Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами та збільшити розмір аліментів, які стягнуті з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , рішенням Рівненського міського суду Рівненської області 04 червня 2013 року, до 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача на кожну дитину щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків усіх видів його заробітків і доходів, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Позовну заяву мотивує тим, що 09 вересня 2005 року вона з відповідачем зареєстрували шлюб. Під час перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Вказує, що спочатку сімейне життя складалось добре, проте протягом останніх років шлюбні відносини поступово погіршились, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між нею та відповідачем шлюбних відносин. Шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем та збереження сім`ї є неможливим, а збереження шлюбу суперечить як її інтересам, так і інтересам неповнолітніх дітей. Також вказує, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 червня 2013 року в справі № 569/6920/13-ц присуджено стягувати з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 30 відсотків усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 05 квітня 2013 року і до повноліття дітей. Однак з часу призначення аліментів пройшов тривалий час. Сімейне законодавство зазнало змін, а прожитковий мінімум на дитину відповідного віку зріс у кілька разів, а тому є необхідність у зміні розміру аліментів. 16 червня 2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. У відзиві вказав, що їх шлюб з позивачем не носить формальний характер, доказом чого є спільне із позивачем та дітьми проживання у квартирі з грудня 2007 року і по даний час, оплатою ним квартирних, комунальних, телекомунікаційних послуг та послуг мережі Інтернет. Доказом, що шлюбні відносини не погіршились, є їх спільна із позивачем та дітьми поїздка на відпочинок у 2020 році в Республіку Єгипет. Крім того, попередньо в 2018 році вони з позивачем та дітьми відпочивали у відомчому оздоровчому таборі «Маяк» м. Бердянськ, у 2019 році дружина та діти відпочивали у відомчому оздоровчому таборі «Маяк» м. Бердянськ, а дочка у відомчому дитячому оздоровчому таборі «Лісний» м. Ворзель. Доказом, що сім`я не розпалась, є придбання ним для родини продуктів харчування та речей, а також переписка з мобільного телефону позивача на його мобільний телефон при проведені 14 березня 2021 року змагань по карате у м. Луцьк за участю сина. Крім того, він постійно та щодня спілкується із своїми дітьми, а також приймає участь у їх вихованні та матеріальному забезпеченні. При цьому інтереси неповнолітніх дітей взагалі позивачем не враховані, у тому числі щодо подальшої реалізації їх прав та пільг, як членів сім`ї учасника бойових дій. Таким чином, вимога позивача про розірвання шлюбу не ґрунтується на зазначених вище вимогах закону, є не обґрунтованою і не підтвердженою жодним доказом, а тому у ній треба відмовити. Щодо обставин збільшення розміру аліментів, зазначених позивачем, він з ними не погоджується, оскільки зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VІІІ частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто, законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України, навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. Жодних доказів про зміну свого матеріального або сімейного стану чи стану здоров`я позивач суду не надала. Однак його матеріальний стан навпаки погіршився у зв`язку із виходом на пенсію 29 вересня 2019 року. Крім того, якщо порівняти розмір виплати ним аліментів в сумі 1 901 грн. на кожну дитину станом на дату подачі позову, а саме травень 2021 року, то виплата становить 79,37% від прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, визначених законодавством станом на 01 січня 2021 року - 2395 грн., та 75,73% від прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, визначених законодавством станом на 01 липня 2021 року - 2510 грн., тобто є значно більшою за мінімальний розмір аліментів, встановлений законодавством. Також, при визначенні розміру аліментів суд враховує наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, що підтверджується: довідкою про склад його сім`ї №18621 від 21 квітня 2021; пенсійним посвідченням його матері [PERSON] , серії [NUMBER] ; довідкою Управління ПФУ в м. Рівне №1032, виданої його батьку [PERSON] ; свідоцтвом про народження його сина від першого шлюбу [PERSON] , серії [NUMBER] . Таким чином вимога позивача про збільшення розміру аліментів не ґрунтується на вимогах закону, є не обґрунтованою і не підтвердженою жодним доказом, а тому у ній треба відмовити. У судовому засіданні позивач та її представник просили позов задовольнити з підстав у ньому викладених. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити з підстав наведених у відзиві на позов. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2021 року клопотання відповідача [PERSON] про надання строку на примирення задоволено частково, надано сторонам строк для примирення тривалістю 2 місяці, провадження у справі зупинено. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 вересня 2021 року провадження у справі поновлено та призначено судове засідання. Суд, заслухавши позивача та її представника, відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 09 вересня 2005 року, серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09 вересня 2005 року, актовий запис №1316. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища чоловікові - [PERSON] , дружині - [PERSON] . Під час перебування у шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини першої статті 24 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків і позивач бажає розлучитися. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. При цьому суд враховує, що позов про розірвання шлюбу подано до суду 20 травня 2021 року, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2021 року сторонам надано строк для примирення тривалістю 2 місяці, у вказаний період часу відповідач мав можливість вживати заходи до примирення із позивачем, однак остання послідовно наполягає на розірванні шлюбу, заяв про відмову від позову, або залишення позову без розгляду не подавала. Про небажання зберігати сім`ю вказала і в судовому засіданні 15 вересня 2021 року, яке відбулося майже через чотири місяці після звернення до суду. За таких обставин, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а відмова суду у розірванні шлюбу могла б свідчити про примушування позивача до шлюбу проти її волі. Суд звертає увагу, що примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону. Проживання сторін у одній квартирі, оплата відповідачем квартирних, комунальних, телекомунікаційних послуг та послуг мережі Інтернет, придбання продуктів харчування та речей, спільний відпочинок у 2018-2020 роках не свідчать про наявність підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу Відповідно до частини другої статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 частини третьої статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо позовної вимоги про збільшення розміру аліментів, яку позивач обґрунтовувала тим, що з часу призначення аліментів пройшов тривалий час, сімейне законодавство зазнало змін, а прожитковий мінімум на дитину відповідного віку зріс у кілька разів, суд зазначає наступне. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначення розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі». Такі ж висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 524/7388/17 (провадження № 61-37490св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 662/64/18 (провадження № 61-41266св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 664/252/19-ц (провадження № 61-20737св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 466/4009/18 (провадження № 61-10529св19), від 27 травня 2020 року у справі № 128/373/18 (провадження № 61-43813св18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Згідно статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. У частинах першій, другій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Усталеним є розуміння юридичних фактів як певних фактів реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині третій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 (провадження № 14-580цс19). Отже зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. При цьому, як слідує з довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №282/03 від 18 травня 2021 року розмір аліментів на обох дітей щомісячно становить 3 801 грн. 89 коп., вказану суму також підтвердила і позивач в судовому засіданні, тобто на кожну дитину відповідачем сплачуються аліменти щомісячно в розмірі 1 900 грн. 95 коп., що значно перевищує мінімальний гарантований розмір, передбачений СК України, який на час розгляду справи становить 1 255 грн. 00 коп. Зокрема, відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 1 липня становить 2 510 гривень, тобто мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який становить 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, складає 1 255 грн. 00 коп. Позивачем не надано доказів на підтвердження покращення матеріального стану відповідача, а також доказів погіршення її матеріального стану, зміни сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я її чи відповідача, тому суд виходить із відсутності підстав, визначених статтею 192 СК України, для збільшення встановленого розміру аліментів. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про зміну визначеного судом розміру аліментів з підстав, передбачених СК України, та наданням відповідних доказів на підтвердження підстав зміни розміру аліментів. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: partial