Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернулась до суду із позовом до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києва, Міністерства внутрішніх справ України, в якому просить суд про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди. Обгрунтовуючи позов, Позивач посилається на те, що 23.11.2016 була призначена на посаду провідного консультанта-адміністратора сервісного центру №8044 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві (надалі по тексту - Відповідач-1). Наказом т.в.о. начальника регіонального сервісного центру МВС в м. Києві №54в від 03.06.2019 Позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 05.03.2020 Позивача попереджено про звільнення із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження у зв`язку з ліквідацією регіонального сервісного центру МВС в м. Києві. Наказом Голови ліквідаційної комісії регіонального сервісного центру МВС в м. Києві Рудика М. № 40к від 25.06.2020 Позивача звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 №79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», у зв`язку з ліквідацією регіонального сервісного центру МВС в м. Києві. 25.06.2020 на адресу Позивача було направлено лист №31/26-22, у якому було повідомлено про те, що Позивач звільнена на підставі вказаного вище наказу, та запропоновано прибути до Відповідача-1 за трудовою книжкою. 13.07.2020 Позивач під підпис у приміщенні регіонального сервісного центру МВС в м. Києві отримала наказ про звільнення та трудову книжку. Вказаний Наказ Позивач вважає незаконним, оскільки наслідком прийняття такого наказу послугувало її незаконне звільнення. За викладених обставин, Позивач просить суд визнати неправомірним її звільнення, скасувавши наказ про звільнення№40к від 25.06.2020; поновити Позивача на роботі; стягнути з Відповідача-1 на користь Позивача моральну шкоду, завдану неправомірним звільненням, у розмірі 20 000 гривень. Так, згідно з положеннями процесуального закону, при вирішенні питання визначення порядку розгляду позовного провадження, вбачається можливість розгляду справи у спрощеному порядку без виклику осіб. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, головуючим суддею визначено Підпалого В.В. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2020 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із виявленням недоліків. 21.08.2020 року на адресу суду надійшла заява представника Позивача про усунення недоліків. Ухвалою від 07.09.2020 року відкрито провадження у зазначеній справі в порядку спрощеного провадження без виклику осіб. Разом з цим, роз`яснено право учасникам на подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень, пояснень. Відповідач-1 направив на адресу суду відзив, у якому зазначив про те, що Відповідачем-1 правомірно прийнято наказ РСЦ МВС в м. Києві від 25.06.2020 № 40к. Також, зазначив про те, що Позивач не виявила своє бажання на призначення на посаду до ГСЦ МВС, заяву про призначення не подавала, конкурсу на зайняття посад державної служби не проходила. Задоволення позовної вимоги про зобов`язання поновити Позивача на посаді провідного консультанта-адміністратора ускладнить виконання рішення суду у зв`язку з відсутністю такої посади. Також, Відповідачем-1 зазначено, що Позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме протиправність дій Відповідача-1, причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України. Відповідачем-2 також подано відзив, у якому зазначено про те, що Позивачем не надано жодних доказів порушення прав та законних інтересів Позивача з боку Відповідача-2. Позивачем подано відповідь на відзив, у якому зазначено про те, що зміст повноважень, завдань і функцій органів, що ліквідовуються, свідчить про те, що фактично відбулася реорганізація шляхом ліквідації територіального органу - Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві з одночасним створенням Головного сервісного центру МВС у м. Києві, як структурного підрозділу Головного сервісного центру МВС. Водночас, Позивачу не було запропоновано жодної наявної вакантної посади чи іншу роботу у новоствореному Головному сервісному центрі МВС. Також, Позивач вказує на те, що Відповідачем-1 не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення Позивача, не надано доказів вжиття заходів з встановлення наявності у Позивача права на переважне залишення на роботі. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 23.11.2016 Позивач призначена на посаду провідного консультанта-адміністратора сервісного центру № 8044 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві. Наказом т.в.о. начальника регіонального сервісного центру МВС в м. Києві №54в від 03.06.2019 на підставі Свідоцтва про народження дитини серія [NUMBER] , видане Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 26.02.2019, Позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 05.03.2020 Позивача попереджено про звільнення із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження у зв`язку з ліквідацією регіонального сервісного центру МВС в м. Києві. Наказом Голови ліквідаційної комісії регіонального сервісного центру МВС в м. Києві Рудика М. №40к від 25.06.2020 Позивача звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 №79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», у зв`язку з ліквідацією регіонального сервісного центру МВС в м. Києві. 25.06.2020 на адресу Позивача було направлено лист №31/26-22, у якому Позивача було повідомлено про те, що вона звільнена на підставі вказаного вище наказу, та запропоновано прибути до Відповідача-1 за трудовою книжкою. Приписами п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, Верховний Суд України дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому, питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема, вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179 КЗпП України), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано, тому згідно із ч. 1 ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). За приписами ч. 3 ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування. Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 (справа №21-8а14), від 27.05.2014 (справа №21-108а14), від 28.10.2014 (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування. Аналогічну позицію Верховний Суд висловив у постанові від 14.03.2018 у справі №820/11570/15. Верховний Суд України у постанові від 28.10.2014 (справа №21-484а14) зазначив про те, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. Як вбачається зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 №79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», Кабінет Міністрів України постановив: 1. Ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком (в тому числі Регіональний сервісний центр МВС у м. Києві); 2. Установити, що: здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ згідно з пунктом 1 цієї постанови, покладається на Міністерство внутрішніх справ; територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ. Отже, функції Відповідача-1 покладено на інший орган, тобто, фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація, що зобов`язувало Відповідача-1 працевлаштувати [PERSON] . Окрім того, зазначена постанова, яка стала підставою для звільнення Позивача, не містить обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи, а тому, з урахуванням вказаного вище висновку Верховного Суду України, посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 03.03.2020 № 218 «Про утворення ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ», утворено ліквідаційну комісію Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві (ЄДРПОУ 40112076). Відповідно до положень ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов`язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації. Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому, до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу). Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган. Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Аналогічна позиція висловлювалась Верховним Судом України у постановах від 04.03.2014 №21-8а14, від 27.05.2014 №21-108а14, від 28.10.2014 №21-484а14, від 19.01.2016 №21-2225а15 та була підтримана Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 по справі №816/979/17, від 20.06.2018 по справі №П/811/3349/15. Отже, у випадку ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, обов`язок щодо працевлаштування (пропозиції про працевлаштування згідно статті 49-2 КЗпП) працівників ліквідованої установи (організації) поширюється не лише на цю установу (організацію), а й на відповідну новостворену установу (організацію), оскільки, як зазначено Верховним Судом України, роботодавцем у такому випадку є держава, а не окрема установа, що діє від імені держави. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.04.2020 №333 затверджено штат Головного сервісного центру МВС та втратили чинність штати Головного сервісного центру МВС та регіональних сервісних центрів МВС, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01.05.2016 №350 з наступними змінами та доповненнями. Наказом Головного сервісного центру МВС №29 від 27.04.2020 затверджено Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві. З наведеного вбачається, що функції, завдання та повноваження Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві покладені на Головний сервісний центр МВС у м. Києві, що свідчить про реорганізацію однієї державної установи в іншу шляхом ліквідації. Зміст повноважень, завдань і функцій органів, що ліквідовуються, свідчить про те, що фактично відбулася реорганізація шляхом ліквідації територіального органу - Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві з одночасним створенням Головного сервісного центру МВС у м. Києві, як структурного підрозділу Головного сервісного центру МВС. Функції та повноваження вказаних територіальних органів, які ліквідуються покладено на новоутворені територіальні органи як структурні підрозділи апарату Головного сервісного центру МВС. Власник або уповноважений ним орган вважаються такими, що належно виконали вимоги ч. 2 ст. 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України стосовно працевлаштування працівника, якщо запропонували йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду або роботу за відповідною професією, спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі №6-1723цс17 та підтримані Верховним Судом у постанові від 10.10.2018 у справі №816/979/17. У зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві та на виконання постанови КМУ від 12.02.2020 №79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», Позивача попереджено про звільнення із займаної посади. Однак, в порушення вказаних правових норм Позивачу не запропоновано жодної наявної вакантної посади чи іншу роботу у новоствореному Головному сервісному центрі МВС. Також, Відповідачем-1 не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення Позивача, не надано доказів вжиття заходів з встановлення наявності у Позивача права на переважне залишення на роботі. Не заслуговують на увагу посилання Відповідача-1 на те, що ним було запропоновано Позивачу взяти участь у конкурсі на державну службу, оскільки, посади введені в ТСЦ державної служби. Однак, як вказує Відповідач-1, Позивач не виявила бажання приймати участь у конкурсі на зайняття вакантних посад. Матеріали справи свідчать про те, що Позивачем було отримано лист, з якого вбачалося, що відбудеться конкурс на державну службу. Водночас, у період проведення конкурсу Позивач знаходилася на післяпологовому лікарняному, який, в подальшому, було продовжено у зв`язку з ускладненими пологами. Більше того, в дні проведення конкурсу Позивач перебувала з новонародженою дитиною у матері в Вінницькій області, смт. Крижопіль, про що вона повідомила Відповідача-1 шляхом направлення листа із заявою на відпустку по догляду за дитиною, долучивши Свідоцтво про народження дитини. Вказане підтверджується описом вкладення та квитанцією про направлення листа. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що за ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. \Положення частини третьої статті 40 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2019 від 04.09.2019\ Згідно зі статтею 235 КЗпП України, підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи поза межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення. Що стосується поновлення Позивача на попередній посаді, варто зазначити, що Міністерство внутрішніх справ України як юридична особа не ліквідоване, а тому держава зобов`язана здійснити працевлаштування Позивача в державній установі, оскільки її звільнення відбулося незаконно. Враховуючи, що звільнення Позивача із займаної посади відбулося без законної на те підстави (по-перше, Позивачу не було запропоновано усі наявні вакантні посади (роботи), по-друге, звільнення Позивача у зв`язку з ліквідацією відділу є безпідставним, оскільки у статті 40 КЗпП України мова йде про ліквідацію підприємства, установи, організації (державного органу), а не його структурного підрозділу (територіального органу), що мало місце), позовна вимога про поновлення Позивача на роботі підлягає задоволенню шляхом поновлення [PERSON] на посаді консультанта-адміністратора сервісного центру №8044 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві. На необхідності поновлення особи на посаді, з якої її було звільнено, вказував і Верховний Суд у постановах від 18.12.2018 у справі №824/113/17-а, від 20.02.2019 у справі №819/691/17. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України . Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки з представлених позивачем доказів не вбачається, в чому полягає моральна шкода, до суду не надано належних доказів душевних страждань позивача, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача. Рішення в частині стягнення поновлення на роботі допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial