Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

[PERSON], являючись власником ? частина квартири , що знаходиться за адресою [ADDRESS], звернулася до суду із позовною заявою про її вселення до даного житла, оскільки відповідачі змінили вхідні замки та не впускають її до власної квартири, чим чинять перешкоди у користуванні власністю, а один із відповідачів - [PERSON] незаконно, без правових підстав вселився та проживає у вказаній квартирі, хоча дозволу на його проживання позивачка не надавала. Посилаючись на ті обставини, що численні звернення до правоохоронних органів не дали належного результату, [PERSON] просить суд усунути перешкоди у користуванні належною їй власністю, шляхом вселення її до належної їй квартири та виселення з неї [PERSON] В судове засідання позивачка не з'явилася, але подала письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності Відповідачі та їх представники до суду не з'явилися, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином у зв'язку з чим, суд на підставі ст. 224 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні докази по справі суд приходить до наступного: Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 26.11.1983 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час подружнього життя, 25.01.1995 року, [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] . Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 05 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 21 листопада 2014 року (а.с.4-5), за [PERSON] було визнано право власності на ? частину вказаної квартири, як на майно, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, набуте за час шлюбу. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8) підтверджується реєстрація за [PERSON] Реєстраційною службою Прилуцького міськрайонного управління юстиції 23 грудня 2014 року , права власності на 1\\2 квартири [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників. Крім того, права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Право співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності закріплено в ст. 361 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідачі, користуючись квартирою, ? частина якої належить позивачу та перешкоджаючи їй у вселенні в квартиру порушують права позивача щодо користування належною йому частиною квартири. Отже, у зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. В судовому засіданні також було встановлено, що відповідач [PERSON] до вказаної квартири вселився не отримавши на це дозволу її власників, тобто самоправно. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити також і ті обставини, що стороною співвідповідача [PERSON] не було надано належних та допустимих доказів з приводу законності його вселення до належної позивачці квартири та проживання у ній без згоди всих її власників, а також підтверджено вчинення перешкод у вселенні та проживанні позивачки, як співвласника даного житла. Оскільки відповідачі перешкоджають позивачу проживати в квартирі, яка знаходиться у спільній частковій власності сторін, чим чинять йому перешкоди в її користуванні, суд приходить до висновку про необхідність захисту порушених прав позивача і необхідність вселення [PERSON] та виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог у повному обсязі, суд відповідно до вимог ст.88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути на користь [PERSON] документально підтверджені судові витрати по справі, а саме по сплаті судового збору в розмірі 243 грн.60 коп. На підставі ст.16,386,391ЦК України,

Outcome: approved