Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначає, що 14 грудня 2007 року між ними зареєстровано шлюб. Від шлюбу дітей не мають. Позивач вказує, що шлюбні стосунки з відповідачем припинені, подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим, у зв`язку з чим просить розірвати шлюб. 20 жовтня 2020 року ухвалою відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні. Ухвалою суду від 12.11.2020 року постановлено розглядати справу в заочному порядку. Позивач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як убачається із матеріалів справи, 14 грудня 2007 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, про що Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис під № 2372 (а.с. 4). Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Сторони не заперечують, що шлюбні відносини між ними припинені, подальше збереження сім`ї неможливе. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст. 111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим і суперечить інтересам сторін, позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Позивач не виявила бажання змінити прізвище, а відтак після розірвання шлюбу залишається прізвище « [PERSON] ». Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., а відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути зазначену суму. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. [PERSON] надано суду квитанцію № 208964, відповідно до якої позивач сплатила адвокату Шамшуріну Ю.В. 500 грн. за складання позовної заяви про розірвання шлюбу (а.с. 6). Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів того, що між нею та адвокатом укладеного відповідний договір про надання правничої допомоги адвокатом Шамшуріним у зазначеній цивільній справі, не надано акт виконаних робіт, погоджений адвокатом та позивачем, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для стягнення вищевказаних витрат через недоведеність. На підставі викладеного,

Outcome: approved