Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що вони є власниками квартири [ADDRESS]. У вищезазначеній квартирі зареєстровані, окрім позивачів, малолітні [PERSON] та [PERSON]. Фактично в даній квартирі не проживають, у звязку з позбавленням батьківських прав їх матері [PERSON], перебували в дитячому будинку, а в квітні-травні 2011 року були усиновлені. Зазначають, що на підставі ст. 71 ЖК України [PERSON] та [PERSON] не можна вважати тимчасово відсутніми, оскільки вони не проживають в квартирі більше 3 років, про що свідчить акт. У звязку з цим просять визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими що втратили право користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS]. В ході судового розгляду позивачі [PERSON] та [PERSON] позов підтримували, просили суд задовольнити його, оскільки реєстраціє дітей чинить їм перешкоди в користуванні житлом, та вони змушені сплачувати комунальні послуги, які нараховуються й на дітей. При цьому, позивачі не звертались із заявами про розділення рахунків. Представник відповідача - виконкому Дзержинської районної ради до суду не прибув, надав письмові заперечення, відповідно до яких зазначила, що виконком є неналежним відповідачем по даній справі, просила розглядати справу без її участі, враховуючи надані заперечення. Представник третьої особи Головного Управління державної міграційної служби Дзержинського району м. Кривого Рогу в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав. В ході судового розгляду представник третьої особи Виконкому Дзержинської районної у місті ради в особі Відділу опіки та піклування в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог позивачів. Під час судового розгляду представники органів прокуратури також висловив думку щодо недопущення порушення житлових прав малолітніх дітей. Вивчивши матеріали справи та оцінивши докази наявні у справі в сукупності, вислухавши пояснення учасників судового процесу, суд прийшов до висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що квартира за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Нахімова, 26/14, отримана [PERSON] на підставі ордеру №89, виданого 14.02.1989 року, та разом з нею в порядку ЖК УРСР до квартири були заселені: донька - [PERSON] (у подальшому не проживала), син - [PERSON], онуки - [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] померла 10.01.2012 року (а.с. 9). Згідно Довідки №12 Криворізької обєднаної міської довідково-інформаційної служби за адресою м. Кривий Ріг, вул. Нахімова, 26/14 зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Наймач [PERSON] знята з реєстрації 24.01.2012 року (а.с. 11). Таким чином, під час розгляду справи було встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] не є власниками квартири [ADDRESS], вказана квартира не приватизована, та знаходиться в комунальній власності територіальної громади. Так, статтею 47 Конституції України, зокрема, передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.ч. 5-6 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з ст.ст. 64, 65 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Стаття 71 ЖК України\~передбачає, що у разі відсутності наймача або членів його сім'ї у житловому приміщенні понад шість місяців, він втрачає право користування ним. Відповідно до\~\~ст. 107 ч.2 ЖК України, член сім'ї який вибув на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, втрачає право користування жилим приміщенням з якого вибув. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності особи понад встановлені строки, згідно\~\~ст. 72 ЖК України\~\~ провадиться в судовому порядку. Як роз'яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами та доповненнями, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причину відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх\~поважності; перебування у відрядженні у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк. Як убачається з матеріалів справи, малолітні діти [PERSON] та [PERSON] були позбавлені батьківського піклування (а.с. 55,56), згодом усиновленні за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу (а.с.76). Також судом встановлено, Що згідно рішень виконкому Дзержинської районної у місті ради за № 269 та за № 270 від 20 липня 2011 року «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування малолітній [PERSON] 14.03.2010р.н. та [PERSON] 15.07.2008р.н. - малолітнім [PERSON] 14.03.2010р.н. та [PERSON] 15.07.2008р.н. не лише надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування а й збережено за цими дітьми право на житло у квартирі [ADDRESS], а на КП «ЖЕО № 8» покладено контроль щодо збереження житла (а.с. 55-56). При цьому, приймаючи рішення про втрату статусу дітей, позбавлених батьківського піклування щодо [PERSON] 14.03.2010р.н. та [PERSON] 15.07.2008р.н. за № 490 та № 489 від 16 листопада 2011 року виконком Дзержинської районної у місті раді не скасував попередні рішення (за 269 та № 270 від 20 липня 2011 року) в частині забезпечення малолітніх [PERSON] 14.03.2010р.н. та [PERSON] 15.07.2008р.н. житлом, а саме місця проживання в не приватизованій квартирі на [ADDRESS] (а.с. 57-58). Таким чином, відповідно до досліджених матеріалів справи, а інше позивачами не доведено, малолітні діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в не приватизованій даній квартирі на законних підставах, а доказів наявності іншого закріпленого за ними житла під час судового розгляду не здобуту. При цьому, суд вважає, що сам по собі факт усиновлення малолітніх не є тією обставиною, та не є юридичним фактом, з яким закон позбавляє дітей права користування житловою площею, виділеною їм у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч.1 ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року, яка була ратифікована постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а згідно з ч.1 ст. 26 Конвенції держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. У відповідності до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Як зазначалося вище, дана квартира не приватизована, використовується Позивачами як членами сім»ї наймача. В свою чергу, малолітні [PERSON] та [PERSON] були вселені в цю квартиру разом з матір»ю, членом сім»ї наймача, та відповідними рішеннями виконкому Дзержинської районної у місті ради (а.с. 55-58) за ними збережено право на це житло, навіть не зважаючи на факт їх усиновлення. При цьому, судом не можуть бути взяті до уваги посилання позивачів на ті обставини, що малолітні [PERSON], [PERSON] відсутні на житловій площі без поважних причин протягом шести місяців, виходячи з наступного. Так, ст. 71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Разом з тим жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках (п. 3, ч. 3 ст. 71): влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім'ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності. Суд вважає, що спірні правовідносини регулюються нормами житлового законодавства, зокрема, ст. ст. 9, 64, 65 ЖК України, з яких вбачається, що права малолітніх дітей, як членів сімї наймача квартири підлягають захисту. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачів не знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» та ст. 88 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed