Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] про зняття арешту з майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що у провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 523/16333/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги [PERSON] у вказаній справі були мотивовані тим, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно положень якого [PERSON] позичила [PERSON] 35 000, 00 доларів США строком до 07.06.2013 року зі сплатою 2% на місяць за користування позикою. Однак [PERSON] у вказаний строк гроші не повернула. Тому [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] борг в сумі 35 000, 00 доларів США та 8 400, 00 доларів США відсотків за користування позикою. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.03.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - було задоволено. З даного приводу на примусовому виконанні Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження № 45795293 з примусового виконавчого листа №523/16333/13-ц виданого 15.04.2014 року Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 350 652, 00 грн. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бурмістр В.Г. від 21.05.2015 року за виконавчим провадженням № 45795293, було накладено арешт на все майно [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] . 23.02.2021 року [PERSON] зверталась із заявою до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у виконанні якого перебував виконавчий лист № 523/16333/13-ц. У відповідь [PERSON] було повідомлено, що 02.06.2015 року виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, та на момент звернення [PERSON] виконавче провадження № 45795293 знищено, у зв`язку зі спливом строку зберігання завершених виконавчих проваджень. В той же час, відповідно до змісту нотаріальної заяви [PERSON] від 11.03.2021 року за № 557 особисто [PERSON] було вказано, що зобов`язання щодо повернення суми боргу [PERSON] - було виконано з боку [PERSON] перед [PERSON] у повному обсязі. [PERSON] наголошує, що підстави, які передували накладенню арешту з боку Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - відпали, а грошове зобов`язання з її боку перед [PERSON] - виконане належним чином, про що свідчить нотаріальна заява останньої. Тому, [PERSON] вважає, що постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бурмістр В.Г. від 21.05.2015 року за виконавчим провадженням № 45795293 - слід скасувати. Таким чином, вищевказаний арешт порушує права позивача, у зв`язку з чим вона вимушена звертатися до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного, позивач просить: зняти арешт з майна [PERSON] , накладений на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бурмістр В.Г. від 21.05.2015 року за виконавчим провадженням № 45795293. В судове засідання представник позивача подав клопотання, згідно якого він просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також справу розглянути за його відсутності. Відповідачам було направлено ухвалу про відкриття провадження по справі разом з позовом на додатками та запропоновано надати відзив на позовну заяву. Однак, відзиву від відповідачів на позов до суду не надходило. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження, на підставі ст.ст. 280-281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовній вимоги підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Судом встановлено, що у провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 523/16333/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги [PERSON] у вказаній справі були мотивовані тим, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно положень якого [PERSON] позичила [PERSON] 35 000, 00 доларів США строком до 07.06.2013 року зі сплатою 2% на місяць за користування позикою. Однак [PERSON] у вказаний строк гроші не повернула. Тому [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] борг в сумі 35 000, 00 доларів США та 8 400, 00 доларів США відсотків за користування позикою. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.03.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - було задоволено. З даного приводу на примусовому виконанні Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження № 45795293 з примусового виконавчого листа №523/16333/13-ц виданого 15.04.2014 року Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 350 652, 00 грн. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бурмістр В.Г. від 21.05.2015 року за виконавчим провадженням № 45795293, було накладено арешт на все майно [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] . 23.02.2021 року [PERSON] зверталась із заявою до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у виконанні якого перебував виконавчий лист № 523/16333/13-ц. У відповідь [PERSON] було повідомлено, що 02.06.2015 року виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, та на момент звернення [PERSON] виконавче провадження № 45795293 знищено, у зв`язку зі спливом строку зберігання завершених виконавчих проваджень. В той же час, відповідно до змісту нотаріальної заяви [PERSON] від 11.03.2021 року за № 557 особисто [PERSON] було вказано, що зобов`язання щодо повернення суми боргу [PERSON] - було виконано з боку [PERSON] перед [PERSON] у повному обсязі. [PERSON] вважає, що постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бурмістр В.Г. від 21.05.2015 року за виконавчим провадженням № 45795293 - слід скасувати. Стаття 17 Загальної декларації прав людини, проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права». Відповідно до ч. 2 ст. 526 ЦК України, виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У своїй Постанові від 12.08.2019 року по справі № 686/20919/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначає, що аналіз положення статті 599 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що зобов`язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Належне виконання також включає в себе виконання зобов`язання належними сторонами, в обумовлені строки, в погодженому або визначеному місці тощо. Неналежно проведене виконання не припиняє зобов`язання, а лише тягне за собою покладення на боржника нових обов`язків, які становлять міри цивільно-правової відповідальності (відшкодування збитків, стягнення неустойки тощо). Як вже зазначалось, доказом належного виконання зобов`язань [PERSON] є Заява від 11.03.2021 року позикодавця [PERSON] про відсутність претензій до [PERSON] за № 557. В той же час, згідно з частиною 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке покладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту своїх цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує право. Відповідно, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» вказує, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції' про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 2 ст. З ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також, підставою для зняття арешту майна є рішення суду (такої ж думки притримуються і суди при розгляді подібних спорів з таким же предметом і таким же суб`єктивним складом осіб). Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Згідно норм ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі викладеного,

Outcome: approved