Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом в суд про визнання недійсним договору дарування житлового будинку №2 на вул. Кондратюка (колишня Дворова) у м.Львові, укладеного 10.10.2001 року між [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], посвідченого 10.10.2001 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 5614. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вказаний будинок був відчужений її покійним прадідом [PERSON] 10.10.2001 року на підставі договору дарування на користь [PERSON] Проте вважає, що даний договір укладений та посвідчений приватним нотаріусом незаконно, в порушення приписів ст.48 ЦК України 1963 року та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» в редакції чинній на час укладення договору, оскільки на момент вчинення оскаржуваного правочину вона була зареєстрована в будинку і була неповнолітньою, а дозволу органу опіки та піклування на відчуження даного будинку не було, як і не було отримано згоди її батьків на вчинення такого правочину. Крім того, зазначила, що рішенням Залізничного районного суду від 01.06.2012 року за нею та [PERSON] визнано право на користування житловим будинком № 2 по вул. Кондратюка у м. Львові з відповідними господарськими будівлями та спорудами до нього та земельною ділянкою, площею 0,0472 га. Зобовязано [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та [PERSON] в користуванні вказаним житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами до нього та земельною ділянкою, площею 0,0472 га, а також вселити їх у вказаний житловий будинок. Дане рішення набрало законної сили, проте по даний час не виконано. Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача, яка представила заяву (а.с. 41), в якій просить розглядати справу за її відсутності, що відповідає вимогам ч.2 ст.158 ЦПК України. Відповідач [PERSON], яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, в судове засідання не зявилася, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, про причини своєї неявки суд не повідомила. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - приватний нотаріус Львівського МНО [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала заяву, в якій щодо заявлених вимог покладається на розгляд суду та просить розглядати справу за її відсутності, при цьому зазначила, що дійсно 10.10.2001 року нею був посвідчений договір дарування житлового будинку, про що зроблено запис в реєстрі № 5614. Даний договір був укладений у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5, тому нотаріуси не були зобовязані вимагати у сторін правочину дозвіл органу опіки та піклування, якщо такий правочин не укладався від імені неповнолітньої особи та/або не припиняв піклувальником її прав. Третя особа орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації ЛМР не забезпечив явку у судове засідання свого уповноваженого представника, натомість представник [PERSON] подала суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності та при вирішенні справи покладається на розгляд суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.10.2001 року між [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], на підставі доручення, було укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 5614 (а.с.9). Згідно цього договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар шлакобетонний житловий будинок №2, що знаходиться у м.Львові на вул.Кондратюка (колишня Дворова), розташований на земельній ділянці площею 455,6 кв.м. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Позивач просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з підстав того, що укладення правочину, предметом якого є житловий будинок на вул.Кондратюка, 2 у м.Львові, право користування яким вона мала і на час укладення якого була неповнолітньою дитиною, без згоди органу опіки і піклування є незаконним і згідно ст.48 ЦК України 1963 року і ст.17 Закону України «Про охорону дитинства»в редакції чинній станом на 10.10.2001 року (момент укладення договору) такий договір є недійсним. Як вбачається з довідки ЛКП «Сяйво» від 11.03.2015 року, позивач [PERSON], [INFO], була зареєстрована у будинку №2 на вул.Кондратюка у м.Львові з 12.03.1997 року (а.с.8), отже на час укладення оскаржуваного договору дарування була неповнолітньою і була зареєстрована в житловому будинку, який був предметом договору. У відповідності до ст.243 ЦК України 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до вимог ч.1 ст.48 ЦК України у вказаній редакції недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 5, 13, 14 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в спорах про визнання угод недійсними» (чинної на момент укладення оскаржуваного договору) за правилами ст. 48 ЦК України угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК України застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК України). Статтями 60, 78, 128, 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України визначено, що обов'язком батьків визначено захист прав та інтересів їх неповнолітніх дітей. Якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Завданням опіки і піклування є, зокрема, захист особистих і майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства» в редакції чинній на 10.10.2001 року регулює право дитини на майно. Згідно із ч.3 цієї статті батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Тобто вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин з відчуження житлового приміщення, відносно якого в дитини є право на користування житлом. 01.01.2006 року набрав чинності Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», відповідно до ст.12 якого для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. До набрання чинності цим Законом законодавство України не передбачало обов'язкової згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна батьків, відносно якого їхні діти мали лише право на користування. Таким чином, до 01 січня 2006 року згода органів опіки та піклування необхідна була лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) майна, що відчужується. Враховуючи те, що спірний договір дарування житлового будинку було укладено до 01.01.2006 року і такий будинок не належав [PERSON] на праві власності, вона була лише зареєстрована у такому, крім цього, цей договір не укладався батьками позивача, тому суд дійшов висновку, що жодних порушень майнових прав неповнолітньої особи при укладенні та посвідченні вказаного договору не було. Також, судом встановлено і береться до уваги, що правовий статус позивача щодо житлового будинку№2 на вул.Кондратюка у м.Львові не змінився внаслідок укладення спірного договору, вона і надалі залишилась зареєстрованою в цьому житлі та має право користування таким і на час розгляду справи. Дане підтверджується рішенням Залізничного районного суду від 01.06.2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20.09.2012 року і згідно якого визнано за [PERSON] і [PERSON] право на користування житловим будинком №2 на вул.Кондратюка у м.Львові з відповідними господарськими будівлями та спорудами до нього та земельною ділянкою, площею 0,0472 га, зобовязано [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та [PERSON] в користуванні цим житловим будинком, вселено [PERSON], [PERSON] в житловий будинок (а.с. 4-7). Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені судом обставини і оцінивши досліджені докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку №2 на вул. Кондратюка у м.Львові є безпідставними, не грунтуються на законі, а тому в задоволенні таких слід відмовити. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed