Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом в якому зазначали, що 03 серпня 2008 року між [PERSON] та АППБ «Аваль» в особі начальника Камянсько-Дніпровського відділення Запорізької обласної дирекції АППБ «Аваль» було укладено Договір іпотеки. За умовами договору, [PERSON] зобовязався надати позичальнику [PERSON] кредит у сумі 250 000,00 грн., а Позичальник повернути кредит та сплатити відсотки за користування у розмірі 17% річних. На їх думку підписання зазначеного договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та наших прав, як споживачів кредитної послуги, з боку Банку, а саме: 1) згідно п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту їм кредитодавець не повідомив як споживачів у письмовій формі про кредитні умови, сам Договір про надання споживчого кредиту суперечить ряду норм чинного законодавства, [PERSON] порушив приписи аб. 2 п. 3 ст. 11 цього Закону щодо їх персональних даних, позичальник не надавав згоди на одноосібне визначення розміру шкоди. Просили суд визнати недійсним кредитний Договір № 014/7-13/3909-04 від 24.07.2007 р., укладений між Позичальником та Банком та зобовязати Відповідача ([PERSON]) прийняти у Позивача (Позичальника) суму залишку заборгованості рівними частинами, у термін не менший, ніж передбачалось кредитним договором. У судове засідання позивачі не зявилися про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. Від позивача [PERSON] до суду надійшла заява в якій він просив справу розглядати у його відсутність, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, до суду надіслав заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 03 серпня 2008 року між [PERSON] та АППБ «Аваль» в особі начальника Камянсько-Дніпровського відділення Запорізької обласної дирекції АППБ «Аваль» було укладено Договір іпотеки. За умовами договору, [PERSON] зобовязався надати позичальнику [PERSON] кредит у сумі 250 000,00 грн., а Позичальник повернути кредит та сплатити відсотки за користування у розмірі 17% річних. У відповідності до п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням, та поверненням, зокрема, таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Затверджені Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 р. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту містять аналогічні зобовязальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту. Пунктом 2.4 Правил зазначено, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У зв'язку з цим, до кредитного договору було включено п. 8.1 наступного змісту: «Позичальник гарантував, що умови цього договору для нього зрозумілі, є розумними та справедливими. Також відповідно до заяви-анкети від 04.06.2007 р. позичальник підтверджує, що перед укладанням цього Договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в АТ «[PERSON] Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується ознайомленням Позичальника з Умовами кредитування, які є «невідємною частиною цього Договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана Позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною». Отже, на момент укладення договору позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття ним зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту. Згідно положень чинного законодавства України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст.ст. 6, 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 651 ЦК України). У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмет; місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ч.ч. 1, 3 ст. 653 ЦК України). Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання й момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Отже, правочин може бути визнано недійсним, якщо: 1) його суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; 2) при укладенні договорів у сторін не було необхідного обсягу дієздатності; 3) волевиявлення учасника договору не було вільним і не відповідало його внутрішній волі; 4) правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 5) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) суперечать правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Окрім того, згідно положень ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У відповідності до положень ч.ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до п. 20 ППВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину; на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, позивач мав обґрунтувати та довести, по-перше, сам факт обману, по-друге, наявність умислу у діях відповідача, і по-третє, істотність обставин, щодо яких позивача було введено в оману, для укладення правочину. У відповідності до п. 23 ППВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Зважаючи на те, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, не були підтверджені належними та допустимими доказами, що спірний правочин було укладено в належній формі на узгоджених сторонами умовах, при цьому було додержано всі вимоги, які є необхідними для чинності правочинів, передбачені чинним законодавством України, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі ст.ст. 215, 217, 229, 230, 236, 627-629, 651, 653, 654, 1050 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed