Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

[PERSON], який 07.03.2013 р. звернувся до суду з позовом по спору, що виник до ТОВ «ОЛІЗОН» просить: - встановити факт знаходження його у трудових правовідносинах з ТОВ «ОЛІЗОН» з 01.01.2012 р. до 31.08.2012 р.; - зобов'язати ТОВ «ОЛІЗОН» внести зміни у записи №№ 5 і 6 у трудовій книжці на його ім'я, вказавши у розділі «відомості про роботу» на прийняття його на роботу з 01.01.2012 р. наповнювачем балонів, звільненення його з роботи з 17.12.2012 р. за ч.1 ст.40 КЗпП України; - утримати з відповідача на його користь 9600 грн. розрахункових сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку, також 5000 грн. моральної шкоди, пославшись на наступне: До 01.12.2011 р. він працював оператором (наповнювачем балонів) на заправці для автомобілів на вул. Зарічна, 24 селища Новгородське м. Дзержинськ. Трудові відносини були оформлені з приватним підприємством «Лайт-Дон». У зв'язку з переходом права власності на автомобільну заправку до відповідача ТОВ «ОЛІЗОН» відповідно до його заяви про прийняття на роботу з 01.01.2012 р. він продовжив виконувати ті ж трудові обов'язки у нового власника. Директор і співвласник ТОВ «ОЛІЗОН» [PERSON] запевнила його та інших працівників, що у їх положенні найманих працівників нічого не зміниться і на них розповсюджуються звичайні норми трудового законодавства України. Заробітну плату він отримував у фіксованому розмірі - 1600 грн. на місяць. Фактично він працював в ТОВ «ОЛІЗОН» з 01.01.2012 р. по 17.12.2012 р. В порушення вимог ст.ст.38, 47, 49-2, 116 КЗпП України [PERSON] 17.12.2012 р. вручила йому його трудову книжку з записами про те, що він начебто прийнятий на роботу в ТОВ «ОЛІЗОН» не з 01.01.2012 р., а з 01.09.2012 р., і що він звільнений з роботи відповідно до ст.38 КЗпП України за власним бажанням (наказ 17.1/12 від 17.12.2012 р.). На словах [PERSON] пояснила, що заправку продала іншому власнику. На його прохання провести з ним розрахунок, тобто виплатити компенсацію за невикористану відпустку, заборгованість у сумі 1600 грн. за заробітну плату за листопад 2012 року, вихідну допомогу та виправити помилковий запис у трудовій книжці про час роботи в ТОВ «ОЛІЗОН» вона відмовилась. Таким чином, з прямої вини відповідача він не має письмового підтвердження щодо 8 місяців свого трудового стажу за січень-серпень 2012 року, не отримав вихідну допомогу у розмірі 1600 грн. його середньомісячного заробітку, не отримав компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1600 грн. його середньомісячного заробітку, не отримав 1600 грн. заробітку за листопад 2012 року. Відповідно до ст.117 КЗпП України відповідач має сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 1600 грн. * 3 місяці = 4800 грн. Всього йому протиправно не виплачено відповідачем: 1600+1600+1600+4800=9600 грн., які просить стягнути з відповідача на його користь. Крім того, діями відповідача йому спричинено моральні страждання, пов'язані з тим, що він довгий час не міг знайти роботу, у зимовий період його сім'я та він були позбавлені внаслідок відсутності коштів нормальної їжі, ліків, можливості сплатити комунальні платежі. Він не має можливості стати на облік у центрі зайнятості як звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України робітник, отримувати допомогу по безробіттю у повному розмірі. Всім цим йому заподіяні особливі моральні страждання, які він оцінює відповідно до вимог ст.23 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України у 5000 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі за підстав, викладених у позовній заяві, підтвердивши наведений ним розрахунок сум заборгованості, додатково пояснивши, що на підприємстві відповідача наповнювачем балонів він працював фактично з 01.01.2012 р. по грудень 2012 року за графіком - доба через дві. Підприємство працювало цілодобово без вихідних і святкових. За роботу він отримував заробітну платню в розмірі 1600 грн., про що ніде не розписувався. Роботу наповнювачів балонів крім нього виконувало ще 2 працівника. В грудні 2012 року директор підприємства відповідача [PERSON] повідомила йому про те, що підприємство припиняє свою роботу. При цьому заробітну плату за листопад йому не виплатили, як і компенсацію за невикористану відпустку. Повернули лише трудову книжку, із записів в якій він дізнався про те, що оформлений на роботу був з 01.09.2012 р., а звільнений з 17.12.2012 р. за ст.38 КЗпП України. При цьому заяву про звільнення він не надавав, іншу роботу йому ніхто не пропонував. Представник відповідача - директор ТОВ «ОЛІЗОН» [PERSON] позов не визнала, пославшись на наступне: З моменту оренди підприємством «ОЛІЗОН» заправки за адресою: сел. Новгородське, вул. Зарічна, 24, на підприємстві відповідача весь час працював один наповнювач балонів: до серпня 2012 року - [PERSON], а з 01.09.2012 р. по 17.12.2012 р. - [PERSON] Підприємство працювало за п'ятиденним графіком роботи з ранку до 18 годин вечора, вихідні - субота, неділя. У вихідні та святкові дні заправка не працювала. Заробітна плата нараховувалася і виплачувалася [PERSON] в розмірі 1102 грн. - у вересні 2012 року, 1118 грн. - у жовтні, листопаді 2012 року, видавалась на руки, часто без підписів у відповідних відомостях. З 17 грудня 2012 року через закінчення строку оренди заправки за адресою: сел. Новгородське, вул. Зарічна, 24, підприємство відповідача домовилося про оренду земельної ділянки з іншим орендодавцем за іншою адресою фактично за 200-300 м від попередньої. Про зміну місця оренди заправки вона повідомила [PERSON] ще в листопаді 2012 року, запропонувавши продовжити йому роботу на тих самих умовах. Ні згоди на її пропозицію, ні заяви про звільнення [PERSON] не надав, на її дзвінки не відповідав, на роботу не виходив. Тому з 17.12.2012 р. було прийнято рішення про звільнення [PERSON] за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. За весь період роботи [PERSON] підприємство з ним розрахувалося, боргів не має. Просила у задоволенні позову відмовити. Свідок сторони позивача [PERSON] у судовому засіданні пояснив наступне: з 01.01.2012 р. він працював у відповідача наповнювачем балонів. Такими ж операторами працювали у відповідача [PERSON] та [PERSON] Працювали вони за графіком доба через дві. Він звільнився 31.08.2012 р. [PERSON] та [PERSON] залишились. Заробітна плата складала 1600 грн. на місяць. Заправка працювала цілодобово без вихідних і святкових днів. Свідки сторони позивача [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні дали пояснення, аналогічні поясненням свідка [PERSON] Свідок сторони відповідача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з середини 2012 року бачив [PERSON], який працював на підприємстві відповідача. Підприємство працювало з ранку до 24 годин. Зі слів директора підприємства відповідача [PERSON] йому відомо, що [PERSON] з [PERSON] регулярно один одного підміняли, про що керівництво не сповіщали. Заслухавши сторони, свідків дослідивши надані сторонами докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до записів у трудовій книжці знаходився з ТОВ «ОЛІЗОН» у трудових відносинах - працював наповнювачем балонів (наказ по підприємству відповідача №01.1/09 від 30.08.2012 р.). Наказом №17.1/12 по підприємству відповідача від 17.12.2012 р. позивач був звільнений з роботи з 17.12.2012 р. за ст.38 КЗпП України - за власним бажанням. Щодо позовних вимог встановлення факту знаходження у трудових правовідносинах з ТОВ «ОЛІЗОН» з 01.01.2012 р. до 31.08.2012 р. та зобов'язання ТОВ «ОЛІЗОН» внести зміни у певні записи у трудовій книжці суд дістає висновку, що зазначені вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне: Судом встановлено, що, домовляючись з відповідачем про працевлаштування, позивач надав відповідачу як майбутньому роботодавцю заяву з проханням прийняти його на роботу наповнювачем балонів. При цьому ані дату, з якої він мав намір працевлаштуватися, ані дату подачі самої заяви позивач не зазначив. Як пояснили сторони у судовому засіданні, з наказом про прийняття його на роботу позивач ознайомлений не був і цього від відповідача не вимагав. З наведеного суд дістає висновку, що позивач мав усвідомлювати наслідки складання такої заяви, наслідки не ознайомлення його з наказом про прийняття на роботу, тож за замовченням погодився на можливий варіант такого оформлення його правовідносин з відповідачем, який фактично відбувся. За вимогами ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Тож суд не приймає до уваги пояснення свідків сторони позивача щодо періоду фактичної роботи [PERSON] на підприємстві відповідача. Також судом встановлено, що звільнення позивача за статтею 38 КЗпП України є неправомірним, оскільки проведене без відповідного його волевиявлення. Проте вимога позивача щодо звільнення його з роботи за ч.1 ст.40 КЗпП України не можуть бути задоволені. Так, зазначеною статтею дійсно передбачена можливість розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору, укладеного на невизначений строк, у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Позивач зауважив на тому, що підставою для його звільнення за зазначеною статтею стала ліквідація підприємства, про що йому повідомив відповідач. Однак, як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців станом на 22.10.2013 р. будь-яких змін в організації виробництва і праці на підприємстві відповідача не відбулося. За таких обставин, оскільки позивачем не заявлено про поновлення його на роботі, та, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч.1 ст.11 ЦПК Укераїни), у задоволенні позову в зазначеній частині слід відмовити. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову в частині вимог внесення змін в запис у трудовій книжці щодо звільнення позивача суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимоги виплати вихідної допомоги за ст.44 КЗпП України, оскільки за зазначеною статтею виплата такої допомоги можлива лише за умови припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, а також в частині вимоги стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку. Щодо позовних вимог стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за листопад 2012 року в сумі 1600 грн. суд вважає, в цій частині позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав: Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Перевіряючи доводи позивача про невиплату йому заробітної плати за листопад 2012 року, суд виходить з того, що згідно Відомостям на виплату грошей №№46,48 за листопад 2012 року [PERSON] було нараховане 916,10 грн. (458,05 + 458,04). Підпис [PERSON] в отриманні нарахованої суми відсутній. Тож не отримана [PERSON] сума заробітної плати за 11.2012 р. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання про розмір стягнення, суд дістає висновку, що ця сума дорівнює не 1600 гривням і не 916,10 гривням, а 1118 гривням, виходячи з наступного: Так у «Листку нарахувань за грудень 2012 року» від 17.12.2012 р. зазначено, що у листопаді 2012 року [PERSON] була нарахована заробітна плата у сумі 1118 грн. Представник відповідача у судовому засіданні підтвердила цю обставину. Причину, з якої ця сума відрізняється від суми нарахування за «Відомостями на виплату грошей №№46,48 за листопад 2012 року» представник відповідача пояснень не надала. З огляду на вимоги наведеної вище ч.2 ст.59 ЦПК України, суд не приймає до уваги доводи позивача та пояснення свідків сторони позивача щодо того, що фактично [PERSON] виплачувалася заробітна плата в сумі 1600 грн., як не підтверджені належними доказами. Також суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо того, що заробітна плата позивачу за 11.2012 р. була фактично виплачена, через відсутність у відповідних відомостях підпису позивача в отриманні ним заробітної плати. За наведених підстав з відповідача на користь позивача в рахунок заборгованості по заробітній платі за 11.2012 р. слід стягнути 1118 грн. У відповідності до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки судом встановлено, що затримка розрахунку з позивачем мала місце, заборгованість по заробітній платі не виплачена дотепер, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку, визначений згідно Порядку розрахунку середньої заробітної плати, затв. ПКМ України від 08.02.1995 р. №100, на підставі даних про розмір заробітної плати позивача за 10, 11.2012 р. за «Листком нарахувань за середньою заробітною платою б/н за грудень 2012 року» від 17 грудня 2012 року: 1) 1118 грн. (заробітна платня за 10.2012 р.) + 1118 грн. (заробітна платня за 11.2012 р. = 2236 грн.; 2) 23 робочих дня в жовтні 2012 року + 22 робочих дня в листопаді 2012 року = 45 днів; 3) 2236 грн. / 45 днів = 49,69 грн. (середньоденний заробіток позивача); 4) 49,69 грн. * 334 робочих дні затримки розрахунку = 16596,46 грн. - сума середнього заробітку за час затримки розрахунку. Проте, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства щодо розгляду судом цивільних справ в межах заявлених ними вимог (ч.1 ст.11 ЦПК України), суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у визначеній позивачем сумі - 4800 грн. Щодо вимог відшкодування моральної шкоди, суд вважає, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Так згідно ч.1 ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що порушення відповідачем законних прав позивача на своєчасну винагороду його праці призвели до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з обґрунтованості позивачем моральної втрати, суд вважає, з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 500 грн. За наведених підстав позов підлягає частковому задоволенню Згідно до ст.88 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в загальному розмірі 487,20 грн., з яких 243,60 грн. - за вимогами майнового характеру, 243,60 грн. - за вимогами немайнового характеру. На підставі ст.ст.116,117,2371 КЗпП України,

Outcome: partial