Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 136175,00 грн. та 2% відсотків за три місяці у розмірі 7870,50 грн. за договорами позики від 15 квітня 2009 року та 15 листопада 2009 року. У позовній заяві [PERSON] зазначила, що між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON] від 15 квітня 2009 року та 15 листопада 2009 року було укладено договори позики на загальну суму 136175,00 грн. зі сплатою 2% в місяць від 16500,00 доларів США, про що свідчать розписки фізичної особи-підприємця [PERSON]. Отримані кошти відповідач не повернула, проценти не сплатила. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що в підтвердження укладення договору позики та його умов представила суду розписки фізичної особи-підприємця [PERSON] від 15 квітня 2009 року та 15 листопада 2009 року. Зверталася до відповідача з вимогою, яка залишилась без відповіді та задоволення. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, та просив суд задовольнити позов. Відповідач у судовому засіданні, в якому вона була присутня разом з предтсавником, позов не визнала. У подальшому в судове засідання не з'явилася, хоча про час і місце судового розгляду повідомлялася у встановленому порядку. Подала суду заяву, в якій просила відкласти розгляд справи у зв'язку з неможливістю явки у судове засідання її представника. З урахуванням положень ч. 2 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи необхідність правової визначеності сторін щодо спору, суд вважає, що розгляд справи слід провести за відсутності відповідача. Однак, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач має право на подання доказів та справедливий суд, слід провести заочний розгляд справи, оскільки відповідач в такому випадку матиме право на перегляд рішення та розгляд справи у суді першої інстанції. Допитаний у присутності сторін свідок [PERSON] дав суду показання, відповідно до яких він є сином відповідача та знає, що [PERSON] є дочкою подруги його матері, яка надавала позики. Відповідач познайомила матір позивача зі своїми друзями, які позичили у останньої кошти. Коли мати позивача померла, відповідач погодилась написати розписки, щоб надати гарантії повернення коштів. Суд вважає, що за дослідження обставин виникнення між сторонами зобов'язальних правовідносин на підставі угод, враховуючи положення ч. 1 ст. 218 Цивільного кодексу України, відповідно до яких заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, а рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, показання свідка [PERSON] є неналежним доказом відсутності обставини укладення між сторонами договорів позики. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що із досліджених обставин справи випливають зобов'язальні правовідносини, а також про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що 15 листопада 2009 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір про позику коштів в сумі 11500,00 доларів США. На підтвердження отримання коштів та укладання договорів фізичною особою-підприємцем [PERSON] було видано [PERSON] розписки від 15.11.2009 року з відтиском печатки, а також розписку про укладення договору позики щодо 5000,00 грн. (а.с.а.с. 52, 53, 55). Проте в наступному відповідач кошти не повернула. Зазначені обставини нічим не спростовані. Відповідно до положень ст. 1046 Цивільного кодексу України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі зазначених положень ст.ст. 204, 207, 218, 1047 ЦК України, враховуючи, що на підтвердження укладення договорів позики між позивачем та відповідачем суду представлено розписки, в яких зафіксовано зміст договорів позики та які фізична особа-підприємець [PERSON] видала [PERSON], а також те, що суду не представлено жодних доказів про визнання договорів судом недійсними, суд вважає вказані договори позики такими, що укладені в письмовій формі та підлягають до виконання. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає заборгованість в сумі 136175,00 грн. за договорами позики, які було укладено між [PERSON] та відповідачем. Позовна вимога про стягнення процентів до задоволення не підлягає, оскільки позивач, у зв'язку з відсутністю у неї відповідних дозвільних документів, не наділена правом отримання прибутку на підставі договору позики. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином на користь позивача з відповідача також слід стягнути понесені позивачем судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог - 1%, та витрати на ІТЗ. На підставі наведеного, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 204, 207, 218, 526, 625, 1046, 1047, 1049-1050 ЦК України,

Outcome: partial