Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

[PERSON], інтереси якого представляє [PERSON], подав до Івано-Франківського міського суду позов до ПАТ «Дельта банк», третя особа яка не заявляє самостійних вимог відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса, стягнення понесених судових витрат. У позовній заяві зазначено, що 03.09.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №2245 про звернення стягнення на нерухоме майно однокімнатну квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON]. Зазначене нерухоме майно, на підставі договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 23.05.2007 року за №797, передано в іпотеку ТзОВ «Український промисловий банк» в якості забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору від 23.05.2007 року укладеного з позичальником [PERSON] На підставі договору про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь ПАТ «Дельта банк» перейшли права вимоги договорами, в т.ч. і вищезазначеним кредитним договором. За рахунок коштів, отриманих від реалізації даного майна пропонувалось задовольнити вимоги ПАТ «Дельта банк» у розмірі 344 082 грн. 80 коп. Як стверджує позивач, виконавчий напис від 03.09.2013 року необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки: письмова вимога про усунення порушення не надсилалася іпотекодавцю, що не перевірено нотаріусом; нотаріусом не перевірено безспірність заборгованості. Представник позивача просив позов задовольнити. Представник відповідача вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання не з'явилися, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялися у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести розгляд справи без участі третіх осіб за наявними матеріалами, в тому числі поданими матеріалами приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та ТзОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір від 23.05.2007 року №119/ФКВ-07 на суму 22 240 євро (а.с.10-13). Даним договором сторонами обумовлено, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, інших нарахувань внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання за цим договором, а позичальник зобов'язаний протягом 15 робочих днів з дати надіслання банком відповідної вимоги, повернути суму заборгованості по кредиту, що залишилася (п.6.2), у разі невиконання вимоги про дострокове зобов'язання у встановлений строк банк має право стягнути примусово, в т.ч. шляхом звернення стягнення на заставне майно, всю заборгованість за цим договором (п.6.3 договору). З метою забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору від 23.05.2007 року №119/ФКВ-07 між [PERSON] та ТзОВ «Український промисловий банк» 23.05.2007 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №798, предметом якого є об'єкт нерухомого майна - однокімнатна квартира [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] (а.с.8-9). Оціночна вартість предмету іпотеки 186 000 грн. (п.1.3). Цим договором також передбачено, що іпотеко держатель має право у випадку невиконання основного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки (п.2.1.40 та вимагати дострокового виконання зобов'язання , а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки , на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса (п.2.1.6, 4.1, 4.3). 03.09.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]було вчинено виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №2245 про звернення стягнення на нерухоме майно однокімнатну квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] За рахунок коштів, отриманих від реалізації даного майна пропонувалось задовольнити вимоги ПАТ «Дельта банк» у розмірі 344 082 грн. 80 коп. (а.с.7). На підставі договору про передачу Активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь ПАТ «Дельта банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30.06.2010 року за №2258, перейшли права первісного кредитора до нового кредитора, та права вимоги за договорами, в т.ч. і вищезазначеним кредитним договором (а.с.52-58). Як слідує зі ст.583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). В даному спорі майновим поручителем є позичальник - боржник [PERSON], тобто одна і та ж особа. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлений Законом України «Про нотаріат», а в частині першій статті 1 Закону зазначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Так, ч. 12 ст. 110 ЦПК України передбачено розгляд справ за позовами до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Статтями 34, 36, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту 22.02.2012р. №296/5, постановою КМ України від 29.06.1999р. №1172 передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, і що з дня виникнення права на вимогу минуло не більше трьох років. Як стверджує позивач, виконавчий напис від 03.09.2013 року необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки: письмова вимога про усунення порушення не надсилалася іпотекодавцю, що не перевірено нотаріусом; нотаріусом не перевірено безспірність заборгованості. В подальшому представник позивач під час розгляду справи доповнив письмовими поясненнями 21.03.2014 року нові підстави визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, а саме що минуло більше 3-х років з дня виникнення права банку звернутися до боржника з вимогою про дострокове стягнення заборгованості - 05.11.2008 року, тобто з 20.11.2008 року по 20.11.2013 року (а.с.69-72). Однак, за вимогами ч.2 ст.31 ЦПК України, до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. В даному спорі позивач змінив (доповнив) підставу позову після початку розгляду судом справи по суті, а саме наданих пояснень сторін. Як встановлено судом, доводи представника позивача що письмова вимога про усунення порушення не надсилалася іпотекодавцю, що не перевірено нотаріусом, не є обґрунтованими, оскільки 27.03.2013 року ПАТ «Дельта банк» надіслав [PERSON] досудову вимогу про не виконання зобов'язань позичальником на всю прострочену суму заборгованості, в яку включено і дострокове стягнення всієї суми, і в разі незадоволення вимоги банк буде захищати свої права шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса (а.с.59), яка отримана особисто [PERSON] 09.04.2013 року (а.с.60). З часу отримання вимоги, ні у встановлений строк, ні протягом 4-х місяців з часу отримання досудової вимоги, ні на час розгляду справи в суді, боржник не вніс жодної суми сплати заборгованості, що не заперечується сторонами. При цьому вимога попереднього кредитора ТзОВ «Український промисловий банк» 05.11.2008 року, була направлена позичальнику щодо поточної заборгованості, а не дострокової суми боргу, яка навіть в цій вимозі не зазначається (а.с.72). Довідка надана представником позивача про відсутність проживання [PERSON] в м.Болехові, не є належним доказом про таке, оскільки вимога від 27.03.2013 року за цією ж адресою отримана боржником особисто, та в позовній заяві також зазначена позивачем саме така адреса місця реєстрації та проживання. Згідно із ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Окрім того, в пункті 23 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. 03.09.2013 року позивач звернувся із заявою на вчинення виконавчого напису (а.с.45), з зазначенням загальної суми заборгованості - 344 082.8 грн., в т.ч. 215 915.51 грн. заборгованість по кредиту та 128 167.29 грн. заборгованість по відсотках. Позивач звертаючи увагу суду про відсутності безспірності вимог банку до боржника, що не враховано нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, визнає суму боргу 215 915.51 грн. заборгованість по кредиту. При цьому не погоджується з відсотками, а саме вказуючи на невірно нараховані відсотки за червень 2013 року в сумі 224.04+52.28 євро (за 7 днів липня місяця), оскільки п.2.7 кредитного договору нараховані проценти сплачуються по 20 число кожного наступного місяця, тому заборгованість станом на 08.07.2013 року на думку представника позивача могла бути включена по процентах по 20 число червня місяця, отже саме ця сума нарахованої заборгованості за останні 2 місяці є спірною (а.с.74-75, 47). Однак, з такими доводами суд не погоджується, оскільки банк використав право на дострокове стягнення всієї суми боргу, яка нараховується по день виведення такої заборгованості в розрахунок боргу, без врахування кожної щомісячної сплати на 20 число наступного місяця (ця норма договору поширюється при щомісячних платежах позичальника а не при достроковому стягненні заборгованості), та як наслідок звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п. 284 вказаної Інструкції та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. При вирішенні спору про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню з підстав, що між сторонами має місце спір щодо розміру заборгованості та ця заборгованість не носить безспірного характеру, чи спір про зарахування коштів сплачених по кредиту з одного договору на другий та зміну умов кредитного договору, суд повинен ці доводи позовної заяви належним чином перевірити, встановити дійсні обставин справи, зокрема, звертати увагу на те, що правильність вимог, зазначених у виконавчому написі нотаріуса може бути оспорена боржником у позовному провадженні. Отже, суд прийшов до висновку що ця заборгованість по кредитному договору в сумі 344 082.8 грн. за виконавчим написом, та з врахуванням визнаної представником позивача всієї суми боргу окрім 2-х останніх місяців нарахування, не носить спірного характеру, а тому ці вимоги не є доведеними позивачем, а дії нотаріуса є законними. Частиною першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідний документ має називатися виключно вимогою про усунення порушення. Не містить закон й вимоги щодо форми такої вимоги, а отже вказана вимога може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми, претензії тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої вимоги, оскільки вона обов'язково повинна містити стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Отже в цій частині обґрунтування позовних вимог, доводи позивача про неодержання таких досудових вимог банку є не доведеними. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з врахуванням зазначених підстав позову та наданих позивачем матеріалів справи та з врахуванням ст. 11 ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 15, 16, 590 ЦК України, ст..1, 34, 36, 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», ст.. 35 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: dismissed