Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетроввська з позовом до [PERSON] (відповідач) про розірвання шлюбу. У своїй позовній заяві та у судовому засіданні позивач посилається на те, що шлюб з відповідачем було зареєстровано 29 березня 1995 року Виконавчим комітетом Новозар`ївської сільської ради Старобешівського району Донецької області, актовий запис № 5; від шлюбу дітей не мають. Сімейне життя з відповідачем не склалось, між подружжям відсутні взаєморозуміння, повністю втрачено почуття кохання. Позивач вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена, просила шлюб розірвати (а.с.2). В судовому засіданні позивач наполягав на розірванні шлюбу, оскільки вважає збереження сім'ї неможливим та таким, що суперечить його інтересам. Відповідач в судові засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином (а.с. 24). Суд ухвалив, у відповідності зі ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України за згодою позивача, провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходяться у шлюбі з 29 березня 1995 року, який було зареєстровано Виконавчим комітетом Новозар`ївської сільської ради Старобешівського району Донецької області, актовий запис № 5 (а.с. 6). Від шлюбу дітей не мають. Сторони разом не проживають з червня 2008 року, сумісне господарство не ведуть, не підтримують шлюбні відносини. Їх сім'я розпалася з причини різних поглядів на життя та відсутності взаєморозуміння, які виникали між подружжям, що в результаті послужило підставою до того, що між сторонами були втрачені почуття любові та поваги та призвело у підсумку до остаточного розпаду сім'ї. Спір про розподіл майна між сторонами відсутній. Вказані обставини підтверджуються поясненнями позивача у судовому засіданні (а.с.15) та у позовній заяві. Статтями 21, 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушувати жінку та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Дотримуючись ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. При постановлені рішення, суд враховує те, що між сторонами втрачене взаєморозуміння та почуття любові, примирення та збереження шлюбно-сімейних стосунків між сторонами не можливе і суперечить інтересам подружжя, враховуючи, що сторони наполягали на розірванні шлюбу, суд дійшов висновку про те, що сім'я сторін розпалася остаточно, примирення бути не може і шлюб підлягає розірванню. Норма ст.113 Сімейного Кодексу України передбачає, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із положеннями ст.235 ч.8 ЦПК України, які на підставі ст.8 ч.8 ЦПК України застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. З огляду на викладене та враховуючи, що відповідачем не заявлено суду про намір зміни свого прізвище на попереднє, яке вона змінила під час укладення та реєстрації шлюбу з позивачем, суд приходить до висновку про необхідність залишення прізвища позивача без змін - «[PERSON]».

Outcome: approved