Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

[PERSON] пред'явив позов до Подільського районного суду м. Києва до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.12.14р. в м. Києві по вул. Теліги сталося ДТП, винним у якому постановою Подільського районного суду м. Києва було визнано [PERSON] За наслідками вказаного ДТП було пошкоджено автомобіль [NUMBER], що є власністю позивача, а розмір матеріальної шкоди визначено у сумі 69417,21 грн. Цивільно-правової відповідальності [PERSON] за шкоду заподіяну майну потерпілого застрахована на суму 49500,00 грн. в СК «Саламандра». За таких обставин, позивач просить суд стягнути на свою користь з відповідача різницю між сумою заподіяною шкодою та сумою застрахованої цивільно-правової відповідальності відповідача - 19417,21 грн., 500 грн. - франшиза, 900 грн. - витрати на проведення авто-товарознавчої експертизи, що разом складає 20817,51 грн., а також судові витрати. До початку судового засідання представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. 35). Відповідач в судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог ЦПК України (а.с. 26, 34, 54, 55, 63, 64). Повідомлення про причини неявки до суду від відповідача не надходило. У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене, суд 23.06.17р. постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Як вбачається з постанови Подільського районного суду м. Києва від 04.02.2015р. [PERSON] було визнано винним у вчиненні ДТП між автомобілем [NUMBER] та Mitsubishi Lancer д.н.з. [NUMBER], що сталось 23.12.2014р. о 17 год. 30 хв. в м. Києві по вул. Теліги (електроопора № 314) (а.с. 5). Згідно Висновку № 02/21/15 експертного автотоварознавчого дослідження, здійсненого СОД ФОП [PERSON], вартість матеріального збитку, заподіяного Mitsubishi Lancer д.н.з. [NUMBER] складає 69417, 21 грн. (а.с. 8-12, 13-16) Як вбачається з Акту виконаних робіт від 14.09.15р. загальна сума, яку сплатив позивач за ремонт свого пошкодженого автомобіля складає 68960,00 грн. (а.с. 36-37) Власником Mitsubishi Lancer д.н.з. [NUMBER] дійсно є [PERSON], що підтверджено відповідним Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САР 932141 (а.с. 17). Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з пропозицією врегулювання спору на добровільних засадах, що підтверджено листом від 09.08.16р. (а.с. 18) Згідно Договору відступлення права вимоги (цесія) виплати страхового відшкодування ФОП [PERSON] набув обов'язку виплати суми страхового відшкодування, за заподіяння [PERSON] шкоди майну потерпілого внаслідок ДТП в межах суми в 49500,00 грн. (а.с. 41-42). Позивач в позовній заяві стверджує, що страхова сума в розмірі 49500,00 грн. була йому виплачена. Згідно Видаткового касового ордеру сума в розмірі 14850,00 грн. дійсно виплачена на користь позивача від ФОП [PERSON], проте призначення платежу не визначено (а.с. 69). Відповідно до ремонтної калькуляції (а.с.15-16) та висновку за результатами експертного авто товарознавчого дослідження (а.с. 8-12) вартість ремонту (матеріального збитку) пошкодженого автомобіля склала 69417,21 грн. За таких обставин позивач просить стягнути з винної особи різницю між виплаченою йому сумою та матеріальним збитком. Причиною спору між сторонами стала відмова відповідача в добровільному порядку відшкодувати позивачам заподіяну матеріальну шкоду. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Ст. 1192 ЦКУ визначає, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо), як це зазначено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1996 року. Згідно Постанови ВСУ від 20.01.2016р. у справі 6-2808цс15 право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За таких обставин, позивач просить суд стягнути на його користь, зокрема, різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що становить 19417,51 грн. Сума такої різниці розрахована невірно, а тому в цій частині позовних вимог слід задовольнити в межах суми 19917,21 грн. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Ч. 6 ст. 36 вказаного Закону передбачено, що страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. В матеріалах справи відсутній первісний договір страхування, в якому можливо передбачено розмір фарншизи, проте перевірити це не видається можливим. В Договорі відступлення права вимоги франшиза загалом не передбачена. За таких обставин суд не вбачає наявність правових підстав стягувати на користь позивача з відповідача розмір франшизи - 500 грн., а тому цій частині позовних вимог слід відмовити. Позивач також просить суд стягнути на його користь витрати на проведення автотоваознавчої експертизи, що складають 900 грн. Вказані витрати та їхній розмір підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 37 від 13.08.15р. на суму 200 грн. та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 14 від 05.03.15р. на суму 700 грн. (а.с. 48, 49) Оскільки вказані витрати є документально підтвердженими, ця частина позовних вимог підлягає задоволенню. Ст. 79 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу (п.2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Суд, у відповідності до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору - 551,21 грн. (а.с. 1)

Outcome: partial