Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

[PERSON] , з участю заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації, звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Подана заява аргументована тим, що 01 серпня 2014 року її сина [PERSON] було призвано по мобілізації на військову службу та направлено до складу військової частини [NUMBER] (128-ма окрема гірсько-штурмова Закарпатська бригада Збройних сил України), при цьому він в званні старшого сержанта брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей в наступні періоди: з 06 жовтня 2014 року по 22 листопада 2014 року; з 14 січня 2015 року по 17 лютого 2015 року. 17 лютого 2015 року син заявниці, старший водій роти матеріального забезпечення, виконував обов`язки військової служби в районі Новогригорівка Донецької області (неподалік від населеного пункту Дебальцеве). Під час транспортування з базового табору поранених та загиблих, військова колона українських військовослужбовців потрапила під обстріл російських збройних формувань, в результаті чого [PERSON] отримав несумісну з життям вибухову травму, ампутацію лівої гомілки, що стало причиною його загибелі. Свідоцтвом про смерть, лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті був встановлений факт смерті військовослужбовця та її причини. Так, загибель [PERSON] дійсно сталася [INFO] в районі м. Дебальцеве Донецької області внаслідок вибухової травми, травматичної ампутації лівої гомілки на рівні колінного суглобу та шоку. За даними витягу з протоколу засідання ЦВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2148 від 12 червня 2015 року, травма та причина смерті, зазначені в свідоцтвах про смерть та в довідці про причину смерті дійсно пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. В результаті загибелі сина заявниці, його було виключено зі списків особового складу 128-ї окремої гірсько-штурмової Закарпатської бригади Збройних сил України (в/ч пп [NUMBER] ) та удостоєно орденом «За мужність» ІІІ ступеня (посмертно). Отже, саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, син [PERSON] - [PERSON] загинув [INFO] в районі міст Дебальцеве Донецької області України. Звернення заявниці до суду із заявою про встановлення даного юридичного факту обумовлено тим, що вона має на меті визначити статус [PERSON] , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. У зв`язку з викладеним [PERSON] просить суд встановити юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 17 лютого 2015 року в районі міста Дебальцеве Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Заявниця [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Заяву підтримує, просить задовольнити Представник заінтересованої особи\~Міністерства соціальної політики України у судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв від останнього до суду не надходило. Представник заінтересованої особи\~Посольства Російської Федерації у судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв від останнього, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02 липня 1979 року, виданого Тернопільським міським відділом ЗАГС, [INFO] народився [PERSON] . Його батьками зазначені: [PERSON] , [PERSON] . Як слідує із довідки №1031 від 11 серпня 2014 року, виданої Військовою частиною [NUMBER] , [PERSON] з 01 серпня 2014 року проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині [NUMBER] і користувався всіма пільгами військовослужбовців, визначеними законодавством України. Згідно лікарського свідоцтва про смерть №597 від 07 березня 2015 року, виданого Комунальним закладом «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради, [INFO] помер [PERSON] . Смерть настала в зоні АТО. Причини смерті: шок, травматична ампутація лівої гомілки на рівні колінного суглобу, вибухова травма, ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків. Як слідує із довідки про причину смерті (до форми №106/о №597) від 07 березня 2015 року, наданої Комунальним закладом «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради, причина смерті [PERSON] вибухова травма внаслідок військових дій в зоні АТО. Відповідно до сповіщення про смерть (загибель) №60 від 11 березня 2015 року, наданого Військовою частиною [NUMBER] , командир військової частини [NUMBER] просить Тернопільського військового комісара м. Тернопіль сповістити [PERSON] , яка проживає у [ADDRESS] , про те, що її син, старший сержант [PERSON] , старший водій роти матеріального забезпечення в/ч пп [NUMBER] , загинув [INFO] внаслідок шоку, травматичної ампутації лівої гомілки на рівні колінного суглобу, вибухової травми, вірний військовій присязі, у бою за нашу батьківщину. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. 11 березня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції видано свідоцтво серії [NUMBER] , відповідно до якого [INFO] у м. Дебальцебе Донецької області України помер [PERSON] . Із довідки про обставини травми (поранення, контузії каліцтва) на військовослужбовця військової частини пп [NUMBER] старшого сержанта [PERSON] , 1979 року народження, №588 від 23 березня 2015 року, наданої Військовою частиною [NUMBER] , вбачається, що 17 лютого 2015 року [PERSON] отримав вибухову травму, травматичну ампутацію лівої гомілки. 17 лютого 2015 року під час транспортування з базового табору поранених та загиблих в районі населеного пункту Новогригорівка Донецької області колона потрапила під обстріл зі сторони незаконних збройних формувань. Внаслідок обстрілу отримав поранення в подальшому від отриманих поранень загинув. Поранення отримане під час виконання дій, що входять до обов`язків військової служби та не пов`язане з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення і не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства. Згідно довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України №771 від 28 березня 2015 року, наданої Військовою частиною [NUMBER] , старший сержант [PERSON] дійсно в період з 06 жовтня 2014 року по 22 листопада 2014 року, з 14 січня 2015 року по 17 лютого 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції (наказ командира в/ч [NUMBER] №76 від 08 жовтня 2014 року; №116 від 24 листопада 2014 року; №09 від 16 січня 2015 року; №44 від 27 лютого 2015 року). Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол №2148 від 12 червня 2015 року), травма і причина смерті [PERSON] пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Указом Президента України від 23 травня 2015 року №282/2015 [PERSON] посмертно нагороджено орденом «За мужність» III ступеня. Положеннями Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення до суду у випадку необхідності встановлення юридичного факту, якщо від цього у особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Так, ч. 4 ст. 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу шостого преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, справа № 1-1/2002, (щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що син заявниці - [PERSON] безпосередню брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в період з 06 жовтня 2014 року по 22 листопада 2014 року, з 14 січня 2015 року по 17 лютого 2015 року, та загинув 17 лютого 2015 року в районі міста Дебальцеве Донецької області України під час виконання обов`язків військової служби. Вказані обставини стали причиною звернення [PERSON] до суду із заявою про встановлення вказаного юридичного факту внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Таке звернення заявниці обумовлено тим, що вона має на меті визначити статус [PERSON] , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (ратифікована Україною 03 липня 1954 року), тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. Розглядаючи саме підстави, за яких заявниця звернулась з заявою про встановлення факту, суд виходить з наступного. Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Конституцією України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (частини 1, 2, 3 ст. 17). Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; Президент України є Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України (пункти 1, 17, 18 ч. 1 ст. 106 Конституції України). Відповідно до пунктів 19 та 20 ч. 1 ст.106 Основного Закону України Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України. Наведені вище положення Конституції України знайшли своє відображення у нормах Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану». У статті першій Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що встановлення такого факту має безпосередній зв`язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Так, за приписами ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», прийнятого Верховною Радою України 15 квітня 2014 року, цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. У подальшому, Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-УІІІ затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно-визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). Також, Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-УІІІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом. Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Крім того, Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», який прийнято 18 січня 2018 року, визначено, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності. У зв`язку з чим, саме Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Враховуючи викладене, аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд доходить висновку про доведеність та обґрунтованість вимог заявника щодо встановлення факту загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 17 лютого 2015 року в районі міста Дебальцеве Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Суд також враховує, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, суд вважає таким, що не порушено, з огляду на наступне. По-перше, вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Аналогічні висновки щодо застосування норм права - покладання відповідальності на Російську Федерацію за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території викладені в постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 428/13977/16-ц, від 14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц, які згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, що застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, який містить відповідну норму права. Надані заявником на підтвердження своїх вимог письмові докази, які містяться у матеріалах справи (а.с. 26-89), суд вважає такими, що підтверджують загальновідомий факт збройної агресії з боку Російської Федерації щодо України. Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає задоволенню. В силу ч. 7 ст. 294 ЦПК України суд вважає за необхідне не вирішувати питання про відшкодування будь-яких судових витрат у цій справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved