Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 13 липня 2015 року звернулися до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивачі у своєму позові посилаються на те, що вони, [PERSON] і [PERSON] є дочками [PERSON], який помер 18 січня 2003 року і [PERSON], яка померла 15 вересня 2011 року, третя особа є ЖБ кооперативом, де знаходиться їх мешкання. Після смерті батька і матері відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]; вказана квартира в 1969 році була надана батьку [PERSON] як члену ЖБК № 105 «Мрія» на склад їх сімї: батьки і діти. [PERSON] пай в кооператив було виплачено в повному обсязі, він був членом цього ЖБК. За життя [PERSON], а потім і його дружина не оформлювали право власності на вказане житло, хоча вони і постійно мешкали та були зареєстрованій в цій квартирі до цього часу. Позивачі є спадкоємцями першої черги після смерті батька і матері. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися та не претендують на спадщину, тобто інших спадкоємців немає, позивачі фактично прийняли вказану спадщину та просили суд встановити вказаний факт і визнати за ним право власності на вказану квартиру, яка належала померлій. Встановлення вказаного надасть позивачам можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на квартиру, в якій вони мешкають. Раніше не мали можливості звернутися, звернулися до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус відмовив в видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і вона вимушена звертатися до суду. Просили фактично встановити юридичний факт прийняття ними спадщини після смерті матері та визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом кожному на ? частину вказаної квартиру [ADDRESS], задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, позовні вимоги визнав, не заперечував проти викладених в позові обставин і вважав за можливе задоволення позову, просив справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи ОК «[PERSON] кооператив № 105 «Мрія» в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, пояснивши, що дійсно батько позивачок був членом кооперативу і повністю вніс пай, боргу немає, але після його смерті дружина та дочки не вступали члени кооперативу, не сплачують заборгованість по комунальним послугам і ніяк не допомагають кооперативу, вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В зверненні до суду проти позовних вимог не заперечувала, вважала за можливе винесення рішення на розсуд суду, просила справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника третьої особи, зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] і [PERSON] є дочками [PERSON], який помер 18 січня 2003 року і [PERSON], яка померла 15 вересня 2011 року, третя особа є ЖБ кооперативом, де знаходиться їх мешкання. Після смерті батька і матері відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]; вказана квартира в 1969 році була надана їх батьку [PERSON] як члену ЖБК № 105 «Мрія» на склад їх сімї: батьки і діти. [PERSON] пай в кооператив було ще за життя виплачено в повному обсязі, він був членом цього ЖБК. За життя [PERSON], а потім і його дружина не оформлювали право власності на вказане житло, хоча вони і постійно мешкали та були зареєстрованій в цій квартирі до цього часу. Позивачі є спадкоємцями першої черги після смерті батька і матері. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися та не претендують на спадщину, тобто інших спадкоємців немає, позивачі фактично прийняли вказану спадщину та просили суд встановити вказаний факт і визнати за ним право власності на вказану квартиру, яка належала померлій. Встановлення вказаного надасть позивачам можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на квартиру, в якій вони мешкають. Раніше не мали можливості звернутися, звернулися до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус постановами від 16 квітня 2015 року відмовив в видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і вона вимушена звертатися до суду. Просили захистити їх законні права. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що дійсно квартира [ADDRESS] була отримана [PERSON] в передбаченому законом порядку, [PERSON] був членом ЖБК № 105 «105», пай виплачено повністю, про що свідчать довідки кооперативу за 2015 рік, право власності на це житло в той час не було зареєстроване. Позивачі постійно мешкали і зареєстровані у вказаному житлі. Після смерті їх батька, а потім і матері відкрилася спадщина, яка складається з вказаної квартири. Позивачі є спадкоємцями першої черги після смерті батька і матері. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися та не претендують на спадщину, позивачі фактично прийняли вказану спадщину, мешкаючи у вказаній квартирі. Внаслідок смерті батька позивачів відкрилася спадщина, часом відкриття якої є смерть батька цих позивачів. До складу спадщини ввійшли всі права та обов'язки спадкодавця, що належали на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме майнові права на особисте майно та нерухоме майно: квартиру [ADDRESS], загальною площею 45.2 кв. м., житлова площа 32.3 кв. м., розташованої на другому поверсі у житловому будинку літ. А-5, яка складається з наступних приміщень: 1- коридор, 2 - туалет, 3 - ванна, 4 - кухня, 5 - житлова, 6 - житлова, I - балкон. Ринкова вартість квартири вказаного житла згідно висновку експерта в цілому становить 489\~860.0 грн.. Ця квартира була фактично придбана батьком позивачів у Обслуговуючого кооперативу «[PERSON] № 105 «Мрія» шляхом викупу, починаючи з дати введення будинку в експлуатацію 1969 рік, але своєчасно не була зареєстрована в КП «[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР. Доказами цього є: контрольний талон до ордеру № 471 та ордер № 471, видані [PERSON] на право зайняття квартири № 24 за списком ЖСК 105 «Мрія»; довідка третьої особи, в якій зазначено, що [PERSON] був членом ЖБК № 105 «Мрія» і мешкав за адресою: [ADDRESS], вартість цієї квартири, площею 45.2 кв. м. сплатив і заборгованості немає; відповідь КП «[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР № 2679 від 19 березня 2015 року на запит нотаріуса [PERSON], в якій зазначено, що відомості про реєстрацію права власності на згадану вище квартиру станом на 31 грудня 2012 року відсутні відомості про реєстрацію права власності; виписка з особового рахунку по квартирі [ADDRESS] у будинку ОК «ЖСК-105 «Мрія» (особовий рахунок № 24), підписана головою правління третьої особи 12 січня 2015 року. Тобто на момент смерті батько позивачів право власності на згадану вище квартиру мав, але не зареєстрував його в установленому порядку. Спадкоємцями за законом після смерті батька позивачів були позивачі, його доньки та мати позивачів, дружина спадкодавця, що успадкували майно в рівних частинах - по 1/3 кожна: позивач - [PERSON] - донька спадкодавця, позивач - [PERSON] - донька спадкодавця і [PERSON] - дружина спадкодавця і мати позивачів. Всі вони прийняли спадщину за законом в рівних частинах, бо заповіту спадкодавець не складав, як спадкоємці першої черги в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української PCP, що діяв на той момент, бо разом були зареєстровані й проживали зі спадкодавцем на момент смерті і отримали від нього у спадок майно у вигляді його особистих речей домашньої обстановки та вжитку, меблів, одягу, посуду, інструментів. Але через складне фінансове становище спадкоємці своє право належним чином не зареєстрували. 15 вересня 2011року в місті [PERSON] померла мати позивачів, [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у віці 65 років, про що в книзі реєстрації смертей 17 вересня 2011 року зроблено запис № 6370. Внаслідок смерті матері позивачів, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є її день смерті. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов'язки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися слідок його смерті, а саме майнові права на особисте майно та нерухоме майно: 1/3 частина квартири [ADDRESS], яка була успадкована нею після смерті чоловіка і батька позивачів - [PERSON]. Тобто на момент смерті мати позивачів право власності на 1/3 згаданої вище квартири мала, але не зареєструвала її, як і позивачі свої частки, в установленому порядку. Спадкоємцями за законом після смерті матері позивачів були лише позивачі, її доньки: [PERSON] та [PERSON], які успадкували майно матері в рівних частинах. Вони прийняли спадщину за законом в рівних частинах, бо заповіту спадкодавець не складала. як спадкоємці першої черги в порядку ч. З ст. 1268 ЦК України, бо разом були зареєстровані й проживали зі спадкодавцем на момент смерті і також отримали від неї у спадок майно у вигляді її особистих речей домашньої обстановки та вжитку. меблів, одягу, посуду тощо. Таким чином, після смерті батьків спадкоємиці - позивачки (рідні сестри) успадкували право власності на згадану вище квартиру в рівних частинах по ? частини квартири [ADDRESS] (по 1/3 або 2/6 після смерті батька і по 1/6 - після смерті матері, тобто по 3/6 кожній , що дорівнює по 1/2 частини згаданої квартири). Позивачі разом звернулися на початку 2015 року до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] (третя особа) з метою отримання свідоцтв про право на спадщину після смерті батьків та зареєструвати своє право відповідно до чинного законодавства України, але отримали від нотаріуса постанови від 16 квітня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій через ненадання правовстановлюючого документу на квартиру та доказів реєстрації права власності на згадану вище квартиру за спадкодавцями - їх батьками (чотири постанови від 16 квітня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, адресовані кожній спадкоємиці, додаються - після смерті батька і після смерті матері). Отже, у зв'язку з тим, що обидва спадкодавця за життя не склали заповітів як розпорядження на випадок своєї смерті, позивачі, у відповідності до ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцями першої черги за законом, оскільки вони є доньками спадкодавців, які правомірно прийняли спадкове майно після смерті своїх батьків у їх дні смерті, відповідно до вимог діючого на час відкриття спадщини законодавства. Інших спадкоємців, які б були віднесені до першої черги спадкування за законом і мали право на рівні з позивачами здійснювати право на спадкування, немає. Таким чином, позивачі, прийнявши спадщину, не мають можливості набути її в порядку, передбаченому ст. 1298 ЦК України, шляхом отримання свідоцтв про право на спадщину в рівних частинах: по 1/2 частині квартири № 24, що розташована в будинку № 20 по вул. Погребняка в м. Дніпропетровську, що належала спадкодавцям, оскільки державна реєстрація права власності вказану квартиру за спадкодавцями не була здійснена. Тобто, право позивачів на спадщину підлягає захисту, бо є порушеним, доказом чого є неможливість набути та зареєструвати спадщину, яку вони фактично прийняли. При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у правах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. А, проводячи аналогію з п. 24 цієї ж Постанови та враховуючи вимоги ст. 358 ЦК України, рожна зробити висновок, що відповідачами в такій справі є інші спадкоємці, що прийняли спадщину, та інші співвласники майна, які хоч і не є спадкоємцями, але володіють своїми частками у майні, частка якого була у власності спадкодавця і з приводу якого розглядається справа у суді. У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, і доводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п. 11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року зі змінами внесеними постановою № 13 Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1993 року, у випадку смерті особи члена ЖБК після першого липня 1990 року, спадщина відкривається на квартиру якщо були повністю внесені пайові внески. Відповідно до ч. 2 ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» (зі змінами та доповненнями) у разі викупу квартири, дачі, гаражу, іншої будівлі, споруди або приміщення, член житлово - будівельного, дачно - будівельного, гаражно - будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. В п. 5-1 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово - будівельні кооперативи» зазначено, що гідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше житлове приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, а жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Вказане вищезазначене повністю кореспондується з постановою № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування від 30 травня 2008 року. Отже, [PERSON] за життя набув право власності на квартиру [ADDRESS]. В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги можливе не визнання відповідачем позовних вимог навіть в частині, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати за позивачами [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] право власності по 1/3 частини квартири [ADDRESS], загальною площею 45.2 кв. м (житлова площа 32.3 кв. м), розташованої на другому поверсі у житловому будинку літ. А-5, яка складається з наступних приміщень: 1- коридор, 2 - туалет, 3 - ванна, 4 кухня, 5 - житлова, 6 житлова, 1 - балкон в порядку спадкування за законом після смерті їх батька - [PERSON], який помер 18 січня 2003 року та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/6 частини вказаної квартири [ADDRESS], загальною площею 45.2 кв. м. (житлова площа 32.3 кв. м), розташованої на другому поверсі у житловому будинку літ. А-5 в порядку спадкування за законом після смерті їх матері - [PERSON], яка померла 15 вересня 2011 року, що в цілому після смерті батьків складає по 1/2 частині цієї квартири за кожною з них (позивачок). Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved