Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог вказує, що згідно із договором дарування від 03.04.2002 р. зареєстрованого в реєстрі за №996, посвідченого приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського районного нотаріального округу Ткачук А.О., [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. У вище вказаному будинку зареєстрований [PERSON], який не проживає за місцем реєстрації тривалий час, але знятись. Відповідач знятись з реєстрації не бажає. Реєстрація відповідача чинить їй перешкоди в оформленні субсидії на оплату комунальних послуг. Відповідач добровільно знятись з реєстрації не бажає, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS]. В суді позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, про час і місце слухання справи повідомлений своєчасно належним чином судовою повісткою у відповідності до ст. 128 ЦПК України.. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 03.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського районного нотаріального округу Ткачук А.О.., зареєстрованого в реєстрі за №996. Згідно із довідкою Гуменецької сільської ради №1013 від 05.10.2018 року за адресою [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] але за зареєстрованою адресою не проживає. [PERSON] є членом сім'ї колишнього власника будинку [ADDRESS]. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. (Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16). Згідно актів перевірки паспортного режиму 04.10.2017 р., 02.11.2017 р., 20.12.2017 р., 04.07.2018 р., 19.09.2018 р., 02.10.2018 р., в будинку [ADDRESS], [PERSON] зареєстрований,але не проживає. Відповідач не є членом сім'ї позивача. Таким чином згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення порушень свого права власності. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, так як реєстрація [PERSON] в будинку [ADDRESS] дійсно обмежує право користування [PERSON] своєю власністю. Згідно ч.1 ст.7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні рішення суду є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі і додаткового вирішення не потребує.

Outcome: approved