Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 15 січня 2014 року звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, позовні вимоги уточнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалися на те, що їх матері [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS], [INFO] їх мати померла, у встановлений строк вони звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, проте від нотаріуса дізналися, що мати за життя склала заповіт на відповідача, в тому числі і на вказану квартиру, але відповідач , прийнявши спадщину, повинен виплати їм як синам померлої по ? частині інвентарної вартості вказаного житла. Вказані кошти вони не отримали, нотаріус їм відмовив в видачі свідоцтва про право власності на цю квартиру в порядку спадкування через не зрозумілість виконання заповіту (він складений під умовою). Зараз відповідач погоджується відмовитися від своєї спадщини по заповіту на їх користь, але письмово нічого не оформлює, вони оформити вказане зараз бажають шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по закону. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивачі вважають, що їх права порушено і вимушені були звертатися з позовом до суду. Вважають позивачі, що все ним зроблено правильно і згідно закону. Просили визнати за ним право власності на вказаний об'єкт нерухомості (спірну квартиру) в порядку спадкування по закону, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав і погодився з поясненнями позивачів в судовому засіданні, підтвердивши правильність викладеного і свою згоду, вважає позовні вимоги правильними і просив їх задовольнити. Представники третіх осіб Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори і Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В зверненні до суду проти позову не заперечували, просили справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду і справу слухати без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачів і відповідача, з'ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що матері позивачів [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2000 року на праві власності належала квартира [ADDRESS], зазначена квартира складається з двох житлових кімнат площею 28.1 кв. м., загальною площею 51.2 кв. м. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина у вигляді, в тому числі і, зазначеної квартири. У встановлений законом шестимісячний строк позивачі звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, проте від нотаріуса дізналися, що мати за життя 11 серпня 2005 року склала заповіт на відповідача, в тому числі і на вказану квартиру, за яким відповідач для прийняття вказаної спадщин повинен виплати їм як синам померлої по ? частині інвентарної вартості цього житла. Вказані кошти вони не отримали, нотаріус їм відмовив в видачі свідоцтва про право власності на цю квартиру в порядку спадкування через не зрозумілість виконання заповіту (він складений під умовою - виплата коштів). Відповідач також звернувся в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини за вказаним заповітом, але і йому було відмовлено в видачі свідоцтва через незрозумілість цього заповіту. Зараз відповідач погоджується відмовитися від своєї спадщини по заповіту на користь позивачів, але письмово нічого не оформлює, самі ж позивачі оформити вказане зараз бажають шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по закону. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивачі вимушені були звернутися до суду з позовом про визнання права власності за ними на вказаний об'єкт нерухомості (квартиру) в порядку спадкування по закону. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою ю. В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. В судовому засіданні з'ясовано, що дійсно мати позивачів [PERSON] за життя 11 серпня 2005 року склала заповіт на відповідача [PERSON], свого онука, в тому числі і на вказане житло: квартиру [ADDRESS]. Отже спадкодавець в передбаченому законом порядку (нотаріально оформивши) розпорядився своєю власність в разі своєї смерті (заповіт). [PERSON] померла [INFO]. За вказаним заповітом відповідач для прийняття вказаної спадщин повинен виплати позивачам як синам померлої по ? частині інвентарної вартості цього житла, цього зроблено не було, тому спадщина сторонами і не прийнята, свідоцтва їм не видані. На сьогодні вказаний заповіт не оспорений, не скасований, діє і має юридичну силу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи змінити підставу або предмет позову збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково, пред'явити зустрічний позов. Право пред'явити зустрічний позов надано відповідачу законодавцем виходячи з принципу рівності сторін та з метою захисту прав відповідача у спосіб, передбачений цивільно-процесуальним законодавством. Судом встановлено, що сторони скористалися повністю своїми правами, позовні вимоги не змінювалися та не доповнювалися, зустрічні вимоги в передбаченому законом порядку своєчасно заявлені не були. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набутгя, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ст. 1257 ЦК України недійсним може бути визнаний заповіт, який «складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення або якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. На даний час вказаний заповіт відповідає вимогам закону, не оспорений і не скасований. Оцінюючи дії відповідача та третьої особи (нотаріуса, що посвідчував заповіт) можна прийти до висновку щодо їх відповідності чинному законодавству. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Наполягання позивачів нічим не підтверджені, спростовуються матеріалами справи, не містить під собою доказовий ґрунт. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення можливе встановленням фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивачі і відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію позивачів стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] і [PERSON] в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed