Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

[PERSON] , яка діє на підставі довіреності в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Макіївської сільської ради Смілянського району Черкаської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є власником будинковолодіння [ADDRESS] та прилеглих до будинковолодіння двох земельних ділянок загальною площею 0,5079 га, які розташовані в [ADDRESS] . Від території де розташований будинок до присадибної земельної ділянки є прохід і до осені 2016 року вони обробляли земельні ділянки в тому числі і за допомогою транспортних засобів, однак з осені 2016 року позивачу, з боку відповідача, постійно чиняться перешкоди в користуванні земельною ділянкою, а саме, змінюються межі проходу та не дозволяється проїзд техніки необхідної для її обробітку. Враховуючи, що відповідач перешкоджає позивачу користуватися та обробляти земельні ділянки належним чином, представник позивача звернулася до суду та просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належними [PERSON] земельними ділянками та - не чинити перешкоди для проїзду техніки необхідної для їх обробітку. Крім того, просила стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору та витрат понесених на правничу допомогу. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися. Представник надіслала до суду заяву в якій просить розгляд справи проводити без її участі та участі її довірителя, заявлений позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні 29 серпня 2018 року позовні вимоги не визнала та зазначила що будь-яких перешкод в користуванні земельними ділянками позивачу вона не чинить. В подальшому в судові не з`являлася з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи приходить до наступного. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку ст. 4 ЦПК України і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Під час розгляду справи встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 травня 2016 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,5079 га, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки з експлуатацією угідь земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] , яка розташована по [ADDRESS] складається з двох земельних ділянок на одній з яких розташовані житловий будинок з прибудовами, прибудинкова територія, на іншій - рілля. Загальна площа земельних ділянок становить 0,5079 га (а.с. 15). Як вбачається з надісланого представником позивача на адресу суду листа ТОВ «Теодоліт» від 15.07.2019 року, земельна ділянка площею 0,5079 га, яка знаходиться в [ADDRESS] неправильної форми, має конфігурацію багатокутника, що складається з двох частин з`єднаних проходом. Вищевказане зазначено на плані з відміткою про те, що прохід між земельними ділянками є складовою їх частиною. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що частина земельної ділянки [PERSON] знаходиться біля будинку, а інша частина - трохи далі. Ці дві земельні ділянки з`єднані проїздом де міг проїжджати трактор з однієї земельної ділянки на іншу. Однак, відповідачем були встановлені кілки на вказаному проїзді, відтак обробляти земельну ділянку позивач не має можливості. Свідок [PERSON] пояснила, що заїзд, який з`єднує дві земельні ділянки позивача існував ще з 1978 року, трактор міг проїжджати по ньому, однак відповідач перегородила вказаний заїзд кілками, чим створила перешкоди у можливості позивачу вільно та безперешкодно обробляти город. Вказала, що на даний час трактор заїжджає на город позивача через належну їй земельну ділянку. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, а саме право особи на безперешкодне користування, володіння і розпорядження своїм майном, право на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до засад захисту права власності визначених ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.14 КонституціїУкраїни, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Нормами ст. 78 ЗК України та ст. 373 ЦК України, передбачено, що право власності на землю включає в себе право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, та інших законів, що видаються відповідно до них. Статтею 39 ЗК України встановлено, що землі житлової та громадської забудови використовуються відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно - господарського устрою, з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Відповідно до ст. 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та користувачів, дотримуватись правил добросусідства. Згідно п.п. «б», «г», «е» ч. 1ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані: додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Зміст добросусідства закріплено у ст. 103 ЗК України. У відповідності до даної норми власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК). Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; відшкодування заподіяних збитків. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьоюстатті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органівмісцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом. Вказана норма кореспондується із ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідност.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свою права власності іншою особою, може звернулися до суду-з вимогою про заборону вчинення певних дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Суд, проаналізувавши досліджені в судовому засіданні письмові докази, пояснення сторін покази свідків, які підтвердили факт того, що відповідач чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивача встановив, що вимоги позивача щодо чинення відповідачем перешкод у користуванні земельною ділянкою та порушення правил добросусідства з боку останнього є обґрунтованими та такими, що ґрунтується на вимогах закону, відтак підлягають до задоволення в повному обсязі. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що доказів на предмет безпідставності поданого позову, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України відповідач суду не надала. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 704 гривні 80 копійок. Крім того, у відповідності із ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Договором про надання правничої допомоги, укладеним 17 травня 2017 року між адвокатом Геріх М.А. та представником позивача - [PERSON] передбачено, що за надання правничої допомоги за цим договором клієнт сплачує адвокату вартість наданих послуг при наданні правничої допомоги, перелік та вартість яких визначається в розрахунку обсягу вартості наданих послуг та розміру компенсації витрат по наданню правничої допомоги та в акті виконаних робіт при наданні правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надала суду детальний опис виконаних адвокатом робіт по наданню юридичних послуг, копію свідоцтва адвоката Геріх М.А. № 434 про право на заняття адвокатською діяльністю та квитанцію про сплату позивачем коштів за їх надання (а.с. 39, 73-74). Відтак, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за надання правничої допомоги в розмірі 4900 гривень. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved