Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі мають неповнолітнього сина. [PERSON] 26.06.2013 року звернулася з позовом в суд про стягнення з відповідача аліментів на утримання їхнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно, покликаючись на те, що син проживає разом з нею в Україні, оскільки відповідач вигнав її зі своєї квартири, в якій вони разом проживали в Італії. В 2007 році відповідач дав дозвіл на її виїзд з сином в Україну. Спершу, він передавав синові продукти харчування, купив комп'ютер, флейту, однак з літа 2012 року взагалі перестав приймати участь у вихованні та утриманні сина, не цікавиться його життям. В судовому засіданні позивач позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, та доповнила, що як їй відомо зі слів відповідача, він має повнолітню доньку та близько трьох років тому в нього народилася ще одна донька. Поряд з цим, відповідач працює, отримує достатній дохід для того, щоб надавати матеріальну допомогу синові у заявленому розмірі. Просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про день, час та місце розгляду справи. При цьому, ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 23.06.2015 року скеровано судове доручення компетентному органу Італії про вручення відповідачу [PERSON] копії позовної заяви, долучених до неї документів та повідомлення про дату судового засідання. 03.06.2016 року на адресу суду надіслано надійшов лист Головного територіального управління у Львівській області з якого вбачається, що [PERSON] судову документацію належним чином вручено адресату (а.с.64). За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що неповнолітній син сторін - [PERSON], [INFO], народився в м.Неаполі район Пендіно Італія (а.с.4), є громадянином України, що стверджується довідкою про реєстрацію [NUMBER] від 03.07.2006 року (а.с.6), та зареєстрований і проживає разом з матір'ю [ADDRESS] (а.с.10), а батько дитини - [PERSON], який проживає [ADDRESS], спершу надавав кошти на утримання сина, а з 2012 року не надає для сина матеріальної допомоги, хоча є працездатним. Зі слів позивача вбачається, що відповідач працює, має відповідний дохід. Крім цього їй відомо, що він має двох доньок - одну повнолітню та одну малолітню - 3-4 річного віку. Сама позивач працює бухгалтером в ТОВ «ОДРІ». При цьому встановлено, що [PERSON] навчається у Класичній гімназії при Львівському національному університеті ім.І.Франка, Львівській ДДМШ №1 ім.Кос-Анатольського по класу флейти та Львівській хореографічній школі (а.с.7, 8, 9). Витрати на оплату за навчання сина несе матір [PERSON] Як встановлено з пояснень позивача, відповідач періодично надавав кошти на утримання сина, однак, з 2012 року між ними існують суперечки з приводу утримання та матеріального забезпечення їхньої дитини, відтак відповідач з того часу матеріальної допомоги дитині не надає. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За умовами ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.183 СК України, частказаробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, однак за умови, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст.184 СК України). Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі статтями 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов'язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved