Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON] просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] проживала разом із померлим [INFO] року [PERSON], за адресою: [ADDRESS] однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини, яка відкрилась після його смерті; визнати за [PERSON] право на спадкування за законом четвертої черги після смерті [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що [INFO] року помер [PERSON], який на день смерті проживав в [ADDRESS]. Позивач разом зі своєю родиною проживає в квартирі №63 цього будинку. Свого часу, позивачу на праві власності належала квартира №63, однак 28 листопада 2001 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір міни квартири, на підставі якого [PERSON] набув права власності на квартиру №93. [PERSON] був особою похилого віку, після смерті дружини проживав один, в силу віку та стану здоров'я потребував сторонньої допомоги, тому позивач, на проханням [PERSON], почала за ним доглядати, помагала по господарству, придбавала продукти харчування та медичні препарати, готувала їжу, прибирала в квартирі. У лютому 2008 року стан здоров'я Зайко погіршився, він потребував професійної медичної допомоги і по суті перетворився на лежачого хворого, що потребував постійного медичного догляду, внаслідок чого 03 березня 2008 року він був госпіталізований в лікарню №2 м.Києва. Позивач постійно навідувала [PERSON] у лікарні, придбавала ліки, засоби догляду, надавала необхідну допомогу. Перебуваючи в лікарні, [PERSON] склав заповіт на ім'я позивача, а потім і договір дарування належної йому квартири, лише після смерті [PERSON] з'явився онук [PERSON], який почав судову тяганину з приводу оспорювання договору дарування квартири та заповіту, при цьому за життя діда не разу його не навідував, не надавав матеріальної допомоги, як і не навідували його інші родичі, про існування яких позивачу взагалі не було відомо. Позивач наголошує, що єдиною людиною, хто фактично як член родини, завжди була поруч з [PERSON], це лише вона особисто, тому враховуючи наведені обставини позивач вважає доведеним той факт, що проживала разом із померлим [INFO] року [PERSON], за адресою: [ADDRESS] однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини, яка відкрилась після його смерті, та як спадкоємець четвертої черги за законом має право отримати в порядку спадкування квартиру [ADDRESS], яка належала на праві власності спадкодавцю [PERSON], та входить до спадкової маси. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні. Представник відповідач [PERSON] в судовому засідання проти позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи. (а.с.29-33) Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть, яке видане Відділом реєстрації смерті у місті Києві 02 квітня 2008 року (актовий запис №6528). (а.с.9) Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. За життя [PERSON] залишив заповіт датований 05 березня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., за умовами заповіту [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що належить йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав [PERSON]. (а.с.12) 14 березня 2008 року [PERSON] укладено Договір дарування квартири, за умовами договору Дарувальник передав в дар [PERSON] квартиру [ADDRESS]. (а.с.11) 11 червня 2008 року [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявою про відмову належної йому за законом частки спадкового майна, що залишилось після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO] року, на користь свого сина [PERSON]. (а.с.72) 11 червня 2008 року [PERSON] звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявою про намір прийняти спадщину після смерті свого діда - [PERSON], який помер [INFO] року. (а.с.72 зворот) Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Тетяна Василівна про визнання договору дарування та заповіту недійсними. 24 червня 2016 року Апеляційним судом міста Києва постановлено рішення, яким апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 червня 2015 року скасовано та ухвалене нове, яким позовні вимоги задоволено. Визнано Договір дарування квартири, укладений [PERSON] 14 березня 2008 року на ім'я [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. 14 березня 2008 року, зареєстрований в реєстрі №177, та Заповіт [PERSON] від 05 березня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстрований в реєстрі №1434, недійсними. (а.с.13-15) Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право. Відповідно до ст.1264 Цивільного кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Частиною 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється позачергово. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обв'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом та таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. (ст. ст.60 ЦПК України) Доказами постійного проживання разом із спадкодавцем можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним, реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі, інші документи, які підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем. Як з'ясовано судом, з 22 січня 2002 року [PERSON], 1938 року народження, був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Дніпрові хвилі» (форма №3) від 22 квітня 2008 року вих.№91/08. (а.с. 75 зворот) В той же час, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується даними паспорта, які перевірені при встановлені особи позивача в судовому засіданні. На підтвердження факту проживання однією сім'єю з померлим [PERSON], позивач посилається на те, що [PERSON] був особою похилого віку, в силу віку та за станом здоров'я потребував стороннього догляду, у зв'язку з чим позивач допомагала йому по господарству, придбавала продукти харчування та ліки, оплачувала комунальні послуги та допомагала утримати квартиру, яка належала [PERSON], в належному стані, при доведенні цих фактів позивач обмежилась лише показами свідків, які допитувались в судовому засіданні, за клопотанням позивача, однак інших доказів, які мали підтвердити той факт, що позивач з покійним проживали однією сім'єю, мали спільний побут, взаємні права та обов'язки із померлим на протязі не менш як п'яти років до часу відкриття спадщини, суду надано не було, а в силу положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд критично відносить до показів свідків [PERSON] та [PERSON], мешканці будинку [ADDRESS], та [PERSON], працівник поштового відділення, яке обслуговувало мешканців будинку [ADDRESS], які допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача, оскільки свідки необізнані про матеріальний стан позивача та [PERSON], їх свідчення лише констатують факт проживання [PERSON] за адресою його реєстрації та періодичні відвідування позивачем квартири покійного та надання йому допомоги по господарству, при цьому свідки наголосили, що про ці факти їм стало відомо зі слів покійного [PERSON], у приватній бесіді при особистому спілкуванні, що стосується спільного проживання позивача з [PERSON], ведення ними спільного господарства та отримання [PERSON] будь-якої матеріальної допомоги від позивача, свідками особисто невідомо. При вирішенні даного спору, суд враховує наявність Договору довічного утримання від 21 квітня 2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], за умовами якого остання зобов'язувалась довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечувати його харчуванням, одягом, медикаментами, доглядом і необхідної допомогою, також договором визначена вартість матеріального забезпечення, оцінена сторонами в 200,00 грн. в місць з урахуванням інфляції. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт укладання договору довічного утримання з [PERSON] та виконання зі свого боку умов договору в період з 2004 року по 2007 рік, в цей період часу інші особи не здійснювали догляд за [PERSON], який в силу свого віку та стану здоров'я потребував стороннього догляду, наголосила, що припинила виконання зобов'язань за цим договором в силу певних життєвих обставин, які склались в сім'ї, у зв'язку з чим договір довічного утримання був розірваний, після його розірвання між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири, яка належала [PERSON], який в подальшому визнаний судом недійсним. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], близькі знайомі сім'ї Зайко, допитані в судовому засіданні за клопотанням відповідача, повідомили, що після смерті дружини [PERSON] проживав в [ADDRESS], в подальшому переселився та до самої смерті проживав в квартирі №93 цього ж будинку, свідки наголосили, що [PERSON] проживав в квартирі один, отримував пенсію, матеріальну допомогу йому надав син [PERSON], який тривалий час проживає в Канаді, про наявність інших осіб, крім [PERSON], які б надавали допомогу [PERSON], здійснювали за ним догляд свідкам невідомо. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт проживання разом з [PERSON] однією сім'єю в квартирі [ADDRESS], не менше п'яти років до часу відкриття спадщини, а саме: з 2003 року по [INFO] року (день смерті), тому відсутні підстави для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом. Враховуючи той факт, що вирішення питання про визнання права власності на спадкове майно безпосередньо залежить від виникнення у потенційного спадкоємця права на спадкування майна спадкодавця за заповітом або за законом, ці обставини не доведено позивачем під час розгляду справи, тому відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог про визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, визнання права на спадкування за законом четвертої черги та визнання права власності на спадкове майно є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed