Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

[PERSON] у березні 2013 року звернулась до суду із позовом, яким з урахуванням уточнення просила суд визнати заповіт частково недійсним, визнати право спільної сумісної власності подружжя на частину житлового будинку, встановити факт належності спадкодавцю частини житлового будинку, визнати право власності. Позовні вимоги [PERSON] неодноразово уточнювались, остання редакція від 04.06.2014 року (т.1 а.с. 216-220). В судовому засідання за клопотанням [PERSON] залишено без розгляду частину позовних вимог, і, до початку розгляду справи по суті (ст. 173 ЦПК України), позивач змінив (зменшив) правову підставу частини позову, зокрема, в частині підстави недійсності заповіту. Такі дії позивача в повній мірі відповідають положенню ч.2 ст. 31 ЦПК України. В останній редакції позову [PERSON] просила суд визнати житловий будинок з надвірними господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці, площею 0,0866 га по [ADDRESS], спільним майном подружжя - [PERSON] та [PERSON], померлого [INFO]; встановити юридичний факт належності [PERSON], померлому [INFO], на праві власності однієї другої частки житлового будинку з надвірними господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці, площею 0,0866 га по [ADDRESS]; визнати частково недійсним заповіт, виданий [PERSON] на ім'я [PERSON], і посвідчений [INFO] приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 217; визнати за [PERSON] право приватної власності на одну другу частину житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами [ADDRESS], який складається з літ. «А», загальною площею 81,1 кв.м, житловою площею 37,4 кв.м., допоміжною площею 43,7 кв.м., літ. «Пд»- підвалу під частиною будинку, літ. «Пд (Г)» - підвалу, літ. «А1»- прибудови, літ. «А2»- прибудови, літ. «Б»- сараю, літ. «В»- сараю, літ. «Г»- гаражу, літ. «Д» - комори, літ. «Е»- душу, літ. «Ж»- вбиральні, літ. «З»- сараю, літ. «І»- брукування, літ. «ІІ»- цистерни, № 1 -воріт, № 2- воріт, № 3- огорожі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити за наступних правових підстав: 08.09.1968 року було зареєстровано шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Від цього шлюбу народжені діти- [PERSON], [PERSON] 11.11.1981 року за договором купівлі- продажу на ім'я [PERSON] було придбано спірний житловий будинок. 16.12.1994 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [INFO] [PERSON] помер, і після його смерті відкрилась спадщина, яку прийняли [PERSON], [PERSON], [PERSON] За життя, [INFO] [PERSON] залишив заповіт, яким заповів [PERSON] належний йому за життя житловий будинок та земельну ділянку. [PERSON] вважає, що заповідач розпорядився частиною житлового будинку, який належав їй на праві спільної сумісної власності, тому, на думку позивача, заповіт на ім'я [PERSON], є частково недійсним. [PERSON] заперечувала проти позову, послалась на те, що дійсно батьки до 1994 року перебували у шлюбі. За час шлюбу батьком було придбано спірний житловий будинок. З 1994 року батьки разом не проживають. Після розірвання шлюбу спору щодо поділу спірного житлового будинку не виникало, і тому, як стверджує [PERSON], [PERSON] пропустила строк позовної давності, що, на її думку, є підставою для відмови у позові. [PERSON] в судовому засіданні погодився з позовними вимогами, проти їх задоволення не заперечував. Представник Державної нотаріальної контори Комінтернівського району Одеської області, та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] подали заяви про розгляд справи у свою відсутність (т.1 а.с 145, 163). Дослідивши матеріали справи, вислухивши думки та правові обгрунтування сторін, третьої особи, суд встановив наступні правовідносини: 08.09.1968 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с. 61,62). На підставі договору купівлі- продажу, посвідченого 11.11.1981 року секретарем виконкому Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 104, за життя [PERSON] належав житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами [ADDRESS] (т.1 а.с 56). Згідно наявного технічного паспорту на спірний житловий будинок, виготовленого станом на 06.05.2014 року, рік побудовий будинку та господарчих будівель і споруд 1960-1985. Згідно запису в погосподарській книзі № 9 Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, особовий рахунок № [NUMBER], сторінка № 54, за [PERSON] зареєстрований житловий будинок [ADDRESS] (т.1 а.с 70). Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.10.1994 року № 2-540/1994 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За життя [INFO] [PERSON] склав заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], і зареєстрований у реєстрі за № 217, яким заповів спірний житловий будинок, та належну йому земельну ділянку [PERSON] (т.1 а.с.44 зворот). [INFO] [PERSON] помер, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть серії [NUMBER], повторно виданого 16.04.2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області, а/з про смерть № 9 від 13.02.2010 року (т.1 а.с. 41). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. 26 травня 2010 року Комінтернівською районною державною нотаріальною конторою Одеської області було заведено спадкову справу № 172/2010 до майна [PERSON], померлого [INFO] (т.1 а.с 39-63). Спадщину прийняли [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON] 04.06.2010 року подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] Оскільки спірний житловий будинок було придбано подружжям до 01 січня 2004 року, суд застосовує до правовідносин власності подружжя норми Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), а саме ст. ст. 22, 24 цього Кодексу. Відповідно до ст. 22 КпШС України (втратив чинність з 01 січня 2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 2 ст. 23 КпШС України при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Отже, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не доведе іншого. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Оскільки режим спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок не спростований відповідачем належними та допустимими доказами, суд вважає доведеними позовні вимоги в частині визнання спірного житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами спільним майно подружжя [PERSON] та [PERSON], померлого [INFO]. Таку позицію висловлено у Постанові Верховного Суду України від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11. Згідно зі ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій Державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1075 року № 45/5 (що була чинною на час набуття спадкодавцем права власності на спірний житловий будинок), право особистої власності громадян на жилий будинок, серед іншого, може бути підтверджено нотаріально посвідченим договором купівлі- продажу. Зі змісту п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 (що була чинною на час набуття спадкодавцем права власності на спірний житловий будинок), вбачається, що підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавались в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Аналіз змісту наведених положень цього нормативно- правового акту дозволяє суду дійти до висновку, що виникнення права власності на житлові будинки, споруди в сільській місцевості, не залежало від державної реєстрації цього права, тобто записи, в тому числі і у погосподарських книгах, визнавались законодавцем в якості акту органів влади, що підтверджують право власності на житлові будинки. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає можливим встановити факт належності [PERSON] за життя на праві спільної сумісної власності половини спірного житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Разом із тим, в силу положення ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Суд дійшов до висновку, що оскільки оспорюваним заповітом заповідач розпорядився часткою спірного житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, яка йому не належала за життя, то правочин (заповіт) слід визнати частково недійсним. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Суд вважає, що право [PERSON] підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на частину житлового будинку з надвірними господарчими будівлями і спорудами. Щодо клопотання [PERSON] про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного: Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не визнає права власності [PERSON] на частку спірного житлового будинку, що стало підставою для звернення до суду з зазначеним позовом. Про наявність того факту, що заповідач оспорюваним заповітом розпорядився належною [PERSON] часткою житлового будинку останній стало відомо в червні 2010 року після подання заяви про прийняття спадщини, що в повній мірі підтверджується зібраними по справі матеріалами, зокрема, спадковою справою. Позов поданий у березні 2013 року, тобто в межах трирічного строку. В даний час існує спір між сторонами з приводу вищезазначеного будинку, спір щодо заповіту, а відтак доводи [PERSON] про пропуск позивачем строку позовної давності за зверненням до суду за захистом порушеного та невизнаного права є помилковими. Вимоги про стягнення судового збору суд знаходить обгрунтованими, оскільки вони документально підтверджені. На підставі наведеного,

Outcome: approved