Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

[PERSON], інтереси якого представляє адвокат [PERSON], звернувся в суд із позовом до Боржавської сільської ради про встановлення права власності на спадкове майно за заповітом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 02.11.1994 р. померла мати позивача [PERSON], а 07.10.2005 року батько [PERSON] 22.10.1996 р. батько позивача залишив заповіт, яким все своє майно заповів позивачу. Після смерті батька та матері залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок в с.Боржавське по вул.Добролюбова, 92 та 2 сертифікати на право на земельну частку (пай) розмірами по 0,71 га, що перебуває в колективній власності КСГП ім.Ватутіна. Позивач прийняв спадщину в шестимісячний строк, оскільки постійно зареєстрований та проживав із спадкодавцями, і в тому числі на день їх смерті. В червні 2017 року позивач звернувся до нотаріуса для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак йому було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу. Позивач просить суд визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті батьків. Сторони в судове засідання не з'явилися. Представник позивача подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Вимоги заяви підтримує повністю та просять суд такі задоволити. Відповідач, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином своєчасно, в судове засідання з невідомих суду причин не з'явився і від нього не надійшло жодного клопотання про відкладення слухання справи або поважні причини неявки, тому на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне. 02 листопада 1994 року померла мати позивача [PERSON], а 07 жовтня 2005 року помер його батько [PERSON]. 22 жовтня 1996 року батько позивача залишив заповіт, яким все майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те на що він матиме право по закону, і що йому буде належати на день смерті (будинок, прибудова, земля) заповів позивачу. Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 38, посвідчений секретарем Боржавської сільської ради Виноградівського району. Після смерті батька залишилось спадкове майно: житловий будинок з надвірними спорудами по вулиці Добровольців, №92 в с.Боржавське Виноградівського району Закарпатської області та сертифікат РН166614 на право на земельну частку (пай) розміром 0,71 га, що перебуває в колективній власності КСГП ім..Ватутіна, який виділений на підставі рішення Виноградівської районної державної адміністрації за №138 від 27.03.1997 року, виданий Виноградівською РДА 28.10.2000 року та зареєстрований 28.10.2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну ділянку (пай) за №17459. Після смерті матері [PERSON] залишився сертифікат РН166615 на право на земельну частку (пай) розміром 0,71 га, що перебуває з колективній власності КСГП ім.Ватутіна, який виділений на підставі рішення Виноградівської районної державної адміністрації за №138 від 27.03.1997 року, виданий Виноградівською РДА 28.10.2000 року та зареєстрований 28.10.2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну ділянку (пай) за №17460. Відповідно до виготовленого БТІ технічного паспорту та довідки КП «Виноградівського районне БТІ» №147 від 09.03.2017 року житловий будинок з надвірними будівлями в с.Боржавське по вул.Добровольців, 92 будівництвом завершений, рахується за [PERSON] на підставі довідки виконкому Боржавської сілсьької ради від 19.02.2017 року за №63. Спадкування відбувається за заповітом. Відсутні спадкоємці, які би мали право на обов'язкову долю та спадкоємці за законом. Спадкування відбувається за заповітом. Відсутні спадкоємці, які би мали право на обов'язкову долю та спадкоємці за законом. Позивач прийняв спадщину в 6-ти місячний строк в порядку ст.1268 ЦК України, так як постійно зареєстрований та проживав із спадкодавцями, і в тому числі на день їх смерті, що стверджується довідкою за №182 від 09.06.2017 року, виданою Боржавською сільською радою та відміткою в паспорті про реєстрацію. Згідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, згідно з ч.5 цієї статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В червні 2017 року позивач звернувся до державного нотаріуса для видачі свідоцтва на право власності на спадкове майно за заповітом. 20 червня 2017 року державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва по тій причині, що для оформлення спадщини необхідно правовстановлюючий документ на будинок, який повинен бути зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У випадку відсутності документа звертатись до суду. Правовстановлюючий документ на будинок відсутній. Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року ( справа №6-137цс13). У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі-Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-11, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі- Постанова від 26 серпня 1948 року), які , зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. За Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням реєстрації. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (втратила чинність на під ставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року), будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, реєстрації не підлягали. Крім того, позивач вимушений звернутись до суду із-за відсутності оригіналів сертифікатів, які втрачено. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Отже, втрата сертифікату та відсутність механізму видачі дублікатів сертифікатів не позбавляє позивача права на земельну ділянку. Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, враховуючи ті обставини, що позивач надав суду достатньо доказів, які підтверджують позов, а визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позивач [PERSON] як спадкоємець після смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] має законне право на визнання права власності на житловий будинок та сертифікати на право на земельну частку (пай) в порядку спадкування

Outcome: approved