Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

[PERSON], інтереси якого представляє [PERSON], звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], інтереси яких представляє мати [PERSON] про розірвання шлюбу та втрату ними права користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20.09.2013 року (суддя Бабій О.М.) позовні вимоги позивача було роз'єднано, а ухвалою від 25.09.2013 року суддею Польською М.В. прийнято до провадження цивільну справу за позовом [PERSON], інтереси якого представляє [PERSON] до [PERSON], неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], інтереси яких представляє мати [PERSON] про втрату ними права користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Представник позивача просив позов задовольнити, визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Відповідач [PERSON], яка діє і в інтересах відповідачів 2, 3 в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечила, з підстав зазначених в запереченні. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], яка перебуває на праві спільної сумісної власності чотирьох осіб, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 16.01.1999 року (а.с.7-8). Між позивачем та відповідачем 1 був зареєстрований шлюб 06.05.2004 року (а.с.6) та 20.09.2013 року даний шлюб розірвано за рішенням Івано-Франківського міського суду (а.с.24), яке набрало законної сили 01.10.2013 року. Під час шлюбу в подружжя народилися: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.4,5). Під час шлюбу, відповідач 1, 2, 3 були зареєстровані по місцю проживання в квартирі [ADDRESS] (а.с.9). З травня 2012 року відповідач [PERSON] разом з дітьми виїхала з квартири, що належить позивачу, що не заперечується і сторонами та підтверджено КП «ЄРЦ» (а.с.36), забравши всі речі, і з того часу в квартирі відповідачі не проживають. Отже право на користування було набуто відповідачем 1 та дітьми подружжя, а після остаточного виїзду з даної квартири та переїзду на постійне місце проживання в інший населений пункт та встановлення факту не проживання більше одного року по місцю реєстрації, відповідач 1 втратила таке право на користування житлом. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується колишнього члена сім'ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. А тому, колишня дружина позивача, відповідач 1 по справі, втратила дане право. Однак, що стосується вимоги щодо втрати членами сім'ї, а саме неповнолітніми дітьми колишнього подружжя права користування помешканням, то дані вимоги позивача до задоволення не підлягають виходячи з наступного. За вимогами ст..29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Отже, закон надає фізичній особі свободу у вирішенні питання про вибір місця проживання. Водночас встановлюються винятки, коли особа сама не вправі обирати собі місце проживання, в т.ч.місцем проживання особи до 10 років визнається місце проживання її законних представників або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Враховуючи те, що при розірванні шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не визначалося місце проживання дітей біля одного з батьків, а також те, що діти можуть бути зареєстровані як по місцю проживання батька, так і по місцю проживання матері, а також те, що на час спору мати дітей позбавляється за даним рішенням права користування вищезгаданою квартирою, то з врахуванням інтересів дітей та чинного законодавства, вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими та безпідставними. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими частково та підлягають до задоволення частково. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 29, 405 ЦК України,

Outcome: partial