Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в сумі 2500,00 доларів США. Позовні вимоги мотивовано тим, що 13.04.2018 року між сторонами було досягнуто усної домовленості з приводу надання [PERSON] на користь [PERSON] послуг щодо отримання міграційної візи до Сполучених Штатів Америки, у зв`язку з чим Позивач оплатив Відповідачу суму коштів у 2500,00 доларів США, на підтвердження чого Відповідач надав йому письмову розписку. Станом на даний час Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, а Позивач візи не отримав, у зв`язку з чим [PERSON] просить стягнути з [PERSON] отримані ним кошти. Представником Позивача подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином за адресою реєстрації місця проживання, що відповідно до вимог процесуального закону вважається належним способом повідомлення сторони у справі. Відзиву на позов від Відповідача до суду не надходило. Оскільки Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 13 квітня 2018 року [PERSON] отримав від [PERSON] суму у 2 500,00 доларів США за надання консультації в отриманні міграційної візи в США, на підтвердження чого написав розписку, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с. 43). Згідно умов вищевказаної розписки, [PERSON] взяв на себе зобов`язання в разі відмови в отриманні візи в термін а саме 6-8 місяців з моменту отримання коштів повернути дану суму в повному обсязі. Як зазначено Позивачем в позовній заяві та заяві про зміну підстав позову, [PERSON] не було виконано взятих на себе зобов`язань згідно домовленості, оскільки не надано консультацій в отриманні [PERSON] міграційної візи в США, однак, всупереч цій же домовленості, не повернуто сплачені кошти в сумі 2500,00 доларів США. У зв`язку з цим Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом. Так, загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави врегульовано статтею 1212 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України»). Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Про це, зокрема, зазначено у висновку, сформульованому Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Таким чином, Суд дійшов висновку про те, що між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини щодо збереження Відповідачем майна Позивача (грошових коштів в сумі 2500,00 доларів США) без достатньої правової підстави, оскільки попередня усна домовленість про надання консультаційних послуг (на підставі якої [PERSON] отримав кошти від [PERSON] ) виконана Відповідачем не була, у зв`язку з чим кошти вважаються такими, що зберігаються без достатньої правової підстави, а тому на підставі статті 1212 ЦК України вони підлягають поверненню Позивачу. Доказів, які би спростовували вищевикладений висновок суду, або свідчили про існування між сторонами будь-яких інших правовідносин, Відповідачем Суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи та вимоги чинного законодавства, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підставними, відтак, підлягають задоволенню. Судові витрати слід розподілити відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 1212 ЦК України,

Outcome: approved