Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], мотивуючи свої вимоги тим, що 27.11.2010 народився [PERSON], батьками якого є відповідач [PERSON] та позивач [PERSON]. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її виховання, підготовку до шкільного життя, зокрема: не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення , не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєння нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання дитиною освіти, не надає матеріальної допомоги на її утримання. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви, додатково пояснила, що приблизно з дворічного віку відповідач взагалі не бачив сина. З того часу він зовсім не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її виховання, підготовку до шкільного життя, не має будь-якого бажання бачити сина з ним. Внаслідок затвердження службою у справах дітей Гребінківського РДА рішення про встановлення спілкування [PERSON] з сином, позивачка погодилася на те, щоб відповідач раз в тиждень - в суботу, приходив до дитини, щоб її син знав батька та мав можливість спілкування. Однак відповідач знехтував встановленим режимом спілкування із сином та залишається байдужим до долі дитини, намагається уникати зустрічі з ним. Позивачкою створена нова сім'я, в якій її син [PERSON] Філіп визнає за батька її нинішнього чоловіка, що піклується про дитину. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив. (а.с. 21, 22). Представник третьої особи служби у справах дітей Гребінківської районної державної адміністрації в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що відповідач дійсно нехтує рідною дитиною, йому байдужа доля останнього, після розгляду питання стосовно встановлення режиму спілкування з дитиною та прийняття рішення засідання комісії з питань захисту дітей від 21.06.2016 року № 6, відповідачем не отримано рішення, та останній жодного разу не намагався побачитись із сином. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON], представника третьої особи служби у справах дітей Гребінківської районної державної адміністрації, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Положеннями статті 121 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька; за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; за рішенням суду. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER], яке видано відділом реєстрації актів цивільного стану Гребінківського районного управління юстиції Полтавської області 06 грудня 2010 року. Батьками дитини зазначено [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 6) Станом на час судового розгляду справи батьки неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], проживають окремо, у [PERSON] створена інша сім'я, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб № 73 від 08.08.2015 відділу реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Гребінківського РУЮ у Полтавській області. (а.с. 8) За даними характеристики ясла-садку «Теремок» № 4 від 22.03.2017 року неповнолітній [PERSON] проживає разом із матір'ю [PERSON] і знаходиться на повному її матеріальному утриманні. (а.с. 11). На підставі доказів, наданих суду, та пояснень учасників судового розгляду, судом встановлено, що [PERSON] тривалий час свідомо нехтує виконанням своїх батьківських обов'язків як із виховання, так і з матеріального забезпечення дитини, він не піклується про розвиток сина та про його долю вцілому. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до частини першої 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч. 5 ст. 19 СК України подає суду письмовий висновок щодо розв'язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Згідно з Висновком служби у справах дітей Гребінківської районної державної адміністрації (висновок № 01-25/168 від 06.06.2017) з метою захисту майбутнього та інтересів дитини, на підставі статті 164 СК України, служба у справах дітей вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] (а.с.27). Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Як роз'яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У пункті 15 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними справі доказами, малолітня дитина народилась не під час шлюбу, після припинення стосунків син залишився проживати разом із матір'ю, перебуває на повному її утриманні, батько дитини більш ніж три роки не виконує обов'язку із виховання дитини, не дбає про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, до подання позову до суду спору між батьками щодо місця проживання дитини та визначення порядку спілкування та виховання дитини не виникало, з такими вимогами до суду батько дитини не звертався, що підтверджен під час судового розгляду справи. Крім цього, судом також враховано те, що відповідач [PERSON] після того, як отримав копію позовної заяви, що підтверджується поштовим відправленням (а.с. 25, 26), а також після неодноразових викликів до суду для участі в судовому розгляді справи стосовно позбавлення його батьківських прав, на судові виклики не відреагував, до суду не з'явився, жодної заяви суду не надав, що також вказує на байдужість відповідача стосовно наслідків розгляду судової справи про позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст.ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральнийрозвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Разом з тим, згідно з Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей судами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Як встановлено судом та підтверджується наявними справі доказами, малолітня дитина народилась під час проживання батьків як подружжя без реєстрації шлюбу, відповідач визнав своє батьківство, після припинення сімейно-шлюбних стосунків малолітня дитина залишилась проживати разом із матір'ю, перебуває на повному її утриманні, батько дитини самоусунувся від виховання дитини, не дбає про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, до подання позову до суду спору між батьками щодо місця проживання дитини та визначення порядку спілкування та виховання дитини не виникало, з такими вимогами до суду батько дитини не звертався. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає доведеними обставини ухилення батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що дає підстави позбавити його батьківських прав з підстав, передбачених ст.164СК України. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до положень ст. 168, 169 СК України, відповідач як батько дитини, у разі позбавлення батьківських прав, не позбавлений права на звернення до суду із заявою про надання права на побачення з дитиною, так і з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640,00 грн., який сплачено позивачем при зверненні з даним позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа. (а.с.1).

Outcome: approved