Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту -Позивач) звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (надалі по тексту - Відповідач) із позовною заявою, у якій просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту, укладений шляхом «Заяви про приєднання до Умов та Правил надання кредиту «швидкі гроші», номер кредитної угоди № DNH0CTCT0098206 від 15.09.2018 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк». Свої вимоги мотивує тим, що вона являється власником рахунку в АТ КБ «Приватбанк», на який їй нараховувалась заробітна плата. 15.09.2018 року невідомі їй особи шахрайським шляхом заволоділи її персональними даними та заблокували картку мобільного зв`язку, що дало їм змогу оформити кредит за правилами програми «Швидкий кредит» від АТ КБ «Приватбанк». Від представників АТ КБ «Приватбанк» позивачу стало відомо, що шахраї на сайті банку в мережі інтернет від її імені уклали договір про надання кредиту, шляхом так званої «Заяви про приєднання до Умов та Правил надання кредиту «швидкі гроші», номер кредитної угоди № DNH0CTCT0098206 від 15.09.2018 року. Як зазначає позивач, як тільки їй стало відомо про наявний кредит, вона відразу звернулася до Бахмутського МВ ГУ НП в Донецькій області із заявою про вчинене кримінальне правопорушення. 18.09.2018 року було внесено відомості до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення за попередньою кваліфікацією ч. 1 ст. 190 КК України. В подальшому між позивачем та відповідачем в ході листування виник спір з приводу вищезазначеного договору, оскільки позивач заперечує договірні відносини із банком, зазначаючи, що з її боку було відсутнє волевиявлення на укладення даного договору, а відтак договір має бути визнаний судом недійсним. За таких обставин, позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.11.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання. 01.02.2019 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк», в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідальність за здійснення всіх операцій за карткою несе позивач з моменту звернення в банк та блокування карти та/або постановки картки в СТОП- Ліст. Стосовно визнання договору недійсним, представник відповідача зазначив, що сторонами були дотримані усі вимоги законодавства при укладанні договору, а саме волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, був укладений у письмовій формі, між сторонами була досягнута згода. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2019 року витребувано з АТ КБ «Приватбанк» документи, які підтверджують факт надання кредитних коштів позивачу з підписами та печатками АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. 15.09.2018 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір у виді заяви про приєднання до умов та правил надання кредиту «Швидкі гроші» № DNH0CNCN0098206 кредитної угоди, відповідно до умов банк надав клієнту строковий кредит у сумі 26174, 50 грн. на строк 24 місяці. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За визначенням ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч.2 ст.16ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За визначенням ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач, обґрунтовуючи позов посилається на те, що оспорюваний правочин він не вчиняв, визначений у позові договір не укладав. Оспорюваний правочин вчинені іншими особами, в діях яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення. Суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки особа, яка не вчиняла правочин, не може його оспорювати, оскільки не є стороною правочину. В такому випадку можуть мати місце наслідки нікчемності правочину. Так, при вирішенні питання застосування ст. 228 ЦК України слід ураховувати, що у ній встановлено два окремих види недійсних правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними (ч. 1 ст. 228 ЦК України), і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваним (ч. 3 ст. 228 ЦК України), - недійсність їх прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність у судовому порядку на підставах, установлених законом (Постанова ВСУ від 18.11.2014 у справі № 21- 422а14)49. Згідно з п. 18 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2)правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що оспорювані правочини вчинені іншими особами, шляхом вчинення шахрайських дій, що мають ознаки кримінального правопорушення. Як на доказ зазначеної обставини, позивач посилається на те, що за даним фактом відповідно до ст.190 КК України, порушено кримінальне провадження № 120180501500002187 від 18.09.2018 року. Обставини внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення не можуть судом сприйматись, як обставина доведення факту вчинення кримінального правопорушення певними особами та й відповідно вчинення правочину іншою(ими) особою(ами). Зазначені обставини можуть доводитись виключно вироком суду, який набрав законної сили, та можуть мати наслідки преюдиції обставин (питань фактів) встановлених за наслідками кримінального судочинства, при розгляді справи в порядку цивільного судочинства. Одночасно, суд зазначає, що встановлення обставин визначених ст.91 КПК України, не входить до обсягу завдання цивільного судочинства, визначеного ч.1 ст. 2 ЦПК України, у зв`язку з чим посилання позивача на обставину вчинення правочину іншими особами, суд залишає поза увагою. Отже, на підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відмову в його задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed