Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Черкаської міської ради про визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності та визнання права власності. В обґрунтування позову вказують, що 21.07.1993 року органом приватизації Придніпровського райвиконкому м. Черкаси було видане свідоцтво № 5029 на право власності на житло, яким посвідчено, що квартира за адресою м. Черкаси, вул. Калініна (нині - Нижня Горова), 44 кв. 69 належить на праві приватної власності: [PERSON] та членам його сім'ї - [PERSON], [PERSON]. Вказують, що [PERSON], [INFO] була тіткою [PERSON] та постійно проживала з разом з ними вказаній квартирі. 31.12.1993 року [PERSON] померла. Спадщина після її смерті, у вигляді частки на квартиру № 69 по вул. Калініна (нині Нижня Горова), 44 в м. Черкаси прийнята не була, оскільки на час відкриття спадщини діяв ЦК УРСР 1963 року, за яким племінники померлого взагалі не були визначені як спадкоємці за законом, а заповіту [PERSON] не залишала. В той же час після смерті [PERSON] вони (позивачі) продовжують проживати у зазначеній квартирі, відкрито і добросовісно володіють усією квартирою, утримують усю квартиру, сплачують житлово-комунальні послуги за всю квартиру. Добросовісність володіння позивачів полягає у тому, що вони не знали і не могли знати про будь-які майново-правові претензії міської ради щодо частки, яка належала [PERSON], так як за цей весь час Черкаська міська рада ніяким чином не намагалася заявити свої права на цю частку. Відкритість володіння позивачів полягає у тому, що вони відкрито проживають у вказаній квартирі без обмежень, проводили в ній ремонт, сплачували за всю квартиру житлово-комунальні послуги, укладали договори на відповідні житлово-комунальні послуги щодо усієї квартири. Безперервність володіння позивачів полягає у тому, що вказана квартира є їхнім єдиним житлом, постійним місцем проживання, позивачі ніколи не відлучалися з квартири на тривалий час. А тому, просять: визначити що [PERSON] належала 1/3 частка у праві спільної сумісної власності на квартиру № 69 по вул. Калініна (нині Нижня Горова) в м. Черкаси; визнати за ними - [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/6 частину квартири № 69 по вул. Нижня Горова (колишня Калініна) в м. Черкаси, що належала [PERSON] на день смерті. В судовому засіданні 16.05.2017 року позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В судовому засіданні 31.05.2017 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судовому засіданні 16.05.2017 року представник відповідача - Черкаської міської ради, за довіреністю [PERSON], для викладення своєї позиції щодо предмету спору, просив зробити запит до Другої Черкаської державної нотаріальної контори про коло спадкоємців після смерті [PERSON]. Представник відповідача - Черкаської міської ради, за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні 31.05.2017 року не заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що міська рада не претендує на частку квартири, що залишилася після смерті [PERSON] та не визнавала її відумерлою. Заслухавши пояснення позивачів [PERSON], [PERSON], представника відповідача [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. З ЦГЖ України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦГЖ України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва № 5029 на право власності на житло від 21.07.1993 року, виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому [ADDRESS] за адресою м. Черкаси, вул. Калініна (нині - Нижня Горова), 44 в м. Черкаси належить на праві приватної власності [PERSON] та членам його сім'ї - [PERSON], [PERSON] (а.с.13). Оскільки у зазначеному свідоцтві на право власності частки співвласників не визначені, то квартира є такою, що передана у спільну сумісну власність. Як вбачається з довідки КП «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» № 1186о від 13.03.2017 року, станом на 01.01.2013 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 12). На підставі розпорядження міського голови № 29-р від 22.02.2015 року «Про перейменування об'єктів топоніміки міста Черкаси» вулиця Калініна перейменована на вулицю Нижня Горова. Також в судовому засіданні встановлено, що співвласник квартири № 69 по вул. Калініна (нині Нижня Горова), 44 в м. Черкаси - [PERSON] померла 31.12.1993 року. Вказане підтверджується записом акту про смерть від 02.01.21994 року, наданим Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області на запит суду (а.с 27- 28). Як вбачається з відповіді Другої Черкаської державної нотаріальної контори від 06.05.2017 року, яка надійшла на запит суду, після смерті [PERSON] згідно з даними алфавітних книг обліку спадкових справ та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру ніхто із спадкоємців не звертався, спадкова справа не заводилася. Також в судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] позивачі, які є подружжям, добросовісно відкрито, безперервно володіють та користуються всією квартирою № 69, що розташована по вул. Калініна (нині Нижня Горова), 44 в м. Черкаси, в тому числі і часткою, що належала тітці позивачки [PERSON] - [PERSON]. Протягом всього часу користування квартирою, позивачі самостійно за власні кошти проводили ремонт квартири, здійснювали її утримання, сплачували комунальні послуги, що підтверджується довідкою ОСББ «Нижня Горова, 44» від 30.03.2017 року, листом КП «Черкасиводоканал» від 05.04.2017 року, листом Черкаського міського РЕМ від 13 04 2017 року, листом Черкаської ТЕЦ від 18.04.2017 року про відсутність заборгованості за даною квартирою відсутня (а.с.6-9). Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Статтею 244 ЦК України передбачено, що особа, яка добровільно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито безперервно володіти майном протягом десяти років, а рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. На підставі наведених норм право власності набувається давнісним володільцем на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Як зазначено в п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Згідно з п. 9 вищезгаданої постанови Пленуму особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» при приватизації квартира передається у спільну сумісну або спільну часткову власність. В той же час, виходячи із змісту ст.ст. 370, 372 ЦК України частки співвласників при спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи, що між співвласниками квартири № 69, що знаходиться по вул. Нижня Горова (колишня Калініна), 44 в м. Черкаси ([PERSON], [PERSON] та [PERSON]П.), яким вказана квартира належала праві власності, частки не визначалися, а на даний час це зробити уже не можливо, оскільки [PERSON] померла, суд вважає за необхідне визнати, що померлій [PERSON], виходячи зі змісту ст.ст. 370, 372 ЦК України, належала 1/3 частка спірної квартири. Крім того, враховуючи, що позивачі [PERSON] та [PERSON], які є подружжям, вже більше 23 років добросовісно здійснюють відкрите, безперервне, добросовісне володіння квартирою № 69, що знаходиться по вул. Нижня Горова (колишня Калініна), 44 в м. Черкаси, в тому числі і часткою, яка належала померлій [PERSON], а також разом несуть витрати на утримання цієї квартири зі спільного сімейного бюджету, відкрито, безперервно здійснюють обслуговування даної квартири, здійснюють необхідні ремонтні роботи, добросовісно користуються нерухомим майном, а інші особи не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, і визнання за ними права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також враховуючи відсутність суперечок між самими позивачами з цього приводу, суд вважає за можливе визнати за позивачами право власності за набувальною давністю на частку квартири №69, яка розташована по вул. Нижня Горова (колишня (Калініна), 44 в м. Черкаси, що належала померлій [PERSON] П, в рівних частинах, а саме враховуючи рівність часток співвласників - по 1/6 частині вказаної квартири за кожним. На підставі викладеного,

Outcome: approved