Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

[PERSON], звернулись до суду з позовом до [PERSON], про визнання недійсними кадастрового плану, угоди про встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до часток в будинковолодінні, усунення перешкод в праві користування земельною ділянкою, який мотивувала тим, що відповідно до договору дарування частини будинку від 10 серпня 2000 року їй на праві приватної власності належить 17/25 частин жилого будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS]. Відповідачу належить 8/25 частин житлового будинку господарських будівель та споруд в [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 12 липня 1988 року. Рішенням виконкому Вінницької міської ради № 2/85 від 21.01.1956 року за будинком закріплено земельну ділянку площею 600 кв. м.. Рішенням Вінницької міської ради від 17.06.2003 року № 353 сторонам по справі надано в оренду земельну ділянку площею 0,0624 га за цією ж адресою. Позивач не має бажання мати в спільній сумісній власності з відповідачем земельну ділянку, оскільки у них склались неприязні стосунки, через те, що відповідач та члени його родини, не дивлячись на те, що його частина будинку знаходиться в протилежній частині будинковолодіння, ходять у неї під вікнами, влаштували прохід біля її дверей в тому числі і по сторонніх осіб. Відокремлювати собі прохід відповідач не бажав, також не давав позивачу можливості на відокремлення її частини земельної ділянки. Враховуючи викладене 18 травня 2003 року між сторонами по справі укладено угоду від 18.05.2003 року, відповідно до якої відповідач зобов'язався відокремитися від позивача і не проходити повз її вікна, двері, позабирати будівельні матеріали, звільнивши земельну ділянку, яка відповідно до часток в будинку в позивача є більшою, а саме 424 кв. м, у відповідача - 200 кв. м. Однак у цій угоді сторони домовились, що у разі коли умови не будуть виконуватись, вона втрачає свою силу і поділ території по кадастровому плані не відбудеться. Як вказує позивач, на підставі кадастрового плану 2002 року, відповідач оформив державний акт, відповідно до якого вказану земельну ділянку сторонам по справі виділили в спільну сумісну власність, чим порушено інтереси позивача, як співвласника земельної ділянки, оскільки відповідач користується 301 кв.м замість 200 кв. м., що значно більше його частки в будинковолодінні. Позивач також вважає, що відповідач не виконав умови угоди від 18 травня 2003 року, оскільки фактично не встановивши порядок користування земельною ділянкою, зробив бетонний фундамент на межі, яку встановив самовільно та фактично користуючись більшою частиною земельної ділянки, на якій в тому числі розташовані комунікації: водогазопостачання, каналізація, люки, до яких позивач не має доступу та позбавлена можливості їх обслуговувати. Враховуючи викладене позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним кадастровий план від 2002 року, угоду від 18.05.2003 року, та встановити між сторонами по справі порядок користування земельною ділянкою площею 0,0624 га, відповідно до часток позивача та відповідача в будинковолодінні, що знаходиться за адресою [ADDRESS], зобов'язавши відповідача усунути перешкоди, які він їй чинить в користуванні належною їй часткою земельної ділянки відповідно до варіанту експертизи. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилась, представник позивача [PERSON] надіслала на адресу суду заяву, в якій просила розглядати справу у відсутність представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечувала, просила при вирішенні позовних вимог з приводу встановлення порядку користування земельною ділянкою застосувати варіант № 1 (додаток № 2) висновку № 164 від 31 березня 2015 року. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи в судове засідання повторно не з'явився. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на зміст заяви представника позивача, судом ухвалено провести заочний розгляд справи за наявними у ній доказами, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами Земельного кодексу України щодо права власності та користування земельною ділянкою. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування частини будинку від 10.08.2000 року на праві власності належить 17/25 частин житлового будинку з прибудовами з відповідною часткою господарських будівель за адресою [ADDRESS]. (а.с. 120). Відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 20.07.1988 року на праві власності належить 8/25 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель за адресою [ADDRESS]. (а.с. 4 - 5). Згідно рішення Вінницької міської ради від 17.06.2003 року № 353 [PERSON] та [PERSON] надано у спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку площею - 0,0624 га, розташовану по [ADDRESS] (а.с.129). Відповідно до рішення Вінницької міської ради від 17.06.2003 року № 353 сторонам по справі виданий державний акт серії [NUMBER] від 04.04.2007 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить 0,0624 га земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS]. (а.с. 130). 18.05.2003 року між [PERSON] та [PERSON] згідно угоди між співвласниками будинковолодіння по [ADDRESS] та на підставі кадастрового плану земельної ділянки, виготовленого Подільським державним підприємством геодезії, картографії та кадастру 2002 року визначено порядок користування спільною земельною ділянкою, згідно яких площа земельної ділянки, якою користується [PERSON] становить 0,0323 га, площа земельної ділянки, якою користується [PERSON] становить 0,0301 га. (а.с. 3, 10). На даний час між сторонами по справі наявний спір з приводу порядку користування земельною ділянкою. Ст. 106 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Як вбачається з ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Стаття 152 Земельного кодексу України дає право як землевласникам так і землекористувачам земельної ділянки вимагати усунення будь-яких порушень їх прав на землю, навіть якщо ці права не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 198 Земельного кодексу визначає, що для визначення та відновлення меж земельних ділянок проводяться кадастрові зйомки. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. N 7 при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх. З п. 19 цієї ж Постанови пленуму вбачається, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Також суд враховує положення п. 21 вказаної Постанови пленуму, згідно якого, виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК ( 2768-14 ) бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. У п. 22 наведеної Постанови пленуму вказано, що суд не може відмовити в позові або закрити провадження у справі про встановлення порядку користування земельною ділянкою з тих підстав, що його визначено угодою сторін. Якщо при вирішенні спору суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. У резолютивній частині рішення в такій справі суд залежно від її обставин повинен вказати розміри й межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін, і тих, які виділено для спільного користування, а також зазначити, як сторони мають проходити до будинку, будівель, споруд та на вулицю. У цьому зв'язку суд приймає до уваги те, що досягнута між сторонами по справі 18.05.2003 року згода, щодо порядку користування земельною ділянкою, яка оформлена Угодою між співвласниками будинковолодіння по [ADDRESS], та вчинена на підставі кадастрового плану земельної ділянки (виготовленого Подільським державним підприємством геодезії, картографії та кадастру 2002 року) явно ущемляє права співвласника - позивача по справі [PERSON], оскільки, розмір земельної ділянки, якою користується позивач по справі (0,0323 га), є значно меншим ніж той, який мав би відповідати розміру її частки в будинковолодінні (17/25 частки) - а саме 0,0424 га (ідеальна частка) та відповідно встановлення такого порядку користування земельною ділянкою є несправедливим, а як наслідок суд визнає угоду про порядок користування земельною ділянкою, такою що порушує права позивача, та не відповідає принципам розумності і справедливості. Враховуючи наведене суд приймає до уваги заяву представника позивача - [PERSON], яка надійшла до суду 08.06.2015 року, та згідно якої остання просила встановити порядок користування земельною ділянкою, який відповідає варіанту № 1 висновку земельно - технічної експертизи № 164 від 31 березня 2015 року, згідно якого пропонується в індивідуальне користування [PERSON] виділити 397,0 кв. м., а 227 кв. м. відповідно залишиться в користуванні [PERSON], (враховуючи те, що відхилення від ідеального значення на користь відповідача становить 27 кв. м.). Приймаючи рішення щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою, що відповідає варіанту № 1 висновку земельно - технічної експертизи № 164 від 31 березня 2015 року, згідно якого пропонується в індивідуальне користування [PERSON] виділити 397,0 кв. м. суд враховує те, що вказаний варіант оптимально враховує права та інтереси обох співвласників земельної ділянки, зокрема, всі господарські будівлі та споруди якими користуються [PERSON] та [PERSON] залишаються на земельній ділянці, що залишається у них в користуванні, у кожного із співвласників житлового будинку наявна реальна можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним (оскільки є доступ у кожного з них до відповідної частини будинку по відповідному периметру), також суд враховує можливість проходу з вулиці (2 - й провулок Революційний) на подвір'я відповідача [PERSON] через уже облаштовану ним хвіртку, якою він і в подальшому зможе користуватись для проходу до його частини будинку а також обслуговувати вигрібну яму, яка також залишається на земельній ділянці, якою він буде користуватись. Також суд враховує те, що вказаний варіант не передбачає наявність земельної ділянки, яку передбачається залишити у спільному користуванні (на відміну від варіанту № 2,3), через що по суті і виник спір у позивача та відповідача. Відхилення від ідеального значення, відповідно до часток позивача та відповідача в будинковолодінні, на 27 кв. м. на користь відповідача за варіантом № 1 експертизи № 164 не має для позивача принципового значення, та представник позивача [PERSON], сама просила застосувати вказаний варіант, а тому суд приходить до висновку що при вирішенні позовних вимог саме вказаний варіант встановлення порядку користування земельною ділянкою підлягає до застосування, та позивачу у користування слід визначити земельну ділянку розміром 0,0397 га, позначену рожевим кольором на варіанті № 1 (додаток № 2) висновку № 164 земельно - технічної експертизи від 31 березня 2015 року (а.с. 102). Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсними кадастрового плану Подільського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру 2002 року та Угоди між співвласниками будинковолодіння [ADDRESS], згідно яких 18.05.2003 року було визначено порядок користування вказаною земельною ділянкою суд зважає на наступне. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1,3,4,5, ст. 203 ЦК України, - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У цьому зв'язку суд враховує те, що позивачем перед судом не доведено наявність обставин, які б обумовлювали визнання угоди від 18.05.2003 року недійсною, оскільки зміст правочину в момент його укладення не суперечив ЦК України, як і іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення сторін по справі в момент укладення угоди було вільним і відповідало їх внутрішній волі, оскільки зворотнє перед судом не доведено (презумпція правомірності правочину), про що додатково свідчить термін на протязі якого сторони користувались земельною ділянкою у визначеному Угодою порядку (з 2003 року по 2014 рік), правочин вчинено у формі, що визначена законом - проста письмова форма (ч. 3 ст. 89 ЗК України), та вказана Угода була спрямована на реальне настання наслідків, що нею передбачались. Враховуючи наведене, підстав для визнання Угоди між співвласниками будинковолодіння [ADDRESS], від 18.05.2003 року недійсною судом не встановлено, а як наслідок в цій частині позовних вимог слід відмовити. Кадастровий план земельної ділянки, це графічне зображення, що містить технічні відомості про відповідну земельну ділянку, а як наслідок вказане зображення не є правочином в розумінні ЦК України, який відповідно до закону за певних умов (ст. 203 ЦК України) може визнаватись недійсним. Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині визнання недійсним кадастрового плану також до задоволення не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial