Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Адвокат Тріфонов Євген Олександрович звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивача адвокат Тріфонов Є.О. посилається на те, що 26 грудня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено усний договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 5000 доларів США, що на день написання позовної заяви становить 128\~900 грн. Кінцевий строк повернення позики 26 травня 2017 року. Однак відповідач свої зобов`язання згідно з договором не виконав, у вказаний строк борг не повернув. У зв`язку з цим представник позивача просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 128\~900 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що знає позивача, спілкувався з ним, оскільки працював на нього неофіційно. Вважає, що [PERSON] скористався даними його старого паспорту та сам склав розписку. Зазначені в розписці грошові кошти він не отримував і розписку не писав. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні та додатково пояснив, що на день складання розписки - 26.12.2019 відповідачем був загублений паспорт, дані якого зазначені в розписці. Тобто на той час відповідач [PERSON] отримав і користувався новим паспортом. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією розписки від 26.12.2016 року [PERSON] позичив [PERSON] строком на шість місяців 5000,00 доларів США, що на момент поданння позовної заяви до суду було еквівалентно 128900,00 гривень. В розписці також наявний запис позичальника про те, що суму позики він зобов`язується повернути до 26 травня 2017 року. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем свого права власності на гроші у сумі 5\~000 доларів США, які він передав відповідачу у власність відповідно до договору позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,\~- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З матеріалів справи, а саме з розписки від 26.12.2016, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виникли договірні правовідносини, які випливають із договору позики, відповідно до якого [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 5000 доларів США та зобов`язався повернути до 26.05.2017. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконав і суму боргу у передбачений договором строк не повернув. Однак відповідач [PERSON] стверджує, що у розписці про отримання грошових коштів від 26.12.2016 стоїть не його підпис, а сама розписка написана іншою особою, тобто ніяких грошових коштів він у [PERSON] не позичав та не отримував. За клопотанням представника відповідача [PERSON] ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2020 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. У вказаний експертом термін відповідачем не сплачено рахунок за проведення експертизи, тому відповідно до п.п. 7, 15 розділу І Інструкції з організації проведення та оформлення експертних проваджень у підрозділах Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України експертом не було проведену судову експертизу, а матеріали справи повернуті до суду без виконання. Вказані обставини дають підстави суду вважати, що дії відповідача спрямовані на умисне ухилення від участі в експертизі. Відповідно до ст.\~109\~ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Посилання представника відповідача у судовому засіданні на те, що на час складання розписки від 26.12.2016 відповідач [PERSON] загубив паспорт та отримав інший, а в самій розписці були зазначені дані старого паспорту, якими скористався позивач, оскільки був роботодавцем [PERSON] , суд не приймає до уваги, адже вказані обставини не свідчать про те, що сам відповідач при написанні розписки 26 грудня 2016 року не скористався даними старого паспорту для введення позивача в оману та навмисного не повернення боргу. Згідно з копією довідки № 12/39-43-1800 від 23.10.2018, виданої Сєвєродонецьким міським відділом УДМС України у Луганській області, [PERSON] , [INFO] , дійсно отримав паспорт громадянина України у формі [NUMBER] , виданий 10.10.2017 органом видачі 4439, у зв`язку з втратою попереднього паспорта серії [NUMBER] , виданого 16.06.2015. Паспорт громадянина України серії [NUMBER] отриманий у зв`язку з втратою паспорта [NUMBER] , виданого 29.12.2004 Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області у зв`язку з досягненням віку. З огляду на зазначене вище судом вбачається, що відповідач [PERSON] неодноразово губив паспорт громадянина України, але факт його знаходження жодного разу не був зафіксований органами поліції, а тому дійсна доля втрачених паспортів не відома. Отже, за відсутності доказів, які би свідчили, що розписка від 26.12.2016 написана не відповідачем [PERSON] та ним не підписувалась, ураховуючи факт ухилення відповідача від участі у проведенні почеркознавчої експертизи шляхом не сплати рахунку за її проведення, суд вважає доводи відповідача та його представника такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не спростовують викладених у позовній заяві обставин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19) зроблено правовий висновок про те, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має процесуальне право обирати валюту зобов`язання та пред`явити позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. Як вбачається з розписки від 26.12.2016 [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 5000 доларів США. Проте, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути на його користь заборгованість за договором позики від 26.12.2016 у сумі еквівалентній 5000 доларів США 128 900 грн. 00 коп. Водночас суд вважає, що така вимога позивача відповідає вимогам закону та правовій позиції Верховного Суду, а позивач мав право на свій вибір пред`явити позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. За таких обставин, ураховуючи те, що відповідачем не було надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на спростування факту укладення договору позики та написання розписки на підтвердження отримання грошових коштів, суд вважає, що обставини, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв`язку з чим позовна заява адвоката Тріфонова\~Євгена Олександровича\~в інтересах\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про\~стягнення боргу підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 20 від 08.08.2017 у сумі 1\~289, 00 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved