Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном. Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує на те, що є власником майна, а саме: житлового будинку, загальною площею 206,7 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0682га, кадастровий номер 2124880301:03:020:0212, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Право власності набув шляхом стягнення у позасудовому порядку на підставі застереження у іпотечному договорі від 23.08.2007 року та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.07.2020 №217459354. Згідно з довідкою Баранинської сільської ради у наведеному житловому приміщенні зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач звертався з вимогою звільнити житлове приміщення у позасудовому порядку, однак, вказані особи продовжують користуватись його власністю. Законодавчими підставами права власності на майно вказую ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України. Подальше проживання зареєстрованих осіб перешкоджає реалізації його прав як власника майна. Ухвалою від 14.08.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідач у відзиві на позов від 09.10.2020 (вх.№ 98329) навів заперечення стосовно позовних вимог, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 109 Житлового кодексу УРСР та Закону України «Про мораторій га стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», щодо захисту права на житло. Вказав на оспорювання реєстраційних дій щодо об`єктів права власності у іншій справі №308/13909/19. Представник позивача присутній у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задоволинити з мотивів викладених у позові. У дане судове засідання не з`явився, подав суду клопотання від 22.12.2020 в якому просив суд розглянути справу без участі уповноваженого представника. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову з мотивів викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялась судом належним чином. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Іпотечним договором №08/297-54 від 23.08.2007 року, укладеним між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] , передбачено передання в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №08/297-54 від 23.08.2007 року нерухомого майна: земельної ділянки площею 0,0682 га та об`єкту незавершеного будівництва, житлового будинку (літ.А), 61% готовності, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що належали іпотекодавцю на праві власності. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (арк.с. 7-9) вказано основне зобов`язання у розмірі 119500дол. США при реєстрації іпотеки. До матеріалів справи не додано укладений сторонами кредитний договір. Отже, спірний будинок, який є предметом іпотеки, не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів та на момент укладення кредитного договору (23 серпня 2007 року) вже належав на праві власності відповідачу [PERSON] . Матеріалами справи, а саме: довідкою Баранинської сільської ради від 29.10.2019 №990, встановлено, що відповідач разом з [PERSON] зареєстрований та проживає у спірному будинку. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права,за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Втручання держави» є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Позивачем додано до матеріалів справи копію вимоги про добровільне виселення від 22.07.2020 №5995. У разі, якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14- 317цс18). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 липня 2020 року, житловий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , належить позивачу на праві приватної власності на підставі позасудового порядку реалізації предмета іпотеки. Однак, на час укладення договору іпотеки від 23 серпня 2007 року відповідач [PERSON] вже була власником предмету іпотеки - будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто він був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР унеможливлює виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення. Суд ураховує, що позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості та не здійснив достатньої належної обачності при реєстрації права власності. Також суд бере до уваги, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом поставить під загрозу соціальний статус останніх, які втратять право користування житлом. Доказів наявності іншого житла у відповідачів до матеріалів справи не додано. Ураховуючи наведене та зважаючи на те, що єдиною підставою визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстраційного обліку зазначено зміну власника, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого позову. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин судом встановлено відсутність правових підстав для задоволення позову. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позову, витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed