Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

[PERSON], з урахуванням уточненої позовної заяви від 29.09.2016 (а.с.31-35), звернувся до суду з позовом до відповідачів, на підставі якого просить визнати недостовірною інформацію поширену 04 вересня 2016 року автором статті ТОВ «Інформаційно-діловий портал «Мукачево.нет», що діє під псевдонімом [PERSON] на офіційному сайті «Mukachevo.net» (веб-сайт: httр://www.mukachevo.net), а саме твердження: - «згідно з державним реєстром, засновником товариства з обмеженою відповідальністю є [PERSON], який проживає у [INFO], за адресою вул. Молодіжна, 53»; - «нове підприємство було створено лише з однією метою приховувати великі прибутки від оподаткування»; - «за результатами проведеного обшуку було вилучено: грошові кошти в національній валюті майже 400000 грн.; фінансово-господарську документацію; касові апарати; оргтехніку; «чорнову» бухгалтерію»; - «Закарпаття ЛТД» намагається всілякими методами закрити справу і уникнути покарання на рівні вищого керівництва однієї з правоохоронних структур області»; - «колись державне УСБ «Закарпаття» спішно готують до приватизації»; - «у діях нинішнього керівництва спорткомплексу «Закарпаття» всі явні ознаки злочинності: привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем» (надалі - Інформація). Також, предметом позову містить вимогу про зобовязання відповідачів не пізніше наступного дня від набрання рішенням суду у даній справі законної сили, спростувати недостовірну інформацію, шляхом розміщення відповідної публікації на офіційному сайті «Mukachevo.net» (веб-сайт: httр://www.mukachevo.net). Позовні вимоги обґрунтовуються посиланням на обставини щодо недостовірності інформації, розміщеної на сайті «Mukachevo.net» (веб-сайт: httр://www.mukachevo.net), у статті під назвою «У Берегові готуються до приватизації найбільшого термального басейну спорткомплексу «Закарпаття»». Вищевказана інформація не відповідає дійсності та псує ділову репутацію товариства, принижує честь і гідність його засновників, в тому числі і позивача, який є його керівником. Прийнявши участь у судовому розгляді справи, представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та просив їх задоволити. Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідачі, участі у судових засіданнях не прийняли, тому суд, за згодою представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п. 3 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано наступне: «оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У звязку з цим, частиною четвертою ст. 32 Конституції України регламентована процедура судового захисту при поширенні недостовірної інформації. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1). Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. До таких спеціальних способів захисту належить спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст. 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст. 278 ЦК) тощо. Системний аналіз положень частин першої, другої статті 24, частини першої статті 32 Конституції України дає підстави суду вважати, що право на спростування недостовірної інформації гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя. Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте життя узгоджується із міжнародно-правовими актами. Так, у статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8). Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Згідно з приписами частини четвертої та шостої статті 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частина сьома ст. 277 Цивільного кодексу України). Пленум Верховного Суду України у постанові від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив, що відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. При цьому, згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 вказаної Постанови). Як розяснено в п. 19 вищевказаної постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що вказана у статті від 04.09.2016 Інформація (а.с. 18) є недостовірною і такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію організації, керівником якої він є. Надаючи правову оцінку таким доводам позивача, суд виходить з того що позивач поданими суду доказами, а саме копією Витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка місить дані щодо безпосередніх засновників (учасників) товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаття ЛТД», а також копією ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 03 серпня 2016 року (а.с. 13-17) спростував зазначені у статті фактичні твердження про засновників вказаного субєкта господарювання, про підставність проведеного обшуку та вилучені, за результатами його проведення, кошти. З урахуванням вищенаведених обставин справи та враховуючи, що зазначена у статті інформація у виді фактичних тверджень залишилася доказово непідтвердженою, позовні вимоги слід задоволити. На підставі наведеного та

Outcome: approved