Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись в суд із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків. Позовні вимоги мотивують тим, що позивачі є батьками відповідача [PERSON] [PERSON] з 24.11.2009 року є пенсіонеркою за віком, [PERSON] є пенсіонером за віком та у зв`язку з хворобою, має 2-гу групу інвалідності. Єдиним доходом є пенсія, яка не забезпечує необхідного прожиткового мінімуму. Кошти, які позивачі отримують, вистачає на сплату комунальних послуг, на придбання необхідних ліків, решту на харчування. Предметами першої необхідності вони забезпечити себе не можуть. На підставі вищевикладеного, просять суд стягнути з [PERSON] на їх користь аліменти на непрацездатних батьків в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на непрацездатну особу, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і довічно. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи. Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд, ухвалою суду від 06 травня 2020 року відкрив провадження у даній справі та призначив її до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін. На підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь якої зі сторін про інше. 27 травня 2020 року відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій вимоги викладенні в позовній заяві визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням, виданим Пенсійним фондом України серії [NUMBER] від 24.11.2009 року. Позивач [PERSON] є пенсіонером за віком та у зв`язку із хворобою має другу групу інвалідності, що підтверджується посвідченням, виданим Пенсійним фондом України, серії [NUMBER] . Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Як роз`яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 СК). Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.3,4 ст. 77 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачами не надано жодних доказів, які б підтверджували спорідненість між позивачами та відповідачем. Не надано відомостей щодо наявності інших дітей. Крім того, не надано доказів, що позивачі перебувають у шлюбі, а також їхній майновий стан, що підтверджує необхідність в отриманні матеріальної допомоги. Також не знайшло свого підтвердження, твердження позивачів, що вони витрачають значні кошти на закупівлю ліків, а також на оплату комунальних послуг. Отже, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed