Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить визнати недійсним кредитний договір № 0008/08/201-ЯТм від 04.06.2008, укладений між нею та відповідачем. Позовні вимоги мотивує тим, що вказаний кредитний договір не відповідає вимогам законодавства, а саме: не зазначено графік платежів з розписаною сукупною вартістю кредиту, супутніх послуг, умови відкриття, ведення та закриття рахунку, який було відкрито для надання банківського кредиту, тарифів та всіх сум коштів, які позивач повинен сплатити за кредитним договором. 13.11.2018 ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено сторонам строк на реалізацію процесуального права подачі заяв по суті позовних вимог /а.с. 23-25/. Ухвалою суду від 03.12.2018 у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката [PERSON] про призначення розгляду справи в судовому засіданні з викликом сторін та учасників справи відмовлено. Судовий розгляд справи відкладено на 17.12.2018. 03.12.2018 від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про закриття провадження, у задоволенні якої, із врахуванням заперечень на заяву від 22.01.2019, було відмовлено ухвалою суду від 04.02.2019. Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного тексту судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України). Судовий розгляд справи призначено на 25.02.2019. Суд на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача на позовну заяву, прийшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 04.06.2008 між позивачем [PERSON] та АКБ «Банк Форум» було укладено Кредитний договір № 0008/08/201-ZNv, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит в сумі 55 000 доларів США 00 центів, строком до 03.06.2018 за процентною ставкою 13,5% річних /а.с. 6-7/. Відповідно до пп. 2.1. Кредитного договору забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки (штраф, пеня) є укладення між банком та позичальником договору іпотеки, предметом якого виступає квартира [ADDRESS], а також укладення договору поруки, який укладається між банком та [PERSON] Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Факт отримання відповідачем грошових коштів у вищевказаній сумі стороною позивача не заперечується. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній воля. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції Закону, що діяла на час укладення договору (далі - Закон), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими документами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом наведеної правової норми та ст. 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Зі змісту укладеного сторонами Кредитного договору вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до договору внесене не було. Не містить він і будь-яких інших несправедливих умов. За приписами ч. 2 ст. 11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Вказана інформація була доведена до відома позичальника [PERSON], що підтверджується змістом п. 7.2. підписаного нею Кредитного договору, згідно з яким підписання даного Договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного Договору їй цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до неї, перед підписанням даного договору позичальником отримано умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п. 1 Кредитного договору банк надає позичальнику кредит для споживчих потребу у сумі 55 000,00 доларів США; кошти надаються строком по 03 червня 2018р.; за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 13,5% процентів річних. Відповідно до пп. 2.3. кредитного договору позивальник здійснює повернення кредиту рівними частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту (з липня 2008) в сумі не менше 458,33 доларів США, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця. Отже фактично графік платежів встановлений вказаними умовами договору і полягає у щомісячній сплаті позичальником однакової суми грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом. За таких обставин відсутність графічного зображення визначених договором величин не свідчить про ненадання позичальнику графіка платежів. Що стосується вартості кредиту, то для її визначення необхідно перемножити розмір щомісячного платежу на кількість місяців у періоді дії договору. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, чинних на час укладення оспорюваного договору, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Укладеним сторонами Кредитним договором передбачені всі фінансові зобов'язання позичальника, тобто до відома позивача у необхідному обсязі була доведена передбачена законом інформація щодо умов кредитування. Крім цього, відповідно до абзацу 14 ч. 2 ст. 11 Закону у разі ненадання зазначеної у цій правовій нормі інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме - відшкодування збитків та сплату штрафів. Тобто навіть у випадку ненадання споживачу необхідної інформації він має право на відшкодування завданих такою бездіяльністю збитків, однак закон не передбачає у такому випадку визнання кредитного договору недійсним. Перед підписання кредитного договору позичальник міг безперешкодно ознайомитися з умовами кредитування відповідача та будь-якими іншими продуктами, що пропонувалися банком, на офіційному сайті АКБ «Форум», а також порівняти їх з кредитними продуктами інших банків. Вказану інформацію, яка є відкритою для ознайомлення, позивач міг отримати і у фінансового консультанта в будь-якому відділенні банку. Головною умовою є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначений договір. Позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо суми кредиту, строку, на який кредит одержано, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, щомісячної суми ануїтетного платежу та строку кредитування, про що свідчить її підпис на кожному аркуші оспорюваного договору. Отже, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, яка особисто підписала договір, чим засвідчила отримання вищевказаної інформації. На момент укладення кредитного договору [PERSON] не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину, не зверталася до банку з пропозиціями щодо викладення у певній редакції чи зміни умов договору та про надання їй докладнішої інформації або з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз'ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. Доводи сторони позивача щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи. Підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України та Законом для визнання кредитного договору недійсним немає, так як позивач не довів наявність умов для визначення такого договору несправедливим, що є його процесуальним обов'язком. За таких обставин вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним з підстав порушення банком Закону не підлягають задоволенню, оскільки позивач володів інформацією з приводу умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних у банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків запропонованих систем кредитування, вартості послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору. При укладенні спірного договору позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання, погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, визначених договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного позивач суду не надав. Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, проте позивач таким правом споживача не скористався. Таким чином, суд вважає, що дії позивача щодо оспорення договору кредиту через десять років після його укладення є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов'язань. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). При розгляді цих спірних правовідносин суд керувався правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 279/8811/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 266/29/15-ц. Що стосується посилань адвоката [PERSON] в позові на постанову Вищого спеціалізованого суду України від 22.10.2014 у справі № 6-2651св14, в якій йдеться про вирішення спору, що виникають із кредитних правовідносин, то в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє зазначене судове рішення за таким номером, а тому суду неможливо визначити, чи були встановлені при розгляді вказаної справи обставини, аналогічні тим, які мають місце в даній справі, зокрема щодо ануїтетного способу погашення кредитної заборгованості, наявності у кредитних договорах застереження про одержання позичальником у письмовому вигляді всієї необхідної інформації стосовно умов кредитування, цілковитого розуміння позичальником всіх умов договору та визнання їх справедливими щодо нього, детального розпису в договорах черговості погашення заборгованості тощо. Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права мають враховуватися висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У цій справі з наданих матеріалів, враховуючи вимоги законодавства України, встановлено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог та викладених у позові обставин, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed