Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до СТОВ «Агрофірма «Маяк» про визнання договору оренди землі недійсним. Свої вимоги позивач пояснює тим, що 22.07.2005 року між [PERSON] та СТОВ «Агрофірма «Маяк» був укладений договір оренди землі, згідно якого відповідачу був переданий в оренду земельний пай згідно державного акту серії ЯА №440399 розміром ріллі 2,27га терміном на 10 років. Окрім вказаного, 26.01.2006 року між [PERSON] та СТОВ «Агрофірма «Маяк» був укладений договір оренди землі, згідно якого відповідачу в оренду було передано земельний пай згідно державного акту серія ЯБ №425180 розміром ріллі 2,27 га терміном на 10 років. [PERSON] померла [INFO] року, і на підставі рішення суду від 02.11.2010 року позивач переоформила в порядку спадкування після [PERSON] право власності на земельні частки в адміністративних межах Піщанської сільської ради і отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯМ №424631 від 25.01.2012 та Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯМ №424622 від 25.01.2012 року. Після отримання актів на земельні ділянки позивач продовжувати орендні відносини із відповідачем не бажає, та вважає, що вказані договори оренди землі мають бути визнані недійсними з моменту їх укладення. Представники позивача, в судовому засіданні, наполягали на задоволенні позову в повному обсязі мотивуючи його тим, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є зокрема орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Обов'язкова істотна умова про індексацію орендної плати, на думку представників позивача, в оспорюваних договорах оренди землі відсутня. Також відсутні невід'ємні частини договору: план, або схема земельної ділянки, яка передається в оренду, кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), акт приймання - передачі об'єкта оренди, проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи його тим, що як свідчать укладені сторонами договори оренди землі вони містять усі істотні умови договору, які передбачені чинним законодавство, що регулює орендні правовідносини та є необхідними для договорів цього виду. Що стосується такої істотної умови договору оренди землі як індексація орендної плати, то індексація орендної плати передбачена п. 9 договору оренди землі, укладеного з позивачем, згідно якого обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Нарахування орендної плати за договорами оренди землі укладених 22.07.2005 року та 26.01.2006 року СТОВ «Агрофірма «Маяк» проводить відповідно до умов укладених з орендодавцем договорів з урахуванням індексів інфляції, у порядку передбаченому договором оренди землі та постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 року №783 «Про проведення індексації грошової оцінки земель», а також ст.. 289 Податкового кодексу України. В ході розгляду справи по суті представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності. Суд вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та представлені ними доводи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Як свідчать матеріали справи, договори оренди були належним чином укладені сторонами та зареєстровані у Золотоніському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі землі вчинено запис від 14.12.2005 року за №040578400395, а також вчинено запис від 06.04.2006 року за №040678400840, що є офіційним визнанням і підтвердження державного факту виникнення права на оренду вище вказаних земельних ділянок. Наявні матеріали свідчать про те, що між позивачем та відповідачем при укладенні договору оренди землі були погоджені всі істотні умови, у тому числі об'єкти оренди (місце розташування, розмір земельних ділянок), що підтверджується п. п. 1, 2 договорів оренди землі від 22.07.2005 року та 26.01.2006 року. Суд приходить до висновку, що самі по собі факти відсутності прикладених до договору актів визначення меж земельних ділянок у натурі та кадастрового плану земельної ділянки за вище зазначених обставин не можуть бути підставою для визнання договору оренди недійсним. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що «Відсутність у договору оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11,17,19 цього Закону, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. В ч.1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що істотними умовами договору є, зокрема: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. В судовому засіданні встановлено, що СТОВ «Агрофірма «Маяк» нарахування орендної плати за договорами оренди землі, укладених із [PERSON] проводила і проводить щорічно відповідно до умов укладених договорів оренди землі та постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 року №783 «Про проведення індексації грошової оцінки земель». Договори оренди землі, як свідчать матеріали справи, були укладені сторонами та зареєстровані. Наявні матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем при укладенні договорів оренди землі були погодженні всі істотні умови договору, в тому числі і об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки), що стверджується п. п. 1,2 договорів оренди землі. Відповідно до ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ст.. 215 ЦК України правовою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких з заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.. 651 ЦК України договір може бути змінено, або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України від 15.05.2012 року за №6480/4-12 вбачається, якщо в договорі оренди землі не вказано умови збереження стану об'єкта оренди, що є істотною умовою договору оренди згідно з абзацом 6 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», то з урахуванням наведеного, а також положень ст.. 203, 215 ЦК України такий договір оренди землі підлягає визнанню недійсним. Відповідно до п. 11 Постанови ПВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до п. 28 Постанови ПВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не дійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК України встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частина друга, третя статті 261 ЦК України). Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якої виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Відповідно до ст.. ст.. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.. 61 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що договори оренди землі були укладені 22.07.2005 року і зареєстровані у Державному реєстрі землі 14.12.2005 року №040578400395 та 26.01.2006 року та зареєстровані у Державному реєстрі землі 06.04.2006 року за №0406778400840. Таким чином судом встановлено, що правочини були вчинені 14.12.2005 року та 06.04.2006 року. Згідно ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Верховний суд України на засіданні судової палати у цивільних справах 25.12.2013 року розглянув справу №6-94 цс 13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. При розгляді цієї справи Верховний суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Беручи до уваги положення ч. 1 ст. 215 ЦК України та виходячи зі змісту ст.. 640 ЦК України та ст. ст.. 18, 20 Закону України «Про оренду землі», суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що оспорюваний договір оренди землі є недійсним, а тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed