Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

[PERSON], що діє в інтересах та за довіреністю від [PERSON], звернулася до судуз позовом, в якому просить: - Визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 21.05.2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом 3-ї Дніпродзержинської державної нотаріальної контори; - Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Позов обгрунтовується тим, що на час укладення 21.05.2008 року договору дарування своєму внукові [PERSON] квартири [ADDRESS] [PERSON] не усвідомлювала правову природу договору і помилялася щодо переходу права власності на квартиру до відповідача, а її волевиявлення на безоплатне відчуження квартири не відповідало її внутрішній волі, яка була спрямована на укладення договору довічного утримання, оскільки вона є людиною похилого віку, погано пересувається, має поганий зір та низку вікових захворювань і в силу свого віку їй була необхідна стороння допомога. Відповідач, самостійно зібравши та підготовивши документи, відвіз [PERSON] до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, де ними в присутності нотаріуса [PERSON] був підписаний договір. Всі документи відповідач забрав собі, написавши [PERSON] розписку про те, що буде її доглядати. Пізніше ця розписка пропала. Проживаючи після підписання договору в квартирі, відповідач деякий час допомагав [PERSON], але згодом припинив надавати таку допомогу. 29.03.2013 року у [PERSON] стався інсульт. Відповідач був разом з нею в квартирі, але швидкої допомоги не надав, викликав родичів та швидку допомогу лише 30.03.2013 року. Від відповідача [PERSON] ніякої матеріальної допомоги не надходило, хоча він обіцяв родичам лікувати її за власний рахунок та знайти людину, яка буде біля неї знаходитися. Після лікарні [PERSON] не змогла попасти до квартири, бо відповідач змінив замки в квартирі. На сьогоднішній день вона проживає у дочки [PERSON] Після лікарні [PERSON] почала сумніватися щодо природи договору. За її проханням з БТІ м. Дніпродзержинська були затребувані копії документів на квартиру, після отримання яких 14.08.2013 року з'ясувалося, що між [PERSON] та [PERSON] фактично було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники підтримували заявлений позов. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Позивачка [PERSON], відповідно ст. 184 ЦПК України допитана як свідок, показала, що вона зі своїм чоловіком приватизували квартиру [ADDRESS], а після його смерті вона успадкувала його частку цієї квартири і проживала в ній одна. Відповідач у справі [PERSON] є її внуком. Його батько, а її син [PERSON] помер. Пізніше померла і його мати. [PERSON] та його брат [PERSON] проживали в [INFO]. У неї поганий зір. Більше року назад її внук [PERSON] обіцяв полікувати їй очі і її возили до професора, але вартість лікування була дуже дорога 4000 грн. за одне око, а за два 8000 грн. Їй сказали, що очі можна полікувати безкоштовно, але потрібно чекати виклику. Вона чекає уже рік. Олександр і [PERSON] прохали її щоб вона по смерті переоформила свою квартиру на [PERSON], а він обіцяв, що буде допомагати їй. Вона погодилася з тим, щоб після її смерті квартира залишилася [PERSON]. З цією метою [PERSON], його дружина [PERSON] і [PERSON] на таксі повезли її до нотаріуса. Документи для нотаріуса вона не готувала і не брала, їх нотаріусу привезли [PERSON] і [PERSON]. Їй не відомо хто і яким чином отримав документи на квартиру з БТІ, сама в БТІ не ходила, довіреності для оформлення документів в БТІ нікому не давала. В нотаріальній конторі вони чекали поки їх прийме нотаріус, потім зайшли до нотаріуса. Нотаріус питав, чого вона прийшла, але не памятає, що йому відповіла. Що говорила їй нотаріус, також не пам'ятає. Вона думала, що квартира перейде у власність [PERSON] після її смерті і він в ній буде жити. Вона посмертно дарила йому квартиру. Документи, які підписала у нотаріуса, не читала, бо мала поганий зір і погано розуміє українську мову. В кабінет нотаріуса вони заходили один раз, підписали документи і поїхали додому. Чи заходили до нотаріуса вдруге, не пам'ятає. У нотаріуса [PERSON] не писав їй розписку, що буде її доглядати. Від нотаріуса документи на квартиру забрала сама, онуки не забирали. Дома вона поклала документи на стіл, не читаючи їх, а пізніше їх не стало. Хто і коли їх забрав їй не відомо. Після того, як вони були у нотаріуса, [PERSON] попросився тимчасово пожити у неї в квартирі, обіцяв допомагати їй, і вона з цим погодилася. Михайло проживав з нею в квартирі, але не допомагав їй. Коли жила з [PERSON], була здоровою. До того як у неї стався інсульт,вона добре ходила, говорила і пам'ятала. Після лікарні вона живе у дочки [PERSON], перебуває під наглядом у третій міській лікарні поки стабілізується тиск і серце. Дочка доглядає за нею. Уже після інсульту їй стало відомо, що на [PERSON] був оформлений договір дарування. Наполягає на тому, що не хотіла дарити квартиру [PERSON], а хотіла передати йому квартиру посмертно. [PERSON] в судовому засіданні додатково, як свідок, [PERSON] підтвердила, що дійсно власноручно написала на екземплярі договору дарування, який залишився у нотаріуса, що цей договір нею прочитаний, що вона відмовляється від укладання договору довічного утримання, спадкового договору чи заповіту та наполягає на укладанні договору дарування квартири. Пояснила, що написала цей текст під диктовку нотаріуса. В Дніпродзержинську проживає з 1961 року, а до того жила у місті Кременчуку. Також зазначила, що після оформлення договору дарування [PERSON] в присутності прихожанок церкви написав їй розписку, в якій обіцяв її доглядати, але ця розписка десь пропала. Представник позивача [PERSON] також підтримувала заявлений позов та пояснила, що її мати [PERSON] розповідала їй, що оформила зі [PERSON] договір довічного утримання, згідно якого передала йому свою квартиру, а він повинен був доглядати її до смерті. Але він їй ні в чому не допомагав. Вона сама працювала вдома і на дачі, обурювалася, що дуже втомлюється. Мати казала, що документів на квартиру в БТІ вона не отримувала і не знає хто їх отримав, що у нотаріуса підписала договір, який не читала, бо в неї був поганий зір, що, приїхавши від нотаріуса, вона поклала документи на стіл, а потім документи пропали. Після того як мати захворіла в 2013 році, вони зробили запит до Дніпродзержинського БТІ і з відповіді вона з мамою взнали, що мати зі [PERSON] в 2008 році в дійсності підписали договір дарування квартири. Представник позивача [PERSON] також підтримував позов [PERSON], вважає, що він підлягає задоволенню з підстав заявлених в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що [PERSON] є його бабусею і матірю його батька [PERSON]. У неї також є син [PERSON] і дочка [PERSON]. В 2003 році помер його батько [PERSON], а в 2004 році померла його мати. Після смерті батьків він і брат [PERSON] в порядку спадкування стали власниками квартири по вул. Ковалевича в м. Дніпродзержинську. З 2006 року він проживав разом з бабусею [PERSON] в її квартирі [ADDRESS], а в квартирі по вул. Ковалевича залишився проживати його брат [PERSON] зі своєю дружиною. Стосунки між ним і бабусею були добрі. Вона вела активне життя, була членом якоїсь церкви і часто там знаходилася, до неї додому приходили друзі. В 2008 році вона вирішила подарувати йому належну їй квартиру по вул. Квітів, бо у всіх її дітей і внуків було житло, а у нього не було. Як це зробити вона радилася у сусідів і знайомих. Його брат [PERSON] і його дружина [PERSON] домовились за автомобіль, взяли його і бабусю з підготовленими нею документами на квартиру, і разом поїхали в Третю дніпродзержинську державну нотаріальну контору. Хто оговорював час з нотаріусом він не памятає. В кабінет нотаріуса зайшли бабуся, він, брат [PERSON] і його дружина. На питання нотаріуса про те, чи бажає бабуся подарувати квартиру, чи оформити договір довічного утримання, бабуся сказала, що хоче подарувати йому квартиру. Нотаріус давала їм договір дарування, щоб вони його прочитали. Він з бабусею в коридорі кожен окремо читали цей договір. Потім знову зайшли в кабінет нотаріуса, де нотаріус знову розяснила різницю між договором дарування і довічного утримання, а після цього дала підписати договір дарування. Після цього бабуся взяла у нотаріуса документи і вони поїхали додому. Через тиждень чи через місяць після цього [PERSON] повідомила про укладення нею договору дарування квартири на його користь своїй дочці [PERSON] Це він зрозумів тому, що [PERSON] перестала спілкуватися з бабусею по телефону і відвідувати її, хоча до цього робила це регулярно. Бабуся переживала через те, що на неї образилася дочка. Він продовжував жити в квартирі зі [PERSON], між ними були нормальні стосунки. Він робив у квартирі ремонт, купив побутову техніку. В 2012 році у бабусі погіршився зір, прогресувала катаракта. Вони зверталися в Дніпропетровську обласну лікарню, де їм сказали, що можна зробити платну операцію, або, як ветерану, можна зробити безплатну операцію, але треба чекати черги. В кінці березня 2013 року, під вечір, у бабусі стався інсульт, а на ранок їй стало гірше, і він повідомив про це [PERSON] та викликав швидку допомогу. Бабусю госпіталізували в лікарню. Він купляв для неї ліки. По черзі біля бабусі чергували він, брат [PERSON], [PERSON] і її дочка [PERSON]. Після лікарні бабуся потребувала стороннього догляду і її забрала до себе додому [PERSON] Він давав [PERSON] гроші на ліки для бабусі, а коли [PERSON] перестала пускати його до [PERSON], він перестав давати їй гроші на ліки. Потім [PERSON], користуючись неадекватним станом бабусі, у якої часто міняються погляди, звернулась від її імені в суд з позовом. Уже коли ця справа знаходилася на розгляді суду він та [PERSON] домовилися в обласній лікарні про операцію одного ока бабусі. Возили її в 5-ту Дніпродзержинську лікарню, де здали аналіз крові та зробили кардіограму. Тоді ж бабуся сказала, що квартира залишиться йому, а вона забере з суду позовну заяву, про що написала заяву, яка була надана суду. В день коли вони повинні були везти бабусю на операцію, [PERSON] не впустила їх в будинок і після того він бабусю побачив тільки в суді. З приводу того, що його не впускають до бабусі, він звертався з заявами в міліцію. У 2008 році, на вимогу [PERSON], він написав їй розписку про те, що за подаровану йому квартиру заплатить їй 7000 грн., а в 2009 році він написав розписку [PERSON], що заплатить їй 14000 грн. До інсульту у бабусі був нормальний зір, вона читала і писала, у неї була хороша память. Він не перешкоджав і не перешкоджає поверненню бабусі до квартири, де зараз проживає один. Замки в квартирі він не міняв. Просить відмовити в задоволенні позову, бо бабуся хотіла саме подарувати йому квартиру. Після укладання договору обіцяв бабусі допомагати із вдячності за те, що вона подарувала йому квартиру. Вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали цивільної справи суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволеннюз наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10.03.1994 року органом приватизації Дніпродзержинської ГЕС та свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 24.05.2005 року нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, зареєстрованих в Дніпродзержинському БТІ, належала квартира №5, розташована в будинку №5 по вул. Квітів у м. Дніпродзержинську, загальною площею 43,1 кв.м., житловою - 28,6 кв.м., в якій, за її згодою, з 2006 року проживає її онук відповідач у справі [PERSON]. 21 травня 2008 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори [PERSON] посвідчений договір дарування квартири, згідно з яким [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй квартиру №5, розташовану в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області по вул. Квітів в будинку №5. Договір зареєстровано в реєстрі № 2-1775.Право власності [PERSON] на цю квартиру зареєстроване 26.06.2008 року в Дніпродзержинському БТІ в книзі № 119 під № 21045. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6\~ листопада 2009 року №\~ 9 Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними, вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою\~ для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 5 Закону України Про нотаріат нотаріус зобов'язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. В позовній заяві, поданій в інтересах [PERSON] її представником [PERSON], обставини посвідчення договору дарування в нотаріальній конторі, дії позивачки та дії нотаріуса, направлені на виконання (або невиконання) нею вимог ст. 5 Закону України Про нотаріат, не викладені. [PERSON] в судовому засідання як свідок позивачка [PERSON] про дії нотаріуса під час посвідчення правочину пояснювала, що нотаріус питав її, чого вона прийшла, але вона не пам'ятає, що йому відповіла. Не пам'ятає також, що нотаріус їй розказувала. Позивачка і відповідач в суді підтвердили, що оформлення договору дарування в нотаріальній конторі відбувалося також в присутності внука позивачки (брата відповідача) [PERSON] та його дружини [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є внуком позивачки та рідним братом відповідача. В травні 2008 року на прохання бабусі він домовлявся за автомобіль, щоб відвезти її і брата до нотаріуса для оформлення договору дарування квартири. Бабуся також попросила його самого та його дружину [PERSON] бути присутніми в кабінеті нотаріуса під час оформлення договору. Нотаріус питала, яке у [PERSON] здоров'я, запитувала, що бабуся хоче, розяснювала, що таке договір дарування, роз'яснював його наслідки; бабуся читала договір в нотаріальній конторі в коридорі в окулярах. Зразу після укладення договору всі родичі знали, що був укладений саме договір дарування квартири. Його тітка [PERSON] дзвонила йому і сварилась з цього приводу, вимагала від [PERSON] гроші за квартиру. Свідок [PERSON] - дружина брата відповідача, підтвердила, що також була присутня у нотаріуса при оформленні оспорюваного договору дарування. Нотаріус при ній питав [PERSON], як вона почувається, як чує, чи зможе читати. Бабуся відповіла, що зможе. Нотаріус питала, чого бабуся прийшла, а коли взнала, що [PERSON] бажає укласти договір дарування, розказала їй, що є інші договори: довічного утримання і спадковий, і чим вони відрізняються від договору дарування. [PERSON] заявила, що хоче оформити саме договір дарування. Нотаріус дала [PERSON] і [PERSON] чорновики договору і відправила в коридор читати. Бабуся читала договір сама в окулярах. Коли знову зайшли до нотаріуса, нотаріус питала [PERSON], чи все вона зрозуміла, чи згодна, що квартира буде подарована. Бабуся відповіла, що згодна. Нотаріус прочитала договір, а і бабуся і [PERSON] його підписали. Бабуся на той час добре бачила, в'язала, писала, читала, в тому числі і на українській мові. Відразу після укладання договору дарування бабуся подзвонила синові [PERSON] і розказала йому, що подарувала квартиру онуку [PERSON]. Десь через півроку про цей договір взнала дочка [PERSON] - [PERSON]І і дуже розсердилась, перестала ходити до матері, а від племінника [PERSON] вимагала гроші за квартиру. Михайло на її вимогу писав розписки, що заплатить їй за квартиру спочатку на 7000 гр., потім- на 14000 гр. Свідок [PERSON] пояснив суду, що саме він в травні 2008 року відвозив позивачку, відповідача, а також [PERSON], [PERSON] до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори. Вони всі зайшли до нотаріальної контори, а він залишився очікувати їх в автомобілі. Прождав хвилин 20 і зайшов в приміщення нотаріальної контори, щоб узнати, скільки ще потрібно чекати. Бабуся і [PERSON] сиділи в коридорі, щось читали. Вийшла жінка- нотаріус, спитала, чи все зрозуміло. Він вийшов з приміщення до автомобіля і далі очікував їх. Отже, із пояснень [PERSON], [PERSON] - осіб, що були присутніми разом із дарувальницею і обдарованим в нотаріальній конторі безпосередньо під час оформлення договору дарування, вбачається, що нотаріус Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори [PERSON] перевіряла правоздатність і дієздатність [PERSON], встановлювала її дійсні наміри та роз'яснювала їй зміст договору дарування та його правові наслідки, а також зміст договору довічного утримання, спадкового договору і різницю між цими договорами. Те, що [PERSON] бажала укласти саме договір дарування квартири, підтверджується її власноручним записом на екземплярі договору дарування, який зберігається в Третій дніпродзержинській державній нотаріальній конторі про те, що договір нею прочитаний і, що вона відмовляється від посвідчення заповіту, договору довічного утримання, спадкового договору, хоче за життя подарувати свою квартиру [PERSON] Суд вважає доведеним, що під час укладання договору дарування позивачці були роз'яснені правові наслідки цього правочину, а вона в свою чергу підтвердила дійсність своїх намірів на укладення саме договору дарування; сторони домовились про істотні умови договору. Договір було укладено з дотриманням вимог діючого законодавства. Суд критично ставиться до показань [PERSON] та пояснень її представників про те, що вона підписала договір, не читаючи його, бо в 2008 році вже погано бачила, оскільки саме позивачкою та її представниками до позову доданий як доказ висновок консультанта Дніпропетровської обласної клнічної офтальмологічної клініки від 27 грудня 2012 року (а.с.18), з якого вбачається, що [PERSON] скаржиться на погіршення зору біля півроку; раніше у офтальмолога не лікувалась. Отже, погіршення зору у [PERSON], з її ж слів, відображених у висновку лікаря, відбулось лише влітку 2012 року, у той час як договір дарування підписаний нею в травні 2008 року. Суд також критично оцінює твердження позивачки і її представників про те, що [PERSON] погано розуміла українську мову, бо, за її ж власним показаннями, вона майже все своє життя проживає в Україні: лише у м. Дніпродзержинську [PERSON] мешкає з 1961 року, а до цього проживала у [INFO]. Вищевказане доводить, що [PERSON] під час укладання 21 травня 2008 року із рідним онуком [PERSON] договору дарування була обізнана від державного нотаріуса Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори [PERSON] про зміст договору дарування та його правові наслідки, про зміст інших правочинів: договору довічного утримання, спадкового договору, заповіту, не помилялась щодо правових наслідків своїх дій та цілеспрямовано уклала із онуком договір дарування, відмовившись від укладання з онуком запропонованих нотаріусом договорів, у тому числі від договору довічного утримання. Показання в якості свідка позивачки [PERSON] в судовому засіданні про те, що вона не пам'ятає, що відповідала на питання нотаріуса чому вона прийшла і про те, що нотаріус їй розказував, не спростовують пояснень відповідача та показань вищевказаних свідків [PERSON], [PERSON], що були присутніми під час укладання договору дарування, а також не спростовують і власноручного запису [PERSON] на договорі дарування про відмову від укладання інших договорів, зокрема, договору довічного утримання. Оцінюючи в сукупності всі досліджені в судовому засіданні докази у справі, суд вважає, що позивачем і її представниками не доведено, що при укладенні 21.05.2008 року договору дарування квартири [PERSON] помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, і не усвідомлювала, що вона безоплатно, без будь яких умов, передає у власність свого внука [PERSON] належну їй на праві власності квартиру. Суд вважає доведеним, що при укладенні договору волевиявлення [PERSON] було вільним, а її воля була направлена на укладенні саме договору дарування, а не договорів довічного утримання чи спадкового договору, про що вона власноручно написала на екземплярі договору, що залишився в нотаріальній конторі. З урахуванням викладеного вище, в задоволенні позову [PERSON] має бути відмовлено. Із показань свідків [PERSON], [PERSON] (колишньої невістки позивачки), [PERSON] (онука позивачки та двоюрідного брата відповідача) вбачається, що [PERSON] ще в 2008 році розповіла їм про те, що подарувала свою квартиру онуку [PERSON]; свідкам [PERSON], [PERSON] відомо ще й про те, що [PERSON] теж знала про укладений її матір'ю договір дарування та вимагала від [PERSON] гроші за квартиру [PERSON], а останній написав розписку, що сплатить їй гроші. Покази свідків зі сторони позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], не можуть бути достатніми доказами у справі для визнання договору дарування квартири недійсним, оскільки про обставини укладання оспорюваного договору цим свідкам відомо лише зі слів позивачки. Свідок з боку позивачки [PERSON] - її син [PERSON] давав показання суду про те, що узнав про існування договору дарування приблизно через півроку після його укладання. Про це йому казав і племінник [PERSON], і мати. Вона казала йому про договір дарування приблизно чотири роки тому. Приблизно три-чотири роки назад він розмовляв з сестрою [PERSON] про те, що треба було матері украсти з [PERSON] не договір дарування, а договір довічного утримання. Тоді ж він і сестра [PERSON] домоглись, щоб [PERSON] написав [PERSON] розписку про те, що він сплатить їй 13000 гривень за 1/3 частину квартири, яку б [PERSON] отримала у спадок після смерті матері. [PERSON] просила від [PERSON] 16000 гр., він погоджувався на 12000 гр., зійшлись на 13000 гр. [PERSON] повторно за клопотанням представників позивачки, свідок [PERSON] заявив, що від сестри [PERSON] через півроку після посвідчення договору він узнав, що його мати уклала із внуком [PERSON] договір дарування посмертно, про що він не казав суду при першому допиті, бо його забули спитати. Свідок повторно підтвердив, що [PERSON] від відповідача отримала розписку на 13000 гр. за ту частку квартири, яку б могла успадкувати після смерті матері. Суд критично відноситься до викладених в позовній заяві доводів про те, що після підписання договору дарування в нотаріальній конторі [PERSON] забрав цей договір, а на прохання [PERSON] показати їй відмовив, і що про дійсний зміст укладеного 21.05.2008 року договору [PERSON] та її представник [PERSON] довідались лише 14 серпня 2013 року із отриманих в БТІ документів. В своїх показаннях, допитана як свідок, позивачка [PERSON] вказувала, що підписані у нотаріуса документи забрала саме вона, а не онук [PERSON], і вона зберігала їх в кімнаті на столі. Із змісту власноручного запису [PERSON] на екземплярі договору дарування, що зберігається в Третій дніпродзержинський державній нотаріальній конторі, вбачається, що позивачка знала про укладання нею з внуком саме договору дарування, а не договору довічного утримання, з часу його підписання, тобто з 21 травня 2008 року, бо вона цей договір прочитала. З пояснень свідка позивачки - [PERSON] також вбачається, що не лише позивачка, а і родина: він - її син, та дочка [PERSON] узнали про укладання [PERSON] саме договору дарування через півроку після його посвідчення. [PERSON] подала позов в інтересах матері [PERSON] за довіреністю лише восени 2013 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засідання подали письмову заяву про застосування судом до спірних правовідносин позовної давності. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed