Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , просила встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] : - у користування [PERSON] виділити ізольовану житлову кімнату площею 16,9 кв.м.; -у користування [PERSON] виділити суміжну житлову кімнату, площею 16,8 кв.м., та ізольовану кімнату площею 12,8 кв.м; - в загальному користуванні залишити: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, комору. Зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні власністю, а саме Ѕ частини квартири [ADDRESS] » 19 липня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статтей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не скористалася процесуальним правом та не направила до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Виходячи з положень ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Овсянко Олег Сергійович в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, пояснили, що позивачу належить на праві власності 1/2 частина квартири [ADDRESS] , іншим співвласником квартири є [PERSON] , яка є матір`ю позивача. Позивач до досягнення 14 років проживала у спірній квартирі разом з відповідачем та її чоловіком [PERSON] та неповнолітньою дитиною відповідача [PERSON] , однак починаючи з 2017 року позивач позбавлена можливості користуватися власним майном та своєчасно його утримувати, внаслідок несприятливих стосунків із відповідачем та членами її сім`ї, оскільки з боку відповідача чиняться перешкоди у користуванні квартирою, позивач змушена орендувати житло, та у зв`язку з чим, нести непосильний фінансовий тягар у вигляді фінансових витрат на оренду житла Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні просила відмовити у задоволені позову, вважає заявлені вимоги безпідставними та необґрунтованими з урахуванням обраного позивачем способу захисту, наголосила, що позивач є донькою відповідача яка проживала разом з членами сім`ї відповідача у спірній квартирі, але починаючи з 2014 року між сторонами виникли непорозуміння, оскільки відповідач разом з чоловіком зруйнували сапфічні стосунки між позивачем та її представницею прекрасної половини людства, що в подальшому позивач з власної ініціативи виїхала з спірної квартири, на разі позивач проживає в орендованій квартирі, жодних перешкод для її проживання співвласники спірної квартири, відповідач та члени її сім`ї, не створюють, в свою чергу позивач не сплачує за житлово-комунальні послуги, не несе інших витрат на утримання житла. Крім того обраний позивачем варіант встановлення порядку користування спірною квартирою не буде враховувати баланс інтересів кожного із співвласників. Таким чином, вислухавши учасників процесу, наведенні сторонами доводи та заперечення щодо підставі та предмету позову, засувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомленні ними обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного. Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України) Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності по Ѕ частини кожному, [PERSON] та [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва згідно з розпорядженням від 24 травня 2000 року № 53-502, та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Десятою київської державною нотаріальною конторою від 21 липня 2018 року. Як передбачено частинами 1-3 статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Виходячи з предмету позовних вимог, позивач [PERSON] просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування [PERSON] виділити ізольовану житлову кімнату площею 16,9 кв.м.; -у користування [PERSON] виділити суміжну житлову кімнату, площею 16,8 кв.м., та ізольовану кімнату площею 12,8 кв.м; - в загальному користуванні залишити: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, комору. Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу УРСР предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора). Відповідно до даних технічного паспорту - квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат житловою площею 46,5 кв.м, у тому числі: 1-а кімната -12,8 кв.м, 2-а кімната - 16,8 кв.м, 3-тя кімната - 16,9 кв.м., та місць загального користування: кухня - 7,3 кв.м., ванна кімната - 2,2 кв.м., вбиральня (сполучена) - 1,1 кв.м., коридор 6,8; 1,4 кв.м., кладова - 1,1 кв.м. (а.с.13-15) Виходячи з положень статті 358 Цивільного кодексу України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, який є обов`язковим для судів. Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 Цивільного кодексу України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 363/928/16-ц). Відповідно абз. 2 п. 6 постанови пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. За змістом предмету позову, позивач просить виділити в користування жилу ізольовану кімнату площею 16,9 кв.м, у зв`язку з чим суміжна кімната площею 16,8 кв.м. та ізольована кімната площею 12,8 кв.м., залишається у користуванні іншого співвласника. Таким чином, враховуючи, що власниками спірної квартири є дві особи, а загальний розмір житловою площі квартири складає 46,5 кв.м, тому фактично на кожного власника квартири припадає по 23,25 кв.м жилої площі квартири. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками, в рівних частках, тобто по 1/2 кожний, квартири [ADDRESS] , співвласники не можуть домовитись про порядок користування майном, що є їх спільною частковою власністю, питання щодо виділення в натурі частки кожного з співвласників сторонами не вирішувалось, однак виходячи з предмету позовних вимог суд не вбачає підстав для визначення порядку користування квартирою у спосіб визначений позивачем, оскільки виділення у користування відповідача [PERSON] ізольовану кімнату площею 12,8 кв.м., обмежить права відповідача на право користування спірною квартирою, крім того виділення відповідачу кімнату площею 16,8 кв.м., яка є суміжною з окремою житловою кімнатою 16,9 кв.м та проходом до місць загального користування, тобто є прохідною, є неможливим з технічної точки зору, в той же час при розгляді такої категорії спорів, що пов`язанні з визначенням порядку користування житловим приміщенням, визначальним є розмір житлової площі, яка припадає на кожного з співвласників житлового приміщення, технічні характеристики жилих приміщень, оскільки виділене у користування жиле приміщення має бути ізольоване та не пов`язане з іншою кімнатою спільним входом, що враховано судом в межах даного спору. Відповідно до положень статей 391, Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 77 - 80 Цивільного процесуального кодексу), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. ( ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Як з`ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін по справі, на даний час у спірній квартирі [ADDRESS] , проживає відповідач [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] та неповнолітньою донькою [PERSON] , однак позивач [PERSON] починаючи з 2014 року, виходячи з власних міркувань не проживає та не користуються спірним майном, в той же час факт порушення прав позивача шляхом створення перешкод в користуванні квартирою заперечується відповідачем у справі, яка наголошувала в судовому засіданні на тому, що позивач тривалий час не користуються квартирою, наміру вселятись до квартири не має, в свою чергу позивачем не надано доказів, які мали спростувати позицію відповідача та підтвердити той факт, що позивач не має можливості реалізувати своє право власника користуватись та розпоряджатись належним їй майном, а в силу положень ч.6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд критично відноситься до позиції позивача, яка вважає беззаперечним доказом створення відповідачем [PERSON] перешкод у користуванні квартирою звернення до Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві 17 травня 2021 року, за результатами розгляду якого надано відповідь згідно Закону України «Про звернення громадян», оскільки сам факт звернення позивача до правоохоронних органів без застосування до конкретних осіб заходів належного реагування на виявлені під час перевірки порушення не можуть слугувати належним доказом вчинення з боку відповідача протиправних дій, в той же час в силу положень ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов`язковими для суду обставини встановлені рішенням суду по цивільній справі, що набрало законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення. Відповідно до п. 1, 2, 3, 4 розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, прийняття заяв (повідомлень) незалежно від місця і часу їх учинення, повноти отриманих даних, особи заявника здійснює цілодобово, безперервно та невідкладно орган (підрозділ) поліції, до якого надійшла така інформація. Заяви (повідомлення) можуть бути усні або письмові: усні заяви (повідомлення) від осіб уповноважена службова особа органу (підрозділу) поліції або інший поліцейський, до повноважень якого це належить, вносить до протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію; під час особистого звернення заявника до органу (підрозділу) поліції із письмовою заявою (повідомленням) уповноважена службова особа органу (підрозділу) поліції її (його) приймає і реєструє. Особу, яка заявляє або повідомляє про кримінальне правопорушення, уповноважена службова особа органу (підрозділу) поліції або інший поліцейський попереджає про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, передбачену статтею 383 Кримінального кодексу України. Уповноважена службова особа на лицьовому боці письмових заяв (повідомлень), протоколів прийняття заяв про кримінальне правопорушення та іншу подію, рапортів поліцейських проставляє штамп реєстрації заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, форму якого наведено в додатку 3 до цього Порядку. Під час особистого звернення заявника до органу (підрозділу) поліції із письмовою заявою уповноважена службова особа органу (підрозділу) поліції її приймає і реєструє в інформаційно-телекомунікаційної системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (ІТС ІПНП) або журналі єдиного обліку (ЄО) заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, а також оформлює та видає заявникові талон-повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію. Крім того, надані позивачем заяви звернення до Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві від 10 березня 2021 року (а.с.21), від 11 березня 2021 року (а.с.22), від 27 травня 2021 року (а.с.61), не можуть слугувати належним доказом звернення позивача до правоохоронних органів, оскільки дані заяви не мають обов`язкових даних, а саме: штампу реєстрації заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, та притягнення особи до адміністративної відповідальності. Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). ( ст.89 Цивільному процесуальному кодексу України) З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, в повному обсязі. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed