Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернувся з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі по тексту - Відповідач), в якій просив суд стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» проценти на банківський вклад у сумі 28, 99 євро, що є еквівалентом 971, 80 грн. та у сумі 152, 05 доларів США, що є еквівалентом 4 107, 16 грн. та у сумі 17 063, 45 грн.; проценти за користування грошовими коштами у сумі 210, 78 євро, що є еквівалентом 7065, 72 грн. та у сумі 1200,00 доларів США, що є еквівалентом 32 414, 31 грн.; три відсотка річних від простроченої суми за весь час прострочення у сумі 105, 60 євро, що є еквівалентом 3539, 90 грн. та у сумі 720, 00 доларів США, що є еквівалентом 19 448, 58 грн. та у сумі 25 249, 29 грн.; інфляційні нарахування від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 242 534, 44 грн. пеню у сумі 38 742, 00 євро, що є еквівалентом 1 298 701, 38 грн. та у сумі 264 150, 00 доларів США, що є еквівалентом 7 135 199, 20 грн. та у сумі 9 263 332, 30 грн., судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі № 757/10600/15-ц від 26.04.2016 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 1 100 євро вкладу та 44,68 євро процентів за вкладом за договором від 15.07.2013 року № SAMDN80000736485520 та 263 013, 41 грн. вкладу та 3872,00 грн. процентів по вкладу за договором від 04.11.2013 року № SAMDN01000738977541, оформленого у формі заяви та 7500, 00 доларів США вкладу за договором від 07.03.2014 року №SAMDNWFD007008878200. Однак, не зважаючи на задоволення вимог позивача, відповідач рішення суду добровільно не виконав, у зв`язку із чим в подальшому було відкрито виконавче провадження. Таким чином, у зв`язку із неналежним та несвоєчасним виконанням ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язань та судового рішення, позивач звернувся до суду із позовом щодо стягнення з останнього процентів на банківський вклад; процентів за користування грошовими коштами; трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення; інфляційних нарахувань від простроченої суми за весь час прострочення, з того часу коли відповідач, на його думку, безпідставно зупинив нарахування відсотків і до часу звернення із заявою про дострокове розірвання договору. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.03.2018 року, матеріали позовної заяви передано Печерському районному суду м. Києва для забезпечення розгляду цивільної справи. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Москаленко К.В. від 22.03.2018 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із виявленням недоліків. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.04.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 30.05.2018 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею обрано Підпалого В.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2018 року цивільну справу прийнято до свого провадження. 16.08.2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» Кобзар Ю.Б., в якому він заперечував щодо задоволення позовних вимог. Зокрема посилався на те, що відповідачем було виконане рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.04.2016 року в повному обсязі, крім того, зазначив, що відповідачем надано суду невірні розрахунки сум відсотків, оскільки договір банківського вкладу не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобовязань за договором після закінчення терміну його дії. За таких обставин, просив суд врахувати неспівмірність заявлених сум до стягнення, застосувати строк позовної давності до заявлених вимог та відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 30.07.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив від адвоката Рибінцева С.С., який діє в інтересах [PERSON] , в якій не погодився з доводами представника відповідача, просив задовольнити позовні вимоги. 23.10.2018 року представник АТ КБ «Приватбанк» Кобзар Ю.Б. надіслав на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, в яких не погодився із доводами представника позивача, просив суд врахувати неспівмірність заявлених сум до стягнення, застосувати строк позовної давності. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. В засіданні представник позивача [PERSON] позовну заяву підтримував в повному обсязі, просив задовольнити. В засідання 25.02.2020 року не з`явився, повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд провадження без участі сторони позивача, просив задовольнити позовні вимоги. Представники відповідача, Тузов В.О. , Кобзар Ю.Б. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість. В засідання 25.02.2020 року не з`явилися, представник Кобзар Ю.Б. подав заяву про розгляд провадження у їх відсутність, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши думки учасників провадження, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.04.2016 року у справі № 757/10600/15-ц, позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково. Було стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» 1 100 євро вкладу та 44, 68 євро процентів за вкладом за договором від 15.07.2013 року за договором № SAMDN80000736485520; № SAMDN01000738977541, оформленого у формі заяви за договором від 04.11.2013 року № SAMDN01000738977541, оформленого у формі заяви: 7500 доларів США вкладу за договором від 07.03.2014 року № SAMDNWFD007008878200. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 року, рішення апеляційного суду від 26.04.2016 року було залишено без змін. Рішеннями судів було встановлено, що 15.07.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір депозитного вкладу № SAMDN80000736485520 на суму 1 100 євро, строком до 15.10.2013 року під 6,5% річних, на виконання якого позивачем внесено на зазначений рахунок 1 100 євро. 04.11.2013 року між сторонами укладено договір депозитного вкладу у формі заяви на оформлення вкладу №SAMDNWFD0070088786200, відповідно до умов якого на депозитний рахунок було внесено 24.05.2013 року грошові кошти в розмірі 7500 доларів США на строк 12 місяців під 5% річних з періодом нарахування відсотків кожного місяця. Рішенням суду було встановлено, що 25.09.2014 року [PERSON] подав заяву про відмову від подальшої пролонгації всіх укладених між ним та відповідачем депозитних договорів та просив повернути кошти в день закінчення строку дії договорів, а саме 15.10.2014 року, 04.11.2014 року, 30.10.2014 року. Проте, 03.10.2014 року [PERSON] було подано заяву з вимогою розблокувати його картки та виплатити грошові кошти достроково. Після ухвалення рішення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, 11.01.2017 року позивач звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з вимогою про добровільне виконання судового рішення, однак віповідачем не було взято до уваги вимогу позивача. 29.03.2017 року головним державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Черновою Л.В. було відкрито виконавче провадженняза виконанням судового рішення по справі № 757/10600/15-ц. 13.01.2018 року виконавче провадження було закінчено з підстав повного виконання судового рішення. За таких обставин, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача процентів, встановлених договором, які вираховуються з часу, коли відповідач, на думку позивача, безпідставно зупинив нарахування відсотків і до часу звернення із заявою про дострокове розірвання договору, тобто з 06.05.2014 року по 03.10.2014 року, а також 3% річних та пені. Так, відповідно до ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику, відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-ІІІ). Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч. 5 ст. 1061 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Так, згідно пункту 23 договору № SAMDN80000736485520 від 15.07.2013 року та пункту 21 договору № SAMDNWFD0070088786200 від 07.03.2014 року, встановлено, що у випадку порушення будь-якою із сторін умов договору порушник несе відповідальність передбачену чинним законодавством України. Як вбачається, рішеннями апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 757/10600/15-ц, було встановлено, що припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. До того ж стороною договору є не відокремлений структурний підрозділ, а ПАТ КБ Приватбанк». Погоджується з такою позицією і суд касаційної інстанції, оскільки в ухвалі від 19 жовтня 16 року зазначає, що зобов`язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк», як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація чи припинення філії не звільняє відповідача від виконання зобов`язань за укладеними договорами, а відмова від виконання своїх зобов`язань не відповідає вимогам чинного законодавства та умовам укладених сторонами договорів банківського карткового рахунків. Окрім того, Національний Банк України своєю постановою Правління від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» не припинив діяльність банку та не надавав йому дозволу не виконувати своїх зобов`язань, а лише припинив діяльність відокремлених підрозділів банків, які були розташовані на території АРК і міста Севастополя. Як вбачається, позивачем були надані суду розрахунки процентів на банківський вклад за договором № SAMDN80000736485520 від 15.07.2013 року, договором депозитного вкладу у формі заяви №SAMDN01000738977541 від 04.11.2013 року та договору № SAMDNWFD0070088786200 від 07.03.2014 року та розрахунок процентів за користування грошовими коштами за договором № SAMDN80000736485520 від 15.07.2013 року та договору №SAMDNWFD0070088786200 від 07.03.2014 року. За таких обставин, суд, дослідивши матеріали провадження, погоджується із наданими розрахунками та приходить до висновку про задоволення вимог в частині стягнення процентів встановлених договором, які вираховуються з часу, коли відповідач зупинив нарахування відсотків і до часу звернення із заявою про дострокове розірвання договору ( тобто з 06.05.2014 року до 03.10.2014 року). Крім того, всі вказані договори та зобов`язання за ними, відповідно до вимог статті 598 ЦК України, припинилися внаслідок подання 23.10.2014 року заяви про повернення грошових коштів. В даному випадку правові позиції, висловлені Верховним Судом України до 15.12.2017 року вказують (зокрема, постанови №6-189115 від 11.11.2015 року та №6-338ц16 від 11.05.2016 року), що закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. При цьому згідно із ч.2 статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Як вбачається, за пунктом 5-6 договору депозитного вкладу у формі заяви № SAMDN01000738977541 від 04.11.2013 року хоча і передбачено право на дострокове розірвання договору, проте нарахування процентів за користування грошовими коштами не передбачене. Натомість, пунктами 10-14 договору №SAMDN80000736485520 від 15.07.2013 року передбачено право [PERSON] в односторонньому порядку розірвати договір, а також і порядок нарахування відсотків після подання заяви про розірвання договору. Згідно пункту 13 цього договору, сторонами встановлено і узгоджено, що у випадку дострокової вимоги про розірвання договору, якщо при цьому мінімальний строк вкладу вже подовжувався один або декілька разів, проценти за кожні три місяці (за виключенням останніх трьох) виплачуються в повному обсязі, тобто по ставці 6,5% річних. Також, пунктами 9-13 договору №SAMDNWFD0070088786200 від 07.03.2014 року передбачено право [PERSON] в односторонньому порядку розірвати договір, а також і порядок нарахування відсотків після подання заяви про розірвання договору. Згідно пункту 12 цього договору сторонами встановлено і узгоджено, що у випадку дострокової вимоги про розірвання договору, поданої після спливу одного місяця з дати оформлення вкладу, проценти виплачуються по діючій ставці (тобто по ставці 5% річних) та нараховуються за весь час користування коштами. Таким чином, з відповідача належить до стягнення плата за користування грошовими ми, що знаходяться на рахунку клієнта, у вигляді процентів, сума яких визначається: - для договору № SAMDN80000736485520 у розмірі 6,5% річних (з суми вкладу 1100 євро), починаючи з 01.11.2014 року (з урахуванням пункту 10 договору і до 12.10. 2017, зважаючи на положення речення 2 пункту 13 та пункту 12 договору); - для договору № SAMDNWFD0070088786200 у розмірі 5,0% річних (з суми вкладу 7500 доларів США), починаючи з 01.11.2014 року (з урахуванням пункту 9 договору) і до 12.01.2018 року. Крім того,за положеннями статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач зобов`язався своєчасно повернути суму вкладу на першу вимогу вкладника у відповідності до положень договорів, норм статті 1058 ЦК України, розділу 3 постанови Національного Банку України від 03.12.2003 року за № 516 «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами». Як вказувалось вище, кожним із договорів, було встановлено, що у випадку порушення сторонами умов договору порушник несе відповідальність передбачену чинним законодавством України. Зокрема, така відповідальність передбачена статтею 625 ЦК України наголошує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що за договором депозитного вкладу у формі заяви № SAMDN01000738977541 від 04.11.2013 року на суму боргу в 263 013,41 грн. мають нараховуватись інфляційні нарахування. Як вбачається, позивач, здійснював розрахунки, беручи до уваги те, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця в якому платіж мав бути здійснений (31 жовтня 2014 року, сума 263 013,41 гривень), помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якого мав бути здійснений платіж і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. За договорами №SAMDN80000736485520 та № SAMDNWFD0070088786200 з боржника не належить до стягнення індекс інфляції за весь час прострочення, проте розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми є законним, а відтак суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача пені, суд приходить до наступного висновку. Щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Беручи до уваги той факт, що представник відповідача просив суд застосувати спеціальну позовну давність до позовних вимог щодо стягнення пені за один рік, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави 3523, 95 судових витрат.

Outcome: partial