Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Приморського районного суду м. Одеси із позовом, який в подальшому уточнили, та просили визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . 06 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. 16 червня 2004 року [PERSON] , та її донька від попереднього шлюбу [PERSON] були зареєстровані у квартирі. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 01.03.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. З січня місяця 2018 року [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі не проживають. Посилаючись на тривале непроживання у квартирі, позивачі просили визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 09 липня 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеному позовному провадженні з викликом сторін з призначенням судового засідання на 12 листопада 2020 року. З 26 серпня 2020 року по 11 вересня 2020 року суддя знаходилась в щорічній основній відпустці. У судове\~засідання 12\~листопада 2020\~року з`явились\~представник позивача - [PERSON] .Інші учасники справи у судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялись. Судове засідання відкладено на 17 лютого 2021 року. У судове засідання 17 лютого 2021 року з`явився представник позивача [PERSON] . Інші учасники справи у судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялись. Судове засідання відкладено на 22 квітня 2021 року. В судове\~засідання,\~призначене на\~22.04.2021\~року сторони\~не з`явилися,\~від позивачів\~надійшла заява\~про розгляд\~справи у\~їх відсутність,\~проти ухвалення\~заочного рішення\~позивачі не\~заперечували. Відповідачі у судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст.\~43\~ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч. 1 ст.\~44\~ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позовну заяву у відповідності до вимог ст. ст. 280-281 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04.03.1992 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу, реєстровий номер 3-2210. 14.12.2011 року [PERSON] відчужила Ѕ частку квартири [PERSON] на підставі договору дарування, реєстровий номер 795. 06.10.2000 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, у зв`язку із чим [PERSON] змінили призвіще на [PERSON] . Після реєстрації шлюбу 16.06.2004 року [PERSON] та її донька від іншого шлюбу [PERSON] були зареєстровані у квартирі [ADDRESS] . У 2013 році [PERSON] змінила призвіще на [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 01.03.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до акту від 24.04.2020 року починаючи з січня 2018 року у квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає, а [PERSON] з 2016 року. Матеріали цивільної справи доказів спростування актів не містять, як і доказів фактичного проживання відповідачів у квартирі [ADDRESS] Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved