Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) про стягнення боргу в сумі 6 600 грн. 00 коп. та стягнення моральної шкоди в сумі 1 000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 14 березня 2012 року між сторонами було укладено договір позики. Укладена угода була скріплена розпискою, за якою відповідач отримав грошові кошти та зобов'язувався повернути борг до липня 2012 року, однак до цього часу відповідач відмовився виконувати свої зобов'язання та повернути отримані кошти. Моральну шкоду оцінює в сумі 1 000 грн. В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладені обставини та просить суд прийняти до уваги, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення отриманих коштів. Він в даний час перебуває в умовах ізоляції від суспільства. Інтереси позивача в суді по довіреності представляла [PERSON] Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, про що свідчать поштові повідомлення. Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим про дату розгляду справи в суді. Про причину неявки до суду відповідач суд повідомив, до суду від нього надійшла письмова заява, в якій він проти позовних вимог заперечує. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4-11, 15, 16, 19, 20, 22, 23, 509-510, 525, 526, 530, 610-612, 614, 615, 626, 628, 629, 655-665, 1040-1050, 1167 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1046, 1947 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей. Договір позики укладається в простій письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного доходу громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За загальним правилом відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання , несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 14 березня 2012 року між сторонами було укладено договір позики. Укладена угода була скріплена розпискою, за якою відповідач отримав грошові кошти в сумі 6 600 грн. та зобов'язався повернути борг до липня 2012 року, однак до цього часу отримані кошти не повернуто. Суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір про передачу позичальнику визначеної грошової суми - 6 600 грн. Внаслідок невиконання відповідачем взятого на себе зобов'язання щодо повернення позики, саме з вини відповідача, отримані ним кошти не повернулись до позивача. Розписка (оригінал) про отримання коштів, написана відповідачем свідчить, що такий договір позики є реальним, письмових доказів, які свідчили б про безгрошовість укладеної угоди відповідач до суду не надав. Судом достовірно встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем взятого на себе зобов'язання, саме з вини відповідача кошти досі не повернуто . Суд дійшов висновку, що право позивача було порушено, а порушене право підлягає захисту. Суд приймає до уваги, що відповідачем не було доведено відсутність своєї вини з приводу неналежного виконання своїх зобов'язань. Виходячи з характеру правовідносин, доведеності позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму нарахованих позивачем річних за користування коштами в сумі 105 грн. За змістом ст.ст. 23, 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відшкодування моральної шкоди можливе лише за умови правомірних діянь позивача. Суд вважає, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки суд не вбачає вини відповідача. Судом встановлено, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000 грн. не підлягають задоволенню, оскільки до суду не надані докази чому, виходячи з яких критеріїв чи міркувань позивач оцінює моральну шкоду саме в таких розмірах. Враховуючи, що відсутні докази, що відображають ступінь моральних та душевних страждань позивача у зв'язку з їх вимушеними негативними змінами в звичному житті, що настали, виходячи із характеру немайнових втрат, їх тривалості та можливості їх відновлення, суд дійшов висновку, що вказані вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди не передбачені чинним законодавством як спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів особи, а тому повністю не підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача не ґрунтуються на законі. Судові витрати, що понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи викладенні обставини та

Outcome: partial