Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог вказує, що згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння від 05 березня 1990 року їй належить ? частина домоволодіння по [ADDRESS]. Крім неї в будинку ще зареєстровані та проживають чоловік позивача [PERSON], дочка [PERSON], внучка [PERSON]. [PERSON] є пасинком позивача. 12 червня 2012 року на прохання відповідача зареєструвала його у своєму будинку, проте з часу реєстрації в будинку не проживає. Реєстрація відповідача в будинку створює їй перешкоди в отриманні субсидії. Відповіадч в будинку не проживає, має сім'ю та проживає разом з дружиною за іншою адресою. Знятись з реєстрації в добровільному порядку не бажає. Будь-яких перешкод в проживанні відповідачу не чинила. В правоохоронні органи з приводу того, що позивач не допускає відповідача до житла з боку відповідача не було. Вхідні двері та замки не змінювала. Вважає, що відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважної причини більше одного року тому в силу ст. 405 ЦК України він втратив право користування житлом. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. В суді позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечив проти його задоволення, мотивуючи тим, що не проживає за місцем реєстрації з поважної причини, оскільки між ним та [PERSON] склались неприязне ні відносини і він не міг проживати в спірному будинку. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння від 05 березня 1990 року [PERSON] належить ? частина домоволодіння по [ADDRESS], реєстр № 1-228. Згідно із довідкою Кам'янської сільської ради про склад сім'ї № 780 від 27.07.2018 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] та члени її сім'ї: [PERSON] - чоловік, [PERSON] - дочка, [PERSON] внука, [PERSON] - пасинок. Згідно акту перевірки паспортного режиму від 30.07.2018 р. та 06.08.2018 р. [PERSON] зареєстрований в будинку мачухи за адресою [ADDRESS] а, але фактично не проживає з дня реєстрації (12.06.2012 року). На час перевірки його особистих речей не було виявлено, а також його відсутність підтверджена сусідами. Особи, які постійно проживають у будинку даний факт підтверджують. Згідно записів по господарських книг за період з 1994 р. по 2018 р. [PERSON] був зареєстрований в спірному будинку в 1991-2000 р. 26.01.2001 р. [PERSON] вибув в м. Кам'янець-Подільський. 12.06.2012 р. [PERSON] прибув. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проживає по сусідству з [PERSON] [PERSON] в будинку мачухи не проживає близько 17 років. [PERSON] проживав у будинку з дитинства, в сім'ї були гарні відносини, між [PERSON] та [PERSON] існувало взаєморозуміння, конфліктних ситуацій між ними не виникало. [PERSON] після одруження приходив з сім'єю до батьків на свята, але ні одного дня не проживав. Батьки не чинили перешкод [PERSON] в проживанні в спірному будинку. З [PERSON] в неприязне них відносинах не перебуває. На прохання працівників сільської ради підтвердила факт відсутності [PERSON] в спірному будинку. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з 2003 року проживає по сусідству з [PERSON] З 2003 року [PERSON] в будинку мачухи не проживає. Чи чинились відповідачу перешкоди в проживанні в будинку їй невідомо. На прохання працівників сільської ради підтвердила факт відсутності [PERSON] в спірному будинку. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сестрою позивача. З 1982 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати однією сім'єю. [PERSON] є сином [PERSON] Відносини між [PERSON] та [PERSON] завжди були добрі, його ніколи не ображали, ні в чому не відмовляли. Після одруження [PERSON] переїхав проживати до своєї дружини і навідувався до батьків на свята. В 2012 році [PERSON] був зареєстрований в будинку на його прохання для того, щоб оформити документи для призначення пенсії. Але в будинку [PERSON] жодного дня не проживав. Будь-яких перешкод в проживанні в спірному будинку [PERSON] батьки не чинили, в неприязних відносинах не перебувають. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є невісткою сестри [PERSON] і проживала в іншій частині будинку. З 1988 року в [PERSON] почалися конфлікти з мачухою, оскільки його примушувала доглядати малолітню сестру, допомагати по господарству. Батьками були створені такі умови, що [PERSON] не один раз ночував в неї вдома. Після армії [PERSON] одружився і переїхав проживати до дружини. В 2012 році [PERSON] проживав в Києві, в нього виникли проблеми з здоров'ям, [PERSON] зареєструвала його в будинку. [PERSON] дійсно не проживає в будинку батьків з 2012 року, оскільки в нього не має ключів від будинку. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, що з 2012 року йому чиняться перешкоди в проживанні в спірному будинку, не зазначав про це в своїх запереченнях на позов, в державні установи з метою захисту порушеного права починаючи з 2012 року не звертався. За таких обставин суд оцінює покази свідка [PERSON] критично. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. За змістом зазначених норм матеріального права вбачається, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Зібраними у справі доказами підтверджується що відповідач з 2012 року не проживає в будинку, що належить позивачу більше одного року без поважних причин. Таким чином згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення порушень свого права власності у будь-який час. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, так як [PERSON] не проживає за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, а тому втратив право користування житлом в будинку [ADDRESS]. Згідно ч.1 ст.7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні рішення суду є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі і додаткового вирішення не потребує. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved