Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

[PERSON], уточнивши позовні вимоги, звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], ТОВ «АІА [PERSON] Інк», в якій просила визнати недійсним іпотечний договір від 07 жовтня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про передачу в іпотеку квартири № 104, загальною площею 85,9 кв.м. в будинку № 20 по провулку Яроша Отакара, у м. Харкові та машиномісця № 41, що розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-23» в м. Харкові по провулку Яроша Отакара, будинок № 20, загальною площею 15,0 кв.м.; витребувати у ТОВ «АІА [PERSON] Інк» квартиру № 104, загальною площею 85,9 кв.м. в будинку № 20 по провулку Яроша Отакара, у м. Харкові та машиномісце № 41, що розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-23» в м. Харкові по провулку Яроша Отакара, будинок № 20, загальною площею 15,0 кв.м.; визнати квартиру № 104, загальною площею 85,9 кв.м. в будинку № 20 по провулку Яроша Отакара, у м. Харкові та машиномісце № 41, що розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-23» в м. Харкові по провулку Яроша Отакара, будинок № 20, загальною площею 15,0 кв.м. спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що спірне майно набуто у період шлюбу, таким чином є спільною сумісною власністю подружжя, тому необхідно визнати недійсним іпотечний договір від 07.10.2013 р. оскільки його було укладено без згоди [PERSON] Обґрунтовуючи вимоги щодо витребування спірного майна у ТОВ «АІА [PERSON] Інк», позивач послався на те, що воно вибуло з сумісної власності внаслідок укладання спірного іпотечного договору. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та надала пояснення відповідно до викладених у позові. Зокрема, допитана в якості свідка за її клопотанням позивач пояснила, що спірна квартира набувалася для потреб сімї. У будь-кого з родичів відповідача [PERSON] грошей на її придбання не було. Мати відповідача [PERSON] ніколи не була зареєстрована та не проживала у м. Харкові на Пушкінському в*їзді. Відповідач [PERSON] квартиру набував самостійно без допомоги батьків. Його мати [PERSON] навіть не була знайома із [PERSON]. З лютого 2008 року по 2015 рік відповідач [PERSON] займав посаду прокурора м. Харкова. За спірну квартиру сплачував відповідач [PERSON]. При передачі коштів до каси банку за квартиру позивач присутня не була. Особи, які були забудовниками спірного житла, були знайомими їх з відповідачем сім*ї. Всі сторони іпотечного договору знали про наявність у сторін шлюбних відносин. При цьому просила суд звернути увагу на те, що представник відповідача [PERSON] стверджував про те, що сторони у шлюбі не перебували, хоча знав про наявність рішень районного та апеляційного судів по цивільній справі про розірвання шлюбу. Батьки відповідача [PERSON] знали про шлюбні відносини і приймали участь у житті. З відповідачем [PERSON] позивача познайомив також відповідач [PERSON]. У свою чергу, [PERSON] познайомила позивача із своєю матірю [PERSON]. Всі вони знали про наявність у сторін шлюбних відносин. Нотаріус [PERSON] також знайомий з відповідачем [PERSON] з 1990-х років, коли проходив практику у прокуратурі Київського району м. Харкова, і також добре був обізнаний про шлюбні відносини між сторонами. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ведуть спільний бізнес. Представник [PERSON] Бацун також особисто знайомий з [PERSON] та [PERSON]. Вважає, що доказом зло навмисної домовленоті сторін на незаконне вибуття спільно нажитого майна з володіння позивача є відсутність її згоди на укладення іпотечного договору та обізнаність всіх сторін про наявність шлюбних відносин. Відповідач [PERSON] могла бути обізнана про наявність шлюбних відносин, оскільки розміщувала зображення дітей сторін на рекламі своєї фірми. Батьки відповідача [PERSON] з [PERSON] не спілкувалися. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, подав до суду заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Зі змісту цієї норми, вбачається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Відповідач зазначає, що кошти, за які набувалось у власність спірне нерухоме майно, не були спільними коштами подружжя, а метою набуття майна, було постійне проживання матері відповідача [PERSON]. Отже, спірне нерухоме майно не може бути спільним сумісним майном подружжя, хоча і набувалося у власність в період шлюбу з позивачем [PERSON], але за кошти, які отримала [PERSON] за договорами позики. Також, відповідач вважає, що вимога про визнання недійсним іпотечного договору від 07.10.2013 року не може бути задоволена, оскільки залежить від встановлення обставин належності спірного нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя, а позивачем ця обставина в позові не доведена. Щодо вимоги позивача про витребування у ТОВ «АІА [PERSON] Інк» квартири [ADDRESS] та машиномісця № 41, що розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-23» в м. Харкові по провулку Яроша Отакара, будинок № 20, загальною площею 15,0 кв.м., відповідач зазначив, що вона також не може бути задоволена, оскільки спірне нерухоме майно, у якості майнового внеску, було внесено відповідачем [PERSON] до статутного капіталу ТОВ «АІА [PERSON] Інк». Враховуючи положення ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. Тобто, з моменту внесення майна до статутного капіталу господарського товариства воно є власністю самого товариства, спільне майно подружжя втрачає ознаки обєкта права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, у будь-якому випадку вказане майно не може бути витребувано, навіть, якщо один з подружжя доведе, що спірне майно є спільною сумісною власністю, а отримує лише право вимоги виплати їй певних сум, та не має речового права на таке майно. Відповідач [PERSON] подала заперечення проти позову, просила відмовити у його задоволенні. Зазначила, що при укладення спірного правочину іпотечного договору від 07 жовтня 2013 року про передачу в іпотеку спірного нерухомого майна від імені власника майна (іпотекодавця) відповідача [PERSON] діяв його повноважний представник, який, перед укладенням іпотечного договору, подав нотаріусу заяву, якою стверджував, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, набуто у власністю [PERSON] за його особисті грошові кошти, не знаходячись в зареєстрованому шлюбі або в цивільному шлюбі, та не є спільною сумісною власністю подружжя. З наданого, приватному нотаріусу ХМНО [PERSON], який посвідчив спірний правочин, паспорту відповідача [PERSON], вбачалося, що іпотекодавець [PERSON] з 12.12.2012р. перебував в зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON], інших відомостей про шлюбні відносини [PERSON], у тому числі, з позивачем надано не було. Крім того, відповідач вважає, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Оскільки позивачем не доведено вищевказані обставини [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову позивачу. Відповідач, ТОВ «АІА [PERSON] Інк», подав до суду письмові заперечення, в яких він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що відповідачем [PERSON] у якості майнового внеску, було внесено спірне нерухоме майно до статутного капіталу відповідача ТОВ «АІА [PERSON] Інк», частка [PERSON] у статутному капіталі ТОВ «АІА [PERSON] Інк» була сформована повністю. На час розгляду справи, відповідач, ТОВ «АІА [PERSON] Інк», є власником спірного нерухомого майна. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Оскільки з моменту внесення [PERSON] спірного нерухомого майна до статутного капіталу господарського товариства ТОВ «АІА [PERSON] Інк» воно стало власністю самого товариства, зазначене спільне майно подружжя втратило ознаки обєкта права спільної сумісної власності подружжя, тому вимога позивача [PERSON] про віндикацію спірного майна не може бути задоволена. Крім того, в своїх запереченнях, відповідач просить суд звернути увагу на те, що ТОВ «АІА [PERSON] Інк» було виконано реконструкцію квартири № 104 в будинку № 20, корп. 1 по провулку Яроша Отакара, у м. Харкові в офісні приміщення, внаслідок чого були утворені нові приміщення, що за своїм плануванням, технічними характеристиками, змістом та цільовим призначенням значно відрізняється від нерухомого майна, яке було внесено відповідачем [PERSON] до статутного капіталу Товариства, у якості майнового внеску, та яке набувалося у власність [PERSON] під час шлюбу з позивачем. Відповідно до статті 332 ЦК України у результаті перероблення/реконструкції житлової квартири внаслідок зміни її функціонального призначення, зміни кількісних, якісних показників утворилася нова річ з новими властивостями, новими якісними та технічними характеристиками, а саме, нежитлове приміщення офісне приміщення № 1-5 в будинку № 20, корп. 1 по провулку Яроша Отакара, у м. Харкові. В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення про те, що фактично того майна, яке було передано до статутного капіталу вже не існує. Всі представники відповідачів в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, вислухавши сторони, в тому числі позивача, допитану як свідка, дослідивши представлені та витребувані за клопотанням позивача докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІV-ВЛ № 278119 29.01.1993 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 88. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09.04.2012 року, зміненого рішенням апеляційного суду Харківської області від 21.08.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. В обґрунтування заперечень відповідачем були надані договори цільової позики, укладені між [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (позикодавець), а саме: 1) договір позики від 28 лютого 2008 року на суму 542\~000,00 гривень. для оплати облігацій ТОВ «Укрімпекс» згідно договору № 21 Б/1 від 26 лютого 2008 року та договору № 22 Б/1 від 26 лютого 2008 року: - за облігації серії А у кількості 608 штук по договору № 21 Б/1 від 26 лютого 2008 року 491\~264,00 гривень; - за облігації серії В у кількості 60 штук по договору № 22 Б/1 від 26 лютого 2008 року 50\~510,00 гривень. 2) договір позики від 18 березня 2008 року на суму 78\~000,00 гривень. для оплати облігацій ТОВ «Укрімпекс» згідно договору № 21 Б/1 від 26 лютого 2008 року та договору № 22 Б/1 від 26 лютого 2008 року: - за облігації серії А у кількості 65 штук по договору № 21 Б/1 від 26 лютого 2008 року 52 520,00 гривень; - за облігації серії В у кількості 30 штук по договору № 22 Б/1 від 26 лютого 2008 року 25 255,00 гривень. 3) договір позики від 18 квітня 2008 року на суму 70\~000,00 гривень. для оплати облігацій ТОВ «Укрімпекс» згідно договору № 21 Б/1 від 26 лютого 2008 року та договору № 22 Б/1 від 26 лютого 2008 року: - за облігації серії А у кількості 65 штук по договору № 21 Б/1 від 26 лютого 2008 року 52 520,00 гривень; - за облігації серії В у кількості 20 штук по договору № 22 Б/1 від 26 лютого 2008 року 16 837,00 гривень. 4) договір позики від 15 травня 2008 року на суму 70\~000,00 гривень. для оплати облігацій ТОВ «Укрімпекс» згідно договору № 21 Б/1 від 26 лютого 2008 року та договору № 22 Б/1 від 26 лютого 2008 року: - за облігації серії А у кількості 65 штук по договору № 21 Б/1 від 26 лютого 2008 року 52 520,00 гривень; - за облігації серії В у кількості 20 штук по договору № 22 Б/1 від 26 лютого 2008 року 16 837,00 гривень. 5) договір позики від 19 червня 2008 року на суму 70 200,00 гривень, для оплати облігацій ТОВ «Укрімпекс» згідно договору № 21 Б/1 від 26 лютого 2008 року та договору № 22 Б/1 від 26 лютого 2008 року: - за облігації серії А у кількості 66 штук по договору № 21 Б/1 від 26 лютого 2008 року 53 328,00 гривень; - за облігації серії В у кількості 20 штук по договору № 22 Б/1 від 26 лютого 2008 року 16 837,00 гривень. З вказаних договорів, які містяться в матеріалах справи вбачається, що загальна сума позики, яка була отримана позичальником [PERSON], складала 830\~200,00 гривень. Судом встановлено, що 26.02.2008 р. між відповідачем [PERSON] та ТОВ «Паритет», який діяв в інтересах та за рахунок активів пайового венчурного інвестиційного фонду «Укрінвестбуд» недиверсифікаційного виду закритого типу ТОВ «Компанія з управління активами «ІТТ-менеджмент» для оплати облігацій було укладено договори купівлі-продажу цінних паперів № 21 Б/1 та № 22 Б/1. Зазначений договір купівлі-продажу цінних паперів, надавав право власнику облігацій на отримання квартири та гаражного боксу, що знаходились за будівельною адресою м. Харків, провулок Отакара Яроша. Відповідно до умов договору купівлі-продажу цінних паперів № 21 Б\\1 від 26.02.2008 року п. 2.3. викуп облігацій здійснювався за наступним графіком: До 29 лютого 2008 року 491\~264,00 гривень. До 20 березня 2008 року 52\~520,00 гривень. До 20 квітня 2008 року 52\~520,00 гривень. До 20 травня 2008 року 52\~520,00 гривень. До 20 червня 2008 року 53\~328,00 гривень. Відповідно до умов договору купівлі-продажу цінних паперів № 22 Б\\1 від 26.02.2008 року п. 2.3. викуп облігацій здійснювався згідно наступного графіку: До 29 лютого 2008 року 50 510,00 гривень. До 20 березня 2008 року 25 255,00 гривень. До 20 квітня 2008 року 16 837,00 гривень. До 20 травня 2008 року 16 837,00 гривень. До 20 червня 2008 року 16 837,00 гривень. Оплата договорів купівлі-продажу цінних паперів № 21 Б\\1 від 26.02.2008 року та № 22 Б\\1 від 26.02.2008 року підтверджується платіжними дорученнями: № 1 від 28.02.2008 року; № 2 від 18.03.2008 року; № 3 від 18.04.2008 року; № 4 від 15.05.2008 року; № 5 від 19.06.2008 року, що містяться в матеріалах справи. З зазначених платіжних доручень вбачається, що вказані кошти були перераховані відповідачем [PERSON] на рахунок ТОВ «КУА «ІТТ-Менеджмент» для викупу облігацій. Згідно наданих документів, всі оплати по договорам купівлі-продажу цінних паперів № 21 Б\\1 від 26.02.2008 року та № 22 Б\\1 від 26.02.2008 року були здійсненні у день укладання договорів цільової позики укладені між позичальником [PERSON] та позикодавцем [PERSON]. На підставі вищевказаних договорів, 09.04.2010 р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру № 104, загальною площею 85,9 кв.м. в будинку № 20 по провулку Яроша Отакара, у м. Харкові, та 24.06.2010р. та машиномісце № 41, що розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-23» в м. Харкові по провулку Яроша Отакара, будинок № 20, загальною площею 15,0 кв.м. Факт придбання вказаного нерухомого майна під час перебування у шлюбі сторонами не заперечується. Як встановлено судом, на теперішній час договори позики та купівлі продажу цінних паперів на підставі яких було придбано спірне майно в судовому порядку не визнані недійсними. Ухвалою суду, було задоволено клопотання позивача про витребування доказів та у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON], були витребувані документи, що стали підставою для укладання між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] іпотечного договору. Судом досліджені витребувані документи і встановлено, що: 07.10.2013 р. між відповідачем [PERSON] (іпотекодавцем) та відповідачем [PERSON] (іпотекодержателем) було укладено іпотечний договір, для забезпечення виконання зобовязань [PERSON] (батько відповідача [PERSON]М.) за договором позики від 07.10.2013 року. Відповідно до умов договору предметом іпотеки по спірному договору були квартира № 104, загальною площею 85,9 кв.м. в будинку № 20 по провулку Яроша Отакара, у м. Харкові та машиномісце № 41, що розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-23» в м. Харкові по провулку Яроша Отакара, будинок № 20, загальною площею 15,0 кв.м. В пункті 1.3. іпотечного договору, зазначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням в повному обсязі. Згідно зі ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону, а також враховуючи правову позицію Верховного Суду України, яка викладена в Постановах ВСУ від 21.10.2015 року у справі № 6-1568цс15, від 07.10.2015 року у справі № 1622цс15, від 27.01.2016 року у справі № 6-1912цс15. вбачається, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] знала чи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки на час передачу його в іпотеку позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] ще перебували у зареєстрованому шлюбі, майно в будь-якому випадку належить подружжю виключно на праві спільної сумісної власності, і що [PERSON], не отримав згоди на це другого з подружжя [PERSON] З наданих нотаріусом документів, встановлено, що від імені іпотекодавця [PERSON] діяв представник, який подав нотаріусу заяву, в якій повідомлялось, що квартира та машиномісце є особистою приватною власністю іпотекодавця та не набувалися у власність в зареєстрованому шлюбі або за спільні кошти подружжя. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] в своїх запереченнях стверджували, що приватному нотаріусу представником іпотекодавця було надано паспорт іпотекодавця де в графі «сімейний стан» було зазначено про укладення 12.12.2012 року шлюбу з громадянкою [PERSON], інша інформацію про шлюбні відносини в паспорті була відсутня. Тобто відповідач [PERSON] не знала, що майно, яке є предметом іпотеки, може належати іпотекодавцю на праві спільної сумісної власності, і що він, не отримав згоду на укладання договору у другого з подружжя, тобто діяла недобросовісно. 11.10.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори про задоволення вимог іпотекодержателя, які посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №№ 663, 664. На підставі вказаних договорів право власності на машиномісце № 41, що розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-23» в м. Харкові по провулку Яроша Отакара, будинок № 20, загальною площею 15,0 кв.м. а також на квартиру № 104, що розташована в м. Харкові, по пров. Яроша Отакара, б. 20, корпус № 1 перейшло до відповідача [PERSON] На підставі укладених договорів право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.10.2013 року. В уточненій позовній заяві позивачем було зазначено, що спірне майно відповідачем [PERSON] було передано до статутного фонду ТОВ «АІА [PERSON] Інк», в якості майнового внеску. Судом було задоволено клопотання позивача про витребування з Управління державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Департаменту реєстрації ХМР копію реєстраційної справи ТОВ «АІА [PERSON] Інк». Відповідно до наданих суду документів, 15.02.2006 р. було проведено державну реєстрацію ТОВ «АІА [PERSON] Інк». З витребуваних документів вбачається, що засновником товариства на час реєстрації був [PERSON] 13.08.2007 р. на підставі протоколу загальних зборів ТОВ «АІА [PERSON] Інк» № 3 від 01.08.2007 р. проведено державну реєстрацію змін до установчих документів, [PERSON] вийшов зі складу засновників, єдиним засновником став [PERSON] З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що спірне нерухоме майно, у якості майнового внеску, було внесено відповідачем [PERSON] до статутного капіталу ТОВ «АІА [PERSON] Інк» та на час розгляду справи належить відповідачу ТОВ «АІА [PERSON] Інк» на праві приватної власності, вказане підтверджується довідкою від 09.03.2016 року, вих. № 09/03-16, виданою ТОВ «АІА [PERSON] Інк». Відповідно до зазначеної довідки, частка [PERSON] у статутному капіталі ТОВ «АІА [PERSON] Інк» сформована повністю за рахунок майнового внеску. Крім того, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 49498514, сформований 10.12.2015 року квартира № 104, загальною площею 85,9 кв.м. в будинку № 20 по провулку Яроша Отакара, у м. Харкові належить ТОВ «АІА [PERSON] Інк» на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.12.2015 року, індексний номер: 49497432, право власності зареєстроване 03.12.2015 року, номер запису про право власності: 12457460; відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 49493990, сформований 10.12.2015 року машиномісце № 41, що розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-23» в м. Харкові по провулку Яроша Отакара, будинок № 20, загальною площею 15,0 кв.м. належить ТОВ «АІА [PERSON] Інк» на праві власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.12.2015 року, індексний номер: 49493192, право власності зареєстроване 03.12.2015 року, номер запису про право власності: 12456307. Відповідач вибув зі складу засновників на підставі договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, укладеного 11.01.2016 р. між відповідачем [PERSON] (учасник ТОВ «АІА [PERSON] Інк») - продавцем та [PERSON] покупцем. Відповідно до умов договору 98,07% відсотків статутного фонду ТОВ «АІА [PERSON] Інк» (що на момент укладення договору становило 1781200,00 грн.) та повязані з цією часткою корпоративні права були передані продавцем у власність покупця, а покупець прийняв та оплатив їх. Господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу (ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства»). Згідно з положеннями ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. Враховуючи вищевикладене та з огляду на правову позицію Верховного Суду України, яку зроблено у Постанові ВСУ від 03 липня 2013 року та Постанові ВСУ від 03 червня 2015 року, у справі № 6-38 цс15, Висновків Верховного Суду України, які викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за І півріччя 2015 р., суд зазначає, що з моменту внесення майна до статутного капіталу господарського товариства воно є власністю самого товариства, а спільне майно подружжя втрачає ознаки обєкта права спільної сумісної власності подружжя. В іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право), яке внесено до статутного капіталу товариства, трансформується в право вимоги (зобовязальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 ЦК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Таким чином, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям. Відповідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Отже, згідно до Постанови Пленуму ВСУ до таких правовідносин не може застосовуватись презумпція, тобто істинність та безумовність факту належності всього придбаного майна до спільної сумісної власності, оскільки суду необхідно встановити такі обставини, як джерело, час придбання майна та мета. [PERSON] кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, критеріями, які дозволяють надати спірному майну режим спільного сумісного майна подружжя є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 [PERSON] кодексу України вважається правильно застосованою. Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 (Постанова від 16 грудня 2015 року), статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 3607ЦПК України, Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Разом з цим, позивач в обґрунтування своїх вимог посилається лише на те, що спірне майно було набуте у власність відповідачем [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем. інших обовязкових для підтвердження своїх вимог позивач не наводила. Жодних доказів, які б підтверджували про те, що саме позивач вкладала кошти в придбання спірного майна, суду не надано. Також, враховуючи посаду, яку обіймав відповідач [PERSON] на час придбання спірного майна у власність (2010 рік) не були спростовані докази щодо підтвердження походження коштів на придбання майна, які надані відповідачем. Згідно наданих відповідачем [PERSON] до суду документів, спірне нерухоме майно набувалося за кошти, які були отримані [PERSON] по договорам позики від [PERSON] Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Укладені договори позики та купівлі-продажу цінних паперів не визнані судом недійсними, а тому відповідно до презумпції правомірності правочину є правомірними. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов'язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов'язків. На підставі наявних в матеріалах справи договорів, судом встановлено, що кошти, за які було придбано спірне майно, не можуть бути віднесені до спільних сумісних коштів подружжя, а тому нерухоме майно, яке було набуте у власність за вказані кошти, також не може бути віднесено до спільної сумісної власності подружжя. Даний висновок суду також ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах, а саме: з копій довідок про доходи позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], з яких вбачається, що за період набуття у власність спірного майна, сторони не мали фінансової можливості здійснювати сплату вартості облігацій, оскільки отримували доходи, які не дозволяли здійснювати таке інвестування. Відповідно до ч. 3 ст.\~\~10, ч. 2 ст.\~\~59, ч. 1, ч. 4 ст.\~\~60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивачем не доведені, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Згідно зі ст.. 88 ЦПК України, судові витрати суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed