Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, третя особа: Селянське (фермерське) господарство «Михайлівське» в якій просять визнати за ними в порядку спадкування за законом в рівних частках за кожною право постійного користування на земельну ділянку площею 49,87 га, розташовану на території Роганської селищної ради Харківського району Харківської області, яка відповідно до Державного акту на право постійного користування землею [NUMBER] від 10 листопада 2000 року була надана в постійне користування [PERSON], померлому [INFO] року, крім того, визнати за ними в порядку спадкування за законом в рівних частках право на права [PERSON], померлого [INFO] року, як засновника селянського (фермерського) господарства «Михайлівське». В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначали, що вони є спадкоємцями їхнього батька [PERSON], померлого [INFO] року. Після смерті [PERSON] вони прийняли спадщину в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 23 грудня 2009 року, виданого Державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Ольховською Л.М. [PERSON] мав право на постійне користування земельною ділянкою площею 49,87 га на території Роганської селищної ради Харківського району Харківської області для ведення фермерського господарства, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серія [NUMBER], виданого 10 листопада 2000 року на підставі рішення райдержадміністрації ради народних депутатів Харківського району Харківської області від 09 вересня 2000 року №373. [PERSON] 09 листопада 2000 року створено Селянське (фермерське) господарство «Михайлівське», в якому він виступав єдиним засновником та був головою. Селянське (фермерське) господарство «Михайлівське» було створено на базі земельної ділянки площею 49,87 га, яка знаходилась в його постійному користуванні, що підтверджено статутом фермерського господарства. Селянське (фермерське) господарство «Михайлівське» і на даний час є діючим, його діяльність не припинено, жодних рішень про припинення діяльності не приймалось. Позивачі звернулись до нотаріальної контори з метою оформлення вказаного майна у спадщину, однак приватним нотаріусом їм відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом щодо права постійного користування землею та членства у фермерському господарстві, з тих підстав, що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальних дій, якщо особою не подано відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, оскільки Державні акти на право постійного користування не є підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину та у зв'язку з тим, що до 01 січня 2008 року спадкодавець не переоформив право власності на земельну ділянку. Представник позивачів [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. В судовому засіданні прокурор Доценко Д.О. проти задоволення позовних вимог заперечував, з наступних підстав. Право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи /а.с. 204/, в судове засідання не з'явився. Надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності/а.с. 165-167, 175-177, 184, 194, 197, 200/, проти задоволення позовних вимог заперечував, з наступних підстав. Право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Представник третьої особи Селянського (фермерське) господарства «Михайлівське» належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи /а.с. 205/, в судове засідання не з'явився. Надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності /а.с. 76/, позовні вимоги просив задовольнити з наступних підстав. Селянське (фермерське) господарства «Михайлівське» створене 09 листопада 2000 року, засновником та головою якого виступав [PERSON] Селянське (фермерське) господарства «Михайлівське» створене на базі земельної ділянки площею 49,87 га, яка знаходилась в постійному користуванні [PERSON] Селянське (фермерське) господарства «Михайлівське» створене і на даний час є діючим, його діяльність не припинено, жодних рішень про припинення діяльності не приймалось. Вислухавши пояснення представника позивачів [PERSON] та думку прокурора Доценка Д.О., дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] був засновником та головою Селянського (фермерського) господарства «Михайлівське» (далі СФГ «Михайлівське»), що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань /а.с. 20-22/. СФГ «Михайлівське» було користувачем земельної ділянки площею 49,84 га, яка розташована на території Роганської селищної ради та надана для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі рішення розпорядження Харківської райдержадміністрації Ради народних депутатів Харківського району Харківської області від 07 вересня 2000 року №373, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею /а.с. 10/. Голова СФГ «Михайлівське» [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія 1-ВЛ №223840 /а.с. 9/. Спадщину після смерті [PERSON] прийняли його доньки - [PERSON] та [PERSON] і отримали свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 грудня 2009 року /а.с. 8/, проте їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо права постійного користування земельною ділянкою площею 49,87 га, розташованої на території Роганської селищної ради Харківського району Харківської області, оскільки Державні акти на право постійного користування не є підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину та у зв'язку з тим, що до 01 січня 2008 року спадкодавець не переоформив право власності на земельну ділянку /а.с. 14/. Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, за змістом частини першої статті 14 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, зокрема продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства. Відповідно до статті 191 ЦК України підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. За положеннями статті 182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України №6-3113цс15 від 23 листопада 2016 року, №6-2329цс16 від 05 жовтня 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України. При цьому, між власником спірних земельних ділянок (орган місцевого самоврядування) та головою СФГ «Михайлівське» не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно вимог частин першої, другої статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицями права користування чужими земельними ділянками. Разом з тим, СФГ «Михайлівське» не позбавлено можливості звернутися до власника земельної ділянки (орган місцевого самоврядування) для оформлення своїх прав на користування нею. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачі не довели свій позов і відмовляє у задоволені позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати суд покладає на позивачів. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed