Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулася із вище вказаним позовом, в якому зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11.06.2004 р. по 17.02.2014 р., який було розірвано на підставі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області. Від шлюбу має двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 29.03.2017 р. місце проживання дітей визначено наступним чином: місце проживання дитини [PERSON] визначено за місцем проживання батька - [PERSON], за адресою: [ADDRESS], а місце проживання дитини [PERSON] визначено за місцем проживання матері - [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Обоє дітей прописані за її місцем проживання. Матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дітей,їх фізичний, духовний та моральний розвиток, прикладає максимальні зусилля для їх всебічного розвитку, намагається забезпечити їм достойний рівень життя. З часу розірвання шлюбу відповідач ніякої допомоги на утримання молодшого сина не надає, аліменти не платить. Вона самостійно організовує відпочинок молодшої дитини. Разом з молодшим сином [PERSON] багато відпочиває в межах України, відвідує історичні місця та культурні пам'ятки. На жаль, старший син [PERSON] не виїздить за межі свого місяця проживання, окрім тих рідких моментів, коли приїздить до неї до дому. Відповідач [PERSON] не відпускає старшого сина з нею на відпочинок навіть в межах України. Відповідач нав'язує [PERSON] думку, що його можуть вивезти за кордон для постійного проживання. Старший син та вона не можуть реалізувати своє право на вільне спілкування та спільний відпочинок. [PERSON] не має змоги спілкуватися з іншими членами родини, які мешкають як на території України, так і на території інших держав, через заборону відповідача [PERSON], чим порушує вимоги ч. 2, ч.3 ст. 157 Сімейного Кодексу України. Її батько [PERSON] проживає у Федеративній Республіці Германії, а рідна тітка [PERSON] постійно проживає в Португалії. Батько в черговий раз запропонував за власний рахунок впродовж 2018 та 2019 року організувати декілька виїздів синів у її супроводі до нього та тітки на відпочинок за межами України, із відвідуванням різних країн, а саме: Федеративної Республіки Німеччини, Португалії, Держави Катар, Республіки Туреччини, Арабської Республіки Єгипет, Французької Республіки, Республіки Швейцарії, Республіки Австрії, Республіки Кіпр. Але незважаючи на це, колишній чоловік [PERSON], безпідставно не надає згоди на виїзд дітей за межі України та на оформлення проїзних документів старшому сину [PERSON]. Намагалася домовитися з відповідачем та отримати дозвіл на виїзд дітей за кордон, але в грубій формі отримувала відмову. Останній раз звернулася до відповідача в письмовій формі 22.03.2018 року з проханням надати нотаріально посвідчений дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон, але отримала відмову. Вважає, що своїми діями [PERSON] безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, розширенню їх світогляду, що добре позначиться на їх духовному та інтелектуальному розвитку як особистостей. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, зазначених у ньому та просив їх задовольнити, уточнивши позовні вимоги, а саме: надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон: до Федеративної Республіки Німеччини, Португалії, Держави Катар, Республіки Туреччини, Арабської Республіки Єгипет, Французької Республіки, Республіки Швейцарії, Республіки Австрії, Республіки Кіпр на рік, починаючи з дати ухвалення рішення, неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], без згоди батька - [PERSON]. Дозволити [PERSON], без згоди батька - [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO], за кордон: до Федеративної Республіки Німеччини, Португалії, Держави Катар, Республіки Туреччини, Арабської Республіки Єгипет, Французької Республіки, Республіки Швейцарії, Республіки Австрії, Республіки Кіпр на рік, починаючи з дати ухвалення рішення. Зобов'язати [PERSON], [INFO], забезпечити прибуття старшого сина [PERSON], [INFO], для оформлення документів в дату, яка буде встановлена відповідними органами, які оформлюють документи для виїзду за кордон. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися вдруге, причина їх неявки суду не відома, про день і час слухання справи належними чином повідомлені. В той же час, відповідачем було направлено до суду відзив на позов, до якого надано висновок фахівця соціально - психологічної служби Херсонського державного університету, на підставі якого представник позивача робить висновок, про психологічну недоцільність виїзду дітей за кордон з матір'ю і як наслідок просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.06.2004 р., який було розірвано рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 17.02.2014 р. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 29.03.2017 р. місце проживання дітей визначено наступним чином: місце проживання дитини [PERSON] визначено за місцем проживання батька - [PERSON], за адресою: [ADDRESS]; місце проживання дитини [PERSON] визначено за місцем проживання матері - [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Як слідує з наданих документів та копій паспортів батько позивача дійсно проживає у Федеративній Республіці Німеччині, а її тітка - у Португалії. Ухвалою Голопристанського районного суду від 04.09.2018 р. закрито провадження в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON], оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» із змінами від 22.08.2018 р., які набули чинності 28.08.2018 р., для виїзду за кордон дитини, що не досягла 16 років без дозволу одного з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про визначення місця проживання дитини з тим із батьків, який має намір виїзду. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття ст..313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Велика палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 р. у справі № 712/10623/17 висловила наступну позицію щодо вирішення даної категорії спорів. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. При ухваленні рішення, суд враховує інтереси дітей, їх вік, ту обставину ще вони рідні брати, які проживають окремо один від одного, з різними батьками. Враховуючи особливості даної справи, можливість позивача виїжджати до своїх близьких та родичів, які мають постійне місце проживання у країнах Європи, а також те, що на час розгляду справи, в силу об'єктивних причин, позивач втратила можливість виїхати за кордон з дітьми під час літніх канікул дітей у 2018 році, суд вважає за доцільне надати позивачу дозвіл на виїзд за кордон без згоди батька із старшим сином [PERSON] на період шкільних канікул у період з 01.12.2018 р. по 30.08.2019 року, з наданням дозволу позивачу оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього. Решта позовних вимог щодо зобов'язання [PERSON], [INFO], забезпечити прибуття старшого сина [PERSON], [INFO], для оформлення документів в дату, яка буде встановлена відповідними органами, що оформлюють документи для виїзду за кордон, на думку суду охоплюється попередньою вимогою, тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 74 ЦПК України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов'язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта. З огляду на дану норму, спеціаліст не надає письмових висновків, тому суд не приймає в якості належного та допустимого доказу наданий представником відповідача висновок спеціаліста. Крім того, дослідження спеціаліста проведено без участі другого з батьків - матері дітей, яка є позивачем по справі та з якою проживає молодший із дітей. Дослідження проведено односторонньо, не об'єктивно, що ставить під сумнів правильність зроблених у процесі дослідження висновків. З огляду на вище наведене та

Outcome: partial