Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

[PERSON] подала до Київського районного суду м. Одеси позовну заяву та просить ухвалити рішення, яким визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 11042 від 09 листопада 1995 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Позивач аргументує заявлені вимоги тим, що придбавши квартиру за біржовим договором, вона не може повністю реалізувати свої права, як власник майна, оскільки цей договір не визнається дійсним, незважаючи на повне виконання умов договору між сторонами. З метою захисту своїх цивільних прав, [PERSON] звернулась з вказаним позовом до суду. Під час розгляду справи представник позивача заявлені вимоги підтримав та позов просив задовольнити, при цьому зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, за згодою позивача, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні докази, встановивши усі необхідні обставини суд вважає, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 листопада 1995 року між [PERSON], яка діяла від імені продавця - [PERSON], та [PERSON], у якості покупця, на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 11042. Предметом договору виступала квартира [ADDRESS], загальною площею 35,10 кв.м. Договір посвідчений заступником директора товарної біржи та зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН». Згідно довідок відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області станом на липень 2014 року в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON], відповідач за цією адресою не зареєстрований. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Дотримуючись ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до положень ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди за усіма істотними умовами договору. З пояснень позивача, викладених в позовній заяві, вбачається, що сторони виконали усі істотні умови договору, а саме позивач сплатив обумовлені договором грошові кошти, а відповідач надав ключі від квартири та документи, виселився й знявся з реєстраційного обліку. З дня укладення договору й по сьогоднішній день [PERSON] вільно й відкрито володіє та користується квартирою. Однак, у зв'язку з тим, що договір не було нотаріально посвідчено вона не може розпоряджатися належним їй майном. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зокрема угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно з ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 року право продажу майна належить власнику. У відповідності до ст. 47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними», суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Оскільки згода щодо істотних умов між сторонами була досягнута, суд вважає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна № 11042 від 09 листопада 1995 року, укладений на Одеській товарній біржі є дійсним, та підтверджує законне набуття права власності позивачем на придбану квартиру. За положеннями ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Отже, суд вважає, що позивач надав суду достатні докази, на які він посилається для застосування ст. 220 ЦК України та позовні вимоги цілком доведені. Враховуючи заочний розгляд справи, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи, про що вказано в Узагальненнях судової практики у справах цивільної юрисдикції щодо практики ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах, станом на 05 липня 2012 року. Верховний Суд України також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved