Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 2»), в якому просив: 1) визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] відомості, висловлені та розповсюджені [PERSON], [PERSON], які 14 квітня 2014 року були розміщені на сайті youtube.com за адресою [INFO] відносно: - примушування працівників Івано-Франківського ОДОСП з боку [PERSON] приймати лівий спирт, розливати ліву горілку; - привезення зовсім сторонніх людей з битами та їхнім облаштуванням на ночівлю для того, щоб з їхньою допомогою вчиняти ці незаконні дії; - наявності трьох напрямків кримінальних дій стосовно [PERSON] з усіма підтверджуючими доказами і документами у силових структурах Івано-Франківської області. - причетності [PERSON] до корупційних схем; - причетності [PERSON] до схем, що працювали на [PERSON] та попередню владу; 2) зобов'язати [PERSON], [PERSON] не пізніше наступного дня після набрання законної сили рішенням суду спростувати інформацію, вказану у попередньому пункті, шляхом оголошення її неправдивості перед трудовим колективом Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості та записом відеоінтерв'ю для подальшого його передачі в ЗМІ. 3) Стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, позовні вимоги мотивовані тим, що 14 квітня 2014 року на сайті youtube.com за адресою [INFO] [PERSON] та [PERSON] щодо [PERSON] було поширено неправдиву, таку, що не відповідає дійсності, порочить його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію відносно: - примушування працівників Івано-Франківського ОДОСП з боку [PERSON] приймати лівий спирт, розливати ліву горілку; - привезення зовсім сторонніх людей з битами та їхнім облаштуванням на ночівлю для того, щоб з їхньою допомогою вчиняти ці незаконні дії; - наявності трьох напрямків кримінальних дій стосовно [PERSON] з усіма підтверджуючими доказами і документами у силових структурах Івано-Франківської області. - причетності [PERSON] до корупційних схем; - причетності [PERSON] до схем, що працювали на [PERSON] та попередню владу; Вищевказану інформацію, як вказала представник Позивача, було переглянуто на сайті youtube.com значною кількістю Інтернет-читачів, тобто вказана інформація стала доступною для широкого загалу. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на те, що поширена [PERSON] та [PERSON] вищезазначена інформація є неправдивою та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію Позивача, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про захист честі, гідності та ділової репутації. Відповідач 1 - [PERSON], - в судове засідання повторно не з'явилася, явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про дату час і місце судового розгляду повідомлена належним чином у встановленому порядку, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання Відповідача 1 та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». 08 червня 2016 року [PERSON] подано заяву про відкладення розгляду справи, яку Відповідач мотивувала неможливістю прибуття в судове засідання у зв'язку з відрядженням до м. Київ для участі у агропромисловій виставці. Письмового відношення Відповідача 1 до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Відповідач 2 - [PERSON], - в судове засідання повторно не з'явилася, явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про дату час і місце судового розгляду повідомлена належним чином у встановленому порядку, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. 10 червня 2016 року [PERSON] подано заяву про відкладення розгляду справи, яку Відповідач мотивувала неможливістю прибуття в судове засідання у зв'язку з проходженням домашньої реабілітації після складного перелому колінної чашки. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що в ході розгляду даної цивільної справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] тричі не з'являлися в судові засідання, подаючи заяви про відкладення розгляду справи, та не повідомляючи про причини неявки в судове засідання, враховуючи наявність в матеріалах справи письмових заперечень [PERSON] на позов, зважаючи на встановлені цивільним процесуальним законодавством України строки розгляду цивільних справ, які повинні бути розумними, Суд дійшов висновку про розгляд справи без участі відповідачів. В матеріалах справи місяться письмові заперечення [PERSON] на позов, в яких Відповідач 2 посилається на те, що нею не поширювалося неправдивої чи недостовірної інформації стосовно [PERSON], а висловлена інформація є цілком достовірною та відповідає дійсності. Крім того, в поданих до суду запереченнях Відповідач 2 покликається на те, що зміна керівництва та позапланова перевірка, яка проводилася на підприємстві Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (за участю [PERSON].) була доказом планування рейдерського захоплення даного підприємства. Інформація стосовно кримінальних схем в Укрспирті, як зазначено в запереченнях на позов, була отримана Відповідачем 2 з колективного звернення трудового колективу Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості. Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 14 квітня 2014 року на сайті youtube.com за адресою [INFO] [PERSON] щодо [PERSON] було поширено інформацію відносно: - примушування працівників Івано-Франківського ОДОСП з боку [PERSON] приймати лівий спирт, розливати ліву горілку; - привезення зовсім сторонніх людей з битами та їхнім облаштуванням на ночівлю для того, щоб з їхньою допомогою вчиняти ці незаконні дії; - наявності трьох напрямків кримінальних дій стосовно [PERSON] з усіма підтверджуючими доказами і документами у силових структурах Івано-Франківської області. 14 квітня 2014 року на сайті youtube.com за адресою [INFO] [PERSON] щодо [PERSON] було поширено інформацію відносно: - причетності [PERSON] до корупційних схем; - причетності [PERSON] до схем, що працювали на [PERSON] та попередню владу. Вважаючи недостовірною вищевказану інформацію, поширену [PERSON] та [PERSON] 14 квітня 2014 року в м. Івано-Франківську, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про захист честі, гідності та ділової репутації. Відповідно до частини 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду (частина 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Частиною 1 статті 277 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частини 6,7 статті 277 Цивільного кодексу України). Як зазначено в пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам (абзаци перший - четвертий пункту 15 вищевказаної Постанови). Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На підтвердження факту поширення інформації [PERSON] та [PERSON] стосовно [PERSON] представником Позивача надано суду відеодиск (а.с. 37), зі змісту інформаційного наповнення якого вбачається факт поширення [PERSON] та [PERSON] стосовно [PERSON] наступної інформації відносно: - примушування працівників Івано-Франківського ОДОСП з боку [PERSON] приймати лівий спирт, розливати ліву горілку; - привезення зовсім сторонніх людей з битами та їхнім облаштуванням на ночівлю для того, щоб з їхньою допомогою вчиняти ці незаконні дії; - наявності трьох напрямків кримінальних дій стосовно [PERSON] з усіма підтверджуючими доказами і документами у силових структурах Івано-Франківської області. - причетності [PERSON] до корупційних схем; - причетності [PERSON] до схем, що працювали на [PERSON] та попередню владу. Крім того, факт поширення [PERSON] та [PERSON] стосовно [PERSON] вищевказаної інформації підтверджується змістом інформаційного матеріалу за Інтернет-адресою на сайті youtube.com за адресою [INFO]. Таким чином, Суд звертає увагу на те, що факт поширення вищевказаної інформації, щодо недостовірності якої заявлено позовні вимоги в даній цивільній справі, Позивачем доведено. Крім того, зі змісту даної інформації вбачається, що вона у відповідній оскаржуваній частині стосується [PERSON], і зазначена інформація поширена в мережі Інтернет, тобто доведена до відома багатьох осіб. Стосовно доводів представника Позивача щодо недостовірності, тобто невідповідності дійсності, поширеної [PERSON] та [PERSON] стосовно [PERSON] інформації, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до абзаців п'ятого-шостого пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтями 297, 299 ЦК України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Зміст права, зокрема, на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики. Суд також звертає увагу на те, що чинним цивільним законодавством закріплена презумпція добропорядності особи, а тому згідно з положеннями статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена про позивача інформація є достовірною, покладається на відповідачів. Так, предметом судового розгляду в даній справі є, зокрема, позовні вимоги про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію Позивача, наступної інформації відносно [PERSON] щодо: - примушування працівників Івано-Франківського ОДОСП з боку [PERSON] приймати лівий спирт, розливати ліву горілку; - привезення зовсім сторонніх людей з битами та їхнім облаштуванням на ночівлю для того, щоб з їхньою допомогою вчиняти ці незаконні дії; - наявності трьох напрямків кримінальних дій стосовно [PERSON] з усіма підтверджуючими доказами і документами у силових структурах Івано-Франківської області. - причетності [PERSON] до корупційних схем; - причетності [PERSON] до схем, що працювали на [PERSON] та попередню владу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник Позивача в судовому засіданні посилалася на те, що висловлювання відповідачів стосовно вищевказаної незаконної діяльності Позивача (примушування приймати лівий спирт, розливати ліву горілку, привезення сторонніх людей з битами для цих цілей, наявності трьох напрямків кримінальних дій, причетності до кримінальних схем та схем попередньої влади) є фактичними твердженнями про незаконну діяльність Позивача, порушення ним закону тощо, що не відповідає вимогам закону, та порушує особисті немайнові права Позивача як порядного громадянина, а також як працівника (на той час) Івано-Франківського ОДОСП. Згідно з пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на конкретний зміст висловленої відповідачами інформації, вжиття ними відповідних мовних засобів тощо, Суд приходить до висновку про те, що висловлена відповідачами стосовно Позивача інформація не може вважатися оціночними судженнями, критикою тощо, оскільки дана інформація є конкретними твердженнями відповідачів стосовно Позивача (примушування приймати лівий спирт, розливати ліву горілку, привезення сторонніх людей з битами для цих цілей, наявності трьох напрямків кримінальних дій, причетності до кримінальних схем та схем попередньої влади), яку можливо перевірити за допомогою відповідних доказів. Так, інформація, викладена на сайті youtube.com за адресою [INFO], подана в формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження, з огляду на використання конкретних фактичних тверджень. При характеристиці Позивача автори не використовують гіперболи, алегорії або сатиру, які зазвичай застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи. Натомість, їхні вислови містять багато дієслів та стверджувальних висловів, які вказують на вчинення Позивачем тих чи інших протиправних дій та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його особистих, ділових та професійних якостей, а тому відповідні фрагменти вислови відповідачів стосовно Позивача є негативною інформацією, яка подана у формі фактичних тверджень. Автори оскаржуваної інформації не посилаються на жодну оприлюднену публікацію в якості джерела отримання ним певної інформації, а всі висновки роблять від власного імені, іноді посилаючись як на джерело отримання інформації на слова окремих працівників підприємства Івано-Франківського ОДОСП. Крім того, поширену інформацію не можна визнати авторським аналізом відповідачів відомостей щодо Позивача, які були отримані ними з інших джерел, також з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту поширення будь-якими іншими особами аналогічної інформації стосовно Позивача. У спірних висловлюваннях відповідачів містяться фрагменти, які не можна розцінювати як гостру критичну оцінку діяльності Позивача, оскільки в них прямо вказується на вчинення Позивачем тих чи інших правопорушень, які мають ознаки кримінальних злочинів, пов'язаних із зловживанням службовим становищем, а саме: примушування працівників Івано-Франківського ОДОСП з боку [PERSON] приймати лівий спирт, розливати ліву горілку; привезення зовсім сторонніх людей з битами та їхнім облаштуванням на ночівлю для того, щоб з їхньою допомогою вчиняти ці незаконні дії; причетності [PERSON] до корупційних схем; причетності [PERSON] до схем, що працювали на [PERSON] та попередню владу. Зі змісту наведених висловлювань вбачається, що вони можуть сформувати у громадськості думку про причетність Позивача до кримінальної діяльності. Критика діяльності позивача фактично зводиться до обвинувачень його у вчиненні протиправних дій, які мають ознаки кримінальних злочинів, але не мають під собою жодного підґрунтя, проте за своїм змістом можуть стати підставою для відповідного реагування з боку правоохоронних органів. При цьому, відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Так, Суд звертає увагу на те, що відповідачами не надано суду, і в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт причетності [PERSON] до примушування працівників приймати лівий спирт, розливати ліву горілку, привезення сторонніх людей з битами для цих цілей, наявності трьох напрямків кримінальних дій стосовно нього, причетність до корупції та до кримінальних схем попередньої влади. Належних доказів існування відкритих кримінальних справ (порушених кримінальних проваджень) стосовно [PERSON], притягнення його до відповідальності згідно законодавства про корупцію, співпрацю з посадовцями попередньої влади, - відповідачами суду надано не було. В матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження того, що саме [PERSON] примушував працівників Івано-Франківського ОДОСП приймати лівий спирт, розливати ліву горілку, привезення сторонніх людей з битами для цих цілей , і що такі факти взагалі мали місце на підприємстві. Враховуючи вищезазначене, Суд звертає увагу на те, що в даній цивільній справі відповідачами не виконано обов'язку щодо доказування правдивості та достовірності поширеної ними інформації стосовно Позивача. Відтак, враховуючи вищезазначене, Суд дійшов висновку про те, що поширена відповідачами відносно Позивача інформація викладена у формі фактичних тверджень, а належних та допустимих доказів на підтвердження правдивості зазначеної інформації відповідачами не було надано, а Судом таких обставин не встановлено. Таким чином, позовна вимога про визнання такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] відомості, висловлені та розповсюджені [PERSON], які 14 квітня 2014 року були розміщені на сайті youtube.com за адресою [INFO] відносно: - примушування працівників Івано-Франківського ОДОСП з боку [PERSON] приймати лівий спирт, розливати ліву горілку; - привезення зовсім сторонніх людей з битами та їхнім облаштуванням на ночівлю для того, щоб з їхньою допомогою робити ці незаконні дії; - наявності трьох напрямків кримінальних дій стосовно [PERSON] з усіма підтверджуючими доказами і документами у силових структурах Івано-Франківської області; відомості, висловлені та розповсюджені [PERSON], які 14 квітня 2014 року були розміщені на сайті youtube.com за адресою [INFO] відносно: - причетності [PERSON] до корупційних схем; - причетності [PERSON] до схем, що працювали на [PERSON] та попередню владу, - є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобов'язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на встановлений судом факт недостовірності поширеної відповідачами стосовно Позивача інформації, суд дійшов висновку про необхідність зобов'язання відповідачів не пізніше наступного дня після набрання законної сили рішенням суду в даній цивільній справі спростувати інформацію, висловлену та розповсюджену ними, - шляхом оголошення її недостовірності перед трудовим колективом Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості та записом відеоінтерв'ю для подальшого його передачі в ЗМІ. Відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Обґрунтовуючи факт завдання Позивачу внаслідок поширення відповідачами недостовірної формації щодо нього моральної шкоди та її розмір у 5000,00 грн., представник Позивача посилалася на те, що вказана інформація стала доступна для членів сім'ї Позивача, та, зокрема, його матері, стан здоров'я якої у зв'язку з цим різко погіршився. Крім того, сам Позивач внаслідок поширення недостовірної інформації щодо нього, нервував, хвилювався, що призвело до душевних страждань. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши доводи Позивача щодо завданої йому моральної шкоди, форм її прояву, Суд дійшов висновку про те, що обставини, пов'язані з поширенням відповідачами недостовірної та негативної інформації стосовно Позивача, вплинули на його психологічний та духовний стан, змінили його звичний спосіб життя, та вимагали додаткових зусиль для організації його часу та життя. При цьому, оцінюючи доводи Позивача щодо розміру завданої йому моральної шкоди у 5 000,00 грн., Суд звертає увагу на те, що належних доказів на підтвердження саме такого розміру завданої моральної шкоди Позивачем не надано. Отже, враховуючи характер завданої Позивачу моральної шкоди, тривалість тих обставин, які призвели (сприяли) завданню такої шкоди, форм їх прояву Суд вважає обґрунтованими вимоги Позивача щодо відшкодування розміру моральної шкоди у 2000,00 грн., оскільки вважає вказаний розмір адекватним способом відновлення порушеного немайнового права Позивача у спірних правовідносинах. Крім того, задоволення позовних вимог про визнання недостовірною інформації та зобов'язання відповідачів її спростувати Суд вважає одним із способів відшкодування моральної шкоди Позивачу. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими частково та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до пункту 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, стягненню з відповідачів на користь Позивача підлягає сума судового збору в розмірі 243,60 грн. В позовній заяві Позивач також просив стягнути з відповідачів понесені ним витрати на правову допомогу в сумі 1000,00 грн. На підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу за Договором (угодою) про надання правової допомоги від 10 квітня 2015 року, Позивачем надано Суду квитанцію № 22873585 від 15 квітня 2015 року про здійснення оплати за надання правової допомоги в сумі 1000,00 грн. Враховуючи зазначене, Суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь Позивача витрат на правову допомогу в сумі 1000,00 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 32, 68 Конституції України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,

Outcome: partial