживання [PERSON] невідоме. Через реєстрацію відповідача у будинку позивача, у неї виникають незручності у користуванні майном, зокрема по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку, отриманні субсидії, тому вона просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, а саме будинком [ADDRESS] . Позивача у судове засідання не з`явилася, до суду надіслала заяву у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином через оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України. Відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 23 квітня 2020 року згідно зі ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Смотриківської сільської ради Пирятинського району Полтавської області 24.12.2003 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого комунальни підприємством «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 2418598 від 25.12.2003 [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 7-8). У вказаному будинку крім його власника [PERSON] також зареєстровані: чоловік [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , зять [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , мати [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] ( а.с. 9). [PERSON] зареєстрований за вищезазначеною адресою, проте у даному будинку не проживає більше року (а.с.10). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. У даній справі відповідач вселився у спірний будинок у в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У своєму позові [PERSON] вказують про те, що реєстрація відповідача створює їй певні незручності, зокрема, по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку та отриманні субсидії. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника (інших осіб, які отримали право користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім`ї власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім`ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, оскільки відповідач понад 1 рік не проживає у будинку, що належить позивачу, а його реєстрація у ньомуй заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися її житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, є обґрунтованою та підлягає до задоволення, оскільки його реєстрація в належному [PERSON] будинку порушує її право на користування та розпорядження власністю.

Outcome: approved