Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

[PERSON] подав до суду позов до ПП «АП «Укртранс» третя особа - [PERSON] про визнання недійсними та скасування наказів про внесення змін, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що він працював у ПП «АП «Укртранс» на посаді начальника охорони. Наказом директора ПП «АП «Укртранс» №18-к від 14.02.2014р. його було звільнено з посади на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. В січні 2015 року позивачу стало відомо, що наказами ПП «АП «Укртранс» №87-к від 21.07.2014р. та №4-к від 14.01.2015р. було внесено зміни до наказу № 18-к від 14.02.2014р., а саме: змінена дата звільнення з посади з 14.02.2014р. на 06.11.2013р. Зазначив, що вказані накази слід визнати недійсними та скасувати, оскільки позивач був позбавлений можливості надати письмові пояснення своєї відсутності на роботі. Вважає, що у зв'язку з порушенням його трудових прав, було завдано істотної моральної шкоди, що полягає у фізичних та душевних стражданнях та істотного погіршення стану його здоров'я, а тому відповідач повинен відшкодувати йому завдану моральну шкоду, яку з урахуванням обставин справи він оцінює у 25000,00 грн. До початку судового засідання позивач та його представник подали до суду заяви, в яких просили проводити розгляд справи за їх відсутності. До початку судового засідання представник відповідача подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до листа ПП «АП «Укртранс» №5 від 14.01.15р. [PERSON] повідомлено про те, що наказом № 4-к від 14.01.15р. було внесено зміни до наказу № 18-к від 14.02.2014р. в частині зміни дати звільнення з посади начальника служби охорони, а також визнано недійсним наказ № 87-к від 21.07.2014р. (а.с. 4). Як вбачається з наказу ПП «АП «Укртранс» № 18-К від 14 лютого 2014 року (параграф 2), [PERSON], начальника служби охорони, звільнено 14 лютого 2014 року за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Бухгалтерії виплатити працівникові всі належні йому від підприємства суми. Підстава: акт відсутності на робочому місці, висновки комісії по розслідуванню випадку відсутності [PERSON] на робочому місці (а.с. 32). Відповідно до наказу ПП «АП «Укртранс» № 87-к від 21.07.2014 року «Про внесення змін до наказу № 18-к від 14.02.2014 року, внести зміни до параграфу 2 наказу № 18-к від 14.02.2014 року при цьому правильно читати: «звільнити [PERSON], начальника служби охорони , 06.11.2013 року за прогули без поважних причин, п. 4 ст.40 КЗпП України» (а.с. 5). Наказом № 4-к від 14.01.2015р. визнано недійсним наказ №87-к від 21.07.2014р. та внесено зміни до параграфу 2 наказу № 18-к від 14.02.2014р., при цьому зазначено правильно читати: «Звільнити [PERSON], начальника служби охорони, 06.11.2013р. за прогули без поважних причини, п.4 ст. 40 КЗпП України» (а.с. 6). Згідно з актом про відсутність працівника на робочому місці 22.11.2013 року начальник служби охорони [PERSON] був відсутній на робочому місці ПП «АП «Укртранс» протягом всього робочого часу з 9.00 до 13.00. Всі спроби зв'язатись з ним по телефону результатів не дали. Комісією прийняте рішення про направлення рекомендованого листа за адресою мешкання [PERSON] з проханням пояснити причини відсутності на робочому місці з 07.11.2013 року та надати підтверджуючі документи (а.с. 35). ПП «АП «Укртранс» листом вих. №114 від 22.11.2013р. просило [PERSON] надати письмові пояснення причин відсутності на роботі з 07.11.2013р. та надати документи, які підтверджують поважність причин відсутності (а.с. 37). Вказаний лист було повернуто підприємству у зв'язку з закінченням встановленого строку зберігання (відмітка Укрпошти від 25.12.2013 року) (а.с. 38). Відповідач направляв повідомлення телеграфом з метою з'ясування причин відсутності на робочому місці [PERSON] (а.с. 39, 40). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2015 року у задоволенні позову [PERSON] до ПП «АП «Укртранс» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зміну формулювання причин звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані відпустки та відшкодування моральної шкоди, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] - відмовлено повністю (а.с. 132-140). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.05.2015 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2015 року залишено без змін (а.с. 141-147). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.06.2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13.05.2015 року (а.с.149). Зазначені вище рішення набрали законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Отже, факт того, що ПП «АП «Укртранс» не порушило норми законодавства України про працю, звільняючи з роботи [PERSON] за прогул, доказуванню не підлягає. Причиною спору між сторонами на думку позивача стало недотримання відповідачем норм трудового законодавства України при звільненні. Спірні правовідносини між сторонами регулюються нормами КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Судом достовірно встановлено, що ПП «АП «Укртранс» намагалося отримати письмові пояснення від [PERSON] Згідно з п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, день звільнення є останнім днем роботи. Судом також встановлено, що наказом № 4-к від 14.01.2015р. визнано недійсним наказ №87-к від 21.07.2014р. та внесено зміни до параграфу 2 наказу № 18-к від 14.02.2014р., при цьому зазначено правильно читати: «Звільнити [PERSON], начальника служби охорони, 06.11.2013р. за прогули без поважних причини, п.4 ст. 40 КЗпП України». Слід зазначити, що до моменту подання позову до суду наказ №87-к від 21.07.2014р. вже був визнаний недійсним. Крім того, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про скасування наказів не ґрунтуються на вимогах законодавства. Чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, дійсно визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до повноважень суду належить перевірка законності наказу. Тобто законодавством наділено працівника правом звернення до суду з позовом про визнання наказу недійсним (незаконним), а не про його скасування. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами незаконність дій підприємства при складанні наказів № 4-к від 14.01.2015р. та № 87-к від 21.07.2014р., а тому, суд вважає, що позов в частині визнання незаконними та скасування вищезазначених наказів задоволенню не підлягає. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000 грн. 00 коп., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зобов'язання відшкодувати моральну шкоду настає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком протиправної дії (бездіяльності). Обов'язок доводити наявність моральної шкоди покладено на позивача (ст. 60 ЦПК України). Враховуючи ту обставину, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задоволенню також не підлягають. Беручи до уваги об'єктивно встановлені обставини справи та досліджені докази, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] не ґрунтується на чинному законодавстві, а тому задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст. ст. 149, 237-1 КЗпП України та

Outcome: dismissed