Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

[PERSON] свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником земельних ділянок, які отримала у власність в результаті розпаювання земель колишніх колективних сільськогосподарських підприємств : земельної ділянки площею 0,2327 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с.Боровичі Маневицького району Волинської області (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 070515, виданий 09.09.2010р. управлінням Держкомзему у Маневицькому районі Волинської області); земельної ділянки площею 0,2966 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с.Боровичі Маневицького району Волинської області (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 070518, виданий 09.09.2010р. управлінням Держкомзему у Маневицькому районі Волинської області); земельної ділянки площею 0,3155 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с.Боровичі Маневицького району Волинської області (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 070519, виданий 09.09.2010р. управлінням Держкомзему у Маневицькому районі Волинської області); земельної ділянки площею 0,0988 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с.Боровичі Маневицького району) Волинської області (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 070516, виданий 09.09.2010 р. управлінням Держкомзему у Маневицькому районі Волинської області); земельної ділянки площею 0,0920 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Боровичі Маневицького району Волинської області (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 070517, виданий 09.09.2010р. управлінням Держкомзему у Маневицькому районі Волинської області). Вона є інвалідом з дитинства першої групи, довічно, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] та довідкою до акта огляду МСЕК № 0095540. Відповідно до вищезазначеної довідки до акта огляду МСЕК вона потребує постійного стороннього догляду. Вищезазначені земельні ділянки вона не може самостійно обробляти через інвалідність та похилий вік. З іншого боку, реалізувати своє право на продаж землі вона також не може, оскільки принаймні з 01.01.2002 року (часу набрання законної сили Земельним кодексом України) і до цього часу відповідно до п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України забороняється купівля- продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам- учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Відповідно до пунктів 146, 147 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» від 22 травня 2018 року (остаточне 22.08.2018р.) констатовано порушення права заявників на мирне володіння своїм майном (ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції) в результаті того, що зазначена невизначеність, створена неодноразовими продовженнями мораторію, сама по собі посилила тягар, покладений на заявників. Здійснення однієї з основних складових їхнього права власності, права розпоряджатися своїм майном (див. пункт 28), стало предметом прийняття законодавства невизначеного змісту, прийняття, яке здійснювалося у спосіб, який вбачається непередбачуваним і недостатньо роз`ясненим (див. пункти 118, 119 та 122). На практиці їхні права власності стали ненадійними та перестали бути невід`ємними. Це слід розглядати у світлі усталеного принципу практики Суду, згідно з яким Конвенція має тлумачитися та застосовуватись у такий спосіб, щоб її гарантії були практичними та ефективними, а не теоретичними та ілюзорними. Також Європейський суд зазначив про те, що на заявників як на фізичних осіб було покладено тягар нездатності органів влади дотриматися встановлених ними самими цілей та кінцевих строків. З огляду на непереконливість підстав щодо вибору найбільш обмежувальної альтернативи з доступних органам влади, а не менш обмежувальних заходів, Суд вважає, що тягар, покладений на заявників, є надмірним. Внаслідок обмеження її права розпоряджатися своїм майном на протязі тривалого періоду порушено її право мирно володіти своїм майном відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В результаті бездіяльності держави України їй заподіяна шкода у вигляді порушення її право мирно володіти своїм майном, яку (шкоду) визначаючи на засадах справедливості, добросовісності та розумності вона оцінює у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) гривень. Посилаючись на вищенаведене, позивач просила стягнути з державного бюджету України на її користь шкоду (справедливу сатисфакцію) у розмірі 60 000 гривень за непропорційне втручання держави України в право [PERSON] мирно володіти своїм майном, що визнано Європейським судом з прав людини таким, що не відповідає вимогам Конвенції. Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив, який обґрунтовує тим, що Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України. Водночас, відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України самостійним учасником цивільних відносин є держава Україна. Так, згідно з частиною 2 статті 176 Цивільного кодексу України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Таким чином. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав), в зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким він просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. В силу вимог ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судом встановлено, що Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення). Згідно з пунктом 2 Положення, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства фінансів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України і Міністра фінансів України. Відповідно до Положення, Казначейство забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс. печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України. Як випливає з частини 2 статті 176 Цивільного кодексу України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт та в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. В рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» зазначено, що Україна повинна вжити заходи для виконання рішення та забезпечити власникам право розпоряджатися сільськогосподарськими землями. Отже, суд не вправі розцінювати вказане рішення ЄСПЛ у справі: « Зеленчук і Цицюра проти України» як підставу для відшкодування шкоди. Таке рішення може слугувати передумовою внесення змін до чинного законодавства, що регулює земельні правовідносини. Як випливає із змісту ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду доказів заподіяння їй шкоди відповідачем, а тому вимоги позивача щодо відшкодування шкоди суд вважає безпідставними та необгрунтованими. За наведених обставин, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] про відшкодування шкоди , завданої законодавчо встановленим мораторієм на відчуження земель сільськогосподарського призначення.

Outcome: dismissed