Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд з наведеним позовом до ТзОВ «Львівхолод» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 30.11.2015р. вона працювала касиром торговельного залу в магазині «Рукавичка». Із запису у трудовій книжці, яку вона отримала 19.07.2017р. рекомендованим листом дізналася про те, що її звільнено відповідно до наказу №846 від 25.11.2016р. а також отримала лист про те, що в день звільнення із нею проведено розрахунок, який вона не отримала . Звільнення вважає незаконним , а тому просить поновити її на посаді касира торговельного залу в магазині « Рукавичка» та стягнути з відповідача в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2016р. по день поновлення на роботі, а також кошти за чотири дня відрядження . Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просила задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні з підстав викладених у запереченні. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до наказу №4461-Пр-П від 26.11.2015р. [PERSON] з 01.12.2015р. прийнято на посаду касира торгового залу. Відповідно до Наказу генерального директора №846-к від 25.11.2016р. [PERSON] звільнено з посади касира торговельного залу згідно п.3 ст.40 КЗпП України у звязку із систематичним невиконання без поважних причин посадових обовязків, Правил внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до змісту письмового заперечення поданого відповідачем, [PERSON] не прибула 25 листопада 2016р. на підприємство за адресою ; м. Львів, вул. Угорська, 22 профспілковим комітетом за відсутності позивачки було надано згоду на її звільнення, відповідно розрахункові кошти були перераховані позивачу в день здійснення переказу на банківські картки працівників ТзОВ ТВК «Львівхолод», які обслуговуються в АТ « Ощадбанк», а саме: 12.12.2016р. в сумі 1073,46 грн., а трудова книжка була надіслана поштою. За вказаних обставин суд вважає за необхідне дослідити та встановити усі обставини по справі, зокрема права та обов'язки сторін щодо спірних правовідносин. Статтею 139 КЗпП передбачено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, вчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах , в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами. Відповідно до п. 23 ППВС України від 06.11.1992 року № 9 із наступними змінами за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення. Пункт 3 ст. 40 КЗпП України вказує про звільнення працівника у випадку наявності систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Стаття 147 Кодексу законів про працю України зазначає, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. В судовому засіданні встановлено, що при прийнятті на роботу [PERSON] була ознайомлена із колективним договором, договором про колективну матеріальну відповідальність, внутрішнього трудового розпорядку, з посадовою інструкцією касира торговельного залу про що позивачка поставила свої підписи в Наказі про прийняття на роботі. Проте, починаючи з квітня 2016р. свої службові обовязки позивачка виконувала недобросовісно. Внаслідок чого неодноразово було оголошено догани, а саме: Наказ генерального директора №272-к від 24.05.2016р, Наказ генерального директора №296-к від 01.06.2016р., Наказ генерального директора №787-к від 02.11.2016р. В листопаді 2016р. відповідно до Табеля обліку використаного робочого часу за листопад 2016р. [PERSON] виходила на роботу лише 01.11.2016р.,02.11.2016р. та 03.11.2016р. Позивач без поважних на те причин вчинила прогул починаючи з 04 листопада 2016р. по день звільнення 24.11.2016р. У звязку із чим було складено Акти про відсутність на роботі, а саме, 10.11.2016р, 11.11.2016р., 12.11.2016р. та 13.11.2016р., що свідчить про її безвідповідальне ставлення до виконання дорученої роботи і свідчить на користь обґрунтування висновку про вжиття щодо неї заходу у вигляді звільнення з роботи. У ст. 81 ЦПК України визначено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні не доведено факту наявності порушення права та законних інтересів позивачки відповідачем, не доведено факту протиправної поведінки відповідача. Тобто, позивачка не довела тих обставин на які посилалася як на підставу позовних вимог, не надала докази в обґрунтування позовних вимог, не спростував тих обставин на які посилався представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.12 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз'яснив позивачці його права та обов'язки. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивачки, оскільки вони не відповідають вимогам ст.76-78 ЦПК України. У зв'язку з цим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні пред'явленого позову саме у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проте, зважаючи на ту обставину, що позовні вимоги про поновлення на роботі, у задоволенні яких позивачці відмовлено, є похідними від позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відсутні. Крім того в судовому засіданні встановлено, що розрахункові кошти були перераховані позивачу в день здійснення переказу на банківські картки працівників ТзОВ ТВК «Львівхолод», які обслуговуються в АТ « Ощадбанк» , а саме: 12.12.2016р. в сумі 1073,46 грн., а трудова книжка була надіслана поштою. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТзОВ «Львівхолод» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити. На підставі ст. 40 п.3 КЗпП України,

Outcome: dismissed