Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди в розмірі 200000 грн.. В обгрунтування позову [PERSON] зазначила, що на підставі рішення Ленінського районного суду м.Одеси від 18.09.2002 року вона є власником ? частини домоволодіння по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON]. Співвласники домоволодіння в тому числі [PERSON] перешкоджали їй в користуванні та в реалізації прав власника, відповідач не впускає на земельну ділянку, яка знаходиться в спільному користуванні, випускає собак у двір та нацьковує їх проти неї та її родичів. З його вини належна частина домоволодіння зруйнувалася, будівлю під літ. «Ж» цілеспрямовано знищив і на її місці побудував собі сарай літ. «Н». З 2000 року позивач постійно страждає через порушення її прав з боку відповідача, протягом 14 років вимушена приймати участь у судових засіданнях, через що не спить ночами, нервує, відчуває головний біль, розлад шлунково-кишкової системи. Тривалий час рішення оскаржувалося, набрало чинності 10.03.2005 року на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області. Незважаючи на це [PERSON] ще неодноразово звертався до суду з заявами про його скасування, ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 08.09.2009 року йому було відмовлено в задоволені заяви. На момент розгляду апеляційним судом Одеської області 09.11.2009 року необґрунтованої апеляційної скарги [PERSON] позивачка була вагітна і через нервове напруження з вини відповідача у неї відкрилася кровотеча, сталося переривання вагітності. Із судового засідання була доставлена в стаціонар, у той час сильно перелякалася за своє життя, дуже довго не могла прийти в себе. З вини відповідача вона втратила бажану дитину, перенесла фізичну біль та душевні страждання. В судовому засіданні позивач та її адвокат підтримали позовну заяву та зазначили, що до теперішнього часу відповідач продовжує вчиняти неправомірні дії, не допускає до її власності та ігнорує наявність такої взагалі, перешкоджає в реєстрації права власності. Під час судового засідання обманює, повідомляє інформацію, яка суперечить встановленим рішеннями судів фактам, чим вводить суд в оману та заставляє позивачку нервувати від несправедливості відносно неї. Відповідач та його адвокат заперечували проти позову посилаючись на те, що [PERSON] не вчиняв протиправних дій, зазначені позивачкою обставини про перешкоджання в доступі до майна, знищення будівлі, позбавлення можливості в реєстрації права власності, є брехнею. Фізично, а ні в 2000 р., а ні в 2005 році тим більше протягом 14 років не міг створювати позивачці будь-яких перешкод, оскільки власником ? частини став 11.04.2006 р. Під час проведення засідання в апеляційному суді ним також не було вчинено ніяких дій по створенню напруження для позивачки, що могло б стати причиною втрати вагітності. Навпаки він запропонував свою допомогу і повіз її в лікарню, про вагітність взагалі не знав. Крім того, чоловік позивачки є юристом за фахом і міг би представляти її інтереси в суді. Відсутній взагалі причинно-наслідковий зв'язок між його діями та тими подіями на які посилається позивачка. Звертаючись до суду він користується своїм законним правом, тому це не може бути підставою для завдання моральної шкоди. На теперішній час позивачка не зареєструвала свого права власності. Більш того будівля після пожежі зруйнована, на тому місці виросло дерево. Заслухавши позивача, її адвоката, відповідача, його адвоката, дослідивши матеріали справи, прослухавши звукозапис технічного запису судового засідання в апеляційному суді від 09.11.2009 р., суд приходить до наступного. Під час розгляду справи з'ясовано, що сторони є співвласниками в рівних частинах, по ? , домоволодіння по [ADDRESS]. За позивачкою було визнано право власності на вказану частину домоволодіння в порядку спадкування за законом після [PERSON] на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 18.09.2002 р. 07.04.2008 р. ухвалою вказаного суду виправлено описки в даному рішенні. Відповідач є власником ? частини вказаного домоволодіння на підставі договору дарування від 11.04.2006 р. 09.11.2009 р. ухвалою апеляційного суду Одеської області було відхилено апеляційну скаргу [PERSON], а ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 08.09.2009 р. про відмову в задоволені заяви [PERSON] про скасування рішення Ленінського районного суду м.Одеси від 18.09.2002 р. за нововиявленими обставинами- залишено без змін. Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 11.11.2009 р. [PERSON] знаходилася в медичній установі з 09.11.2009 р. по 11.11.2009 р. з діагнозом самоаборт в терміні 7 тижнів. 13.11.2012 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про вселення, визначення порядку користування домоволодінням і земельною ділянкою, усунення перешкод в користуванні частиною домоволодіння, та позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про припинення права власності Суворовським районним судом м.Одеси прийнято рішення про відмову в задоволені позову [PERSON], позов [PERSON] задоволено та припинено право власності [PERSON] на ? частини домоволодіння [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.02.2013 р. вказане рішення скасоване в частині задоволення позову [PERSON], в позові йому відмовлено. 04.07.2013 р. по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про припинення права власності Суворовським районним судом м.Одеси прийнято рішення про відмову в задоволенні позову. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.10.2013 р. вказане рішення в частині відмови в позові залишено без змін. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з нормами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави для задоволення вимог, чи в позові необхідно відмовити. Отже, із змісту вказаних норм видно, що кожна особа, незалежно від того чи є її вимоги обґрунтованими чи ні, має право на звернення до суду, якщо вона вважає, що були порушені її права, свободи, або інтереси, а вже повноважний суд приймає рішення, яке може бути оскаржено учасниками процесу в разі незгоди з ним, тобто вказаними нормами передбачено порядок захисту прав та інтересів не тільки позивача, а і відповідача. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України абзацу 2 п.5 Постанови №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оцінивши надані докази в сукупності, приймаючи до уваги вказані норми, суд приходить до висновку, що в діях [PERSON] відсутня вина, оскільки відповідач скористався своїм правом на звернення до суду, спочатку з заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, а потім з апеляційною скаргою на ухвалу суду, таке право не може бути обмежено згідно з діючим законодавством України, при цьому в такому праві не може бути відмовлено незважаючи на те, чи є законними та обґрунтованими такі вимоги. Отже, звернення до суду не є підставою для стягнення моральної шкоди. Вимогами ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч.1 ст.58,59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суду взагалі не було представлено належних доказів в підтвердження неправомірних дій, та взагалі наявності вини відповідача, тому позов не підлягає задоволенню. Представлені талони повідомлення не є належним доказом, оскільки вони лише свідчать про звернення особи до правоохоронних органів з повідомленням про дії іншої особи, однак вони не можуть бути підтвердженням неправомірних дій. Крім того, і судових рішень не було надано про встановлення фактів щодо неправомірності дій відповідача. Проаналізувавши виниклі правовідносини суд приходить до висновку що позивач, посилаючись на перешкоджання в користуванні майном не правильно, обрала спосіб захисту. Оцінивши усі надані докази в сукупності суд приходить до висновку про безпідставність вимоги оскільки позивачем не доведено наявності вини в діях відповідача, які могли б бути підставою для завдання моральної шкоди.

Outcome: dismissed