Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду із позовом, в якому просять визнати недійсним договір оренди №296 від 05.01.2007 року земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,6646 га, кадастровий номер 6323383500:07:000:0065, укладений між [PERSON] і ПАОП «Зоря». На обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що [INFO] помер їх батько [PERSON] , внаслідок чого відкрилася спадщина, яка складається, зокрема із земельної ділянки за кадастровим номером 6323383500:07:000:0065, розміром 5,6646 га, що розташована на території Миколо-Комишуватської сільської ради Красноградського району Харківської області. 26.02.2019 року позивачами отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, у зв`язку із чим вони стали власниками земельної ділянки. З метою впорядкування спадкових справ було здійснено заходи щодо виявлення спадкового майна та речових прав на нього і встановлено, що між [PERSON] та ПАОП «Зоря» було укладено договір оренди земельної ділянки № 296 від 05.01.2007 року, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.03.2008 року № 040869800182. ГУ Держгеокадастру у Харківській області надало спадкоємцям належним чином завірений примірник договору оренди земельної ділянки №296 від 05.01.2007 року, при вивченні якого ними було виявлено, що вказаний договір підписано не їх батьком [PERSON] , а іншою невідомою особою. У зв`язку з відсутністю волевиявлення [PERSON] на укладання з ПАОП «Зоря» договору оренди земельної ділянки № 296 від 05.01.2007 року, позивачі вважають, що є усі підстави для визнання вказаного договору недійсним. Представником відповідача за довіреністю [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, так як договір оренди земельної ділянки № 296 від 05.01.2007 року був укладений між [PERSON] та ПАОП «Зоря». 23.03.2009 року між [PERSON] та ПАОП «Зоря» була укладена додаткова угода до Договору, відповідно до якої строк дії Договору було змінено на 15 років з урахуванням періоду ротації основної сівозміни, вказана дія Договору з дати державної реєстрації Договору оренди та збільшено орендну плату до 3% від нормативно грошової оцінки. А 02.01.2014 року [PERSON] була підписана Додаткова угода на збільшення розміру орендної плати до 4% від нормативно грошової оцінки. Укладаючи додаткові угоди до договору оренди землі, [PERSON] додатково підтвердив орендні правовідносини та погодився з умовами договору оренди землі. Крім того, відповідно до умов договору орендодавцеві нараховувалась та сплачувалась у передбачені договором строки орендна плата та він отримував орендну плату за договором оренди землі за період з 2007 по 2018 роки в повному обсязі. Вважає, що після смерті власника земельної ділянки його обов`язки орендодавця перейшли до спадкоємців і договір оренди земельної ділянки не перериває своєї дії. Станом на день подання позову Договір оренди землі з додатковими угодами до нього є діючим. Відповідач зазначає, що про наявність договору та умов визначених в додаткових угодах до нього протягом цих років було достеменно відомо орендодавцеві а також позивачеві [PERSON] , який проживав в одному селі з орендодавцем. Доказом того, що позивач [PERSON] довідався або міг довідатися про порушення свого права на укладення додаткової угоди до договору оренди землі є той факт, що він звертався до відповідача за наданням безповоротної фінансової допомоги на поховання батька. Таким чином, є всі підстави для застосування строку позовної давності. Від третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшли до суду письмові пояснення з яких вбачається, що за інформацією наявною у Головного управління, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6323383500:07:000:0065, площею 5,646 га, яка розташована на території Миколо-Комишуватської сільської ради Красноградського району Харківської області зареєстровано за [PERSON] 30.05.2017 року. У них наявний договір оренди земельної ділянки № [NUMBER] , укладений 05.01.2007 року між [PERSON] та ПАОП «Зоря», який зареєстровано у Красноградському РВ ХРФ ДП «Центр ДЗК» 12.03.2008 року. Вказаний договір оренди був укладений строком на 15 років. Вільне волевиявлення особи є обов`язковою умовою дійсності правочину, а наявність підпису в договорі підтверджує наміри учасників правочинів і є доказом їх волевиявлення. Виходячи з аналізу чинного законодавства, договір оренди земельної ділянки є неукладеним, якщо в ньому відсутній підпис однієї із сторін правочину і визнання його недійсним не вимагається, так як відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 09 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» недійсним може бути визнано лише укладений договір. Просять врахувати їх позицію при ухваленні рішення. Під час судових засідань позивач [PERSON] та представник позивачів - адвокат Пілігрім П.О. свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував з підстав, наведених у відзиві на позов, а також зазначив, що ПАОП «Зоря» з 2007 року відкрито користується спірно земельною ділянкою, виплачуючи оренду плату за користування нею. Зазначені обставини підтверджуються відомостями про видачу плати за оренду земельної ділянки, де у відповідній графі про отримання плати наявні підписи [PERSON] , що не спростовують позивачі. Твердження позивачів, що вони не мали уяви про існування договору не відповідають дійсності, оскільки сам позивач [PERSON] тривалий час проводив господарську діяльність по вирощуванню сільськогосподарської продукції на земельних ділянках, що межують з земельною ділянкою його батька. Хоча спірний договір не містить особистого підпису [PERSON] , однак про наявність його волевиявлення на укладання договору оренди свідчить фактична передача земельної ділянки відповідачу та отримання орендної плати. Позивачі також не навили в позові, які саме їх права чи інтереси порушені у зв`язку з укладанням договору оренди з відповідачем. Також просив у позові відмовити саме з підстав обрання позивачами неефективного способу захисту з урахуванням висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року по справі №145/2047/16. Вислухавши сторони, їх представників, дослідивши надані докази, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Так судом встановлено, що [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ХР № 098655 належала земельна ділянка площею 5,66 га, яка розташована на території Миколо-Комишуватської сільської ради (а.с. 21). Згідно з копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] (а.с. 9). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2019 року [PERSON] та [PERSON] отримали спадщину від померлого батька [PERSON] , яка складається з земельної ділянки розташованої на території Миколо-Комишуватської сільської ради Красноградського району Харківської області, площею 5,6646 га., кадастровий номер 6323383500:07:000:0065, яка належала [PERSON] на праві особистої приватної власності (а.с. 10-13, 21). Згідно з копією Договору оренди земельної ділянки № 296 від 05.01.2007 року між [PERSON] і ПАОП «Зоря» був укладений договір оренди земельної ділянки строком на 15 років, який набирає чинності з дати його реєстрації. Договір зареєстрований 12.03.2008 року за №040869800182 у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», що також підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.10.2018 року (а.с. 12-20, 26). 23.03.2009 року [PERSON] та ПАОП «Зоря» уклали додаткову угоду до договору оренди землі № 296 від 05.01.2007 року, відповідно до якої внесено зміни у вказаний договір, а саме: -в п.8 Договору щодо строку дії договору 15 років з урахуванням періоду ротації основної сівозміни, вказано, що Договір діє з моменту його державної реєстрації, а після закінчення строку Договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк, - викладено в новій редакції п.9 Договору щодо розміру орендної плати і порядку її отримання, -викладено в новій редакції п.12 Договору щодо форми сплати орендної плати, -викладено в новій редакції п.17 Договору щодо умов збереження стану об`єкта оренди і умов передачі права оренди земельної ділянки у заставу та внесення вказаного права оренди до статутного фонду (капіталу) господарського товариства або іншого підприємства, -викладено в нові редакції ч.7 п.30 Договору щодо права передачі орендованої земельної ділянки в суборенду, -викладено в новій редакції п.39 Договору щодо неможливості розірвання Договору оренди землі в односторонньому порядку, - викладено в новій редакції п.40 Договору що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання цього Договору. А також зазначено, що інші умови договору сторони залишають без змін, ця додаткова угода є невід`ємною частиною Договору і набирає чинності після її державної реєстрації та діє у строк, визначений Договором, а також виготовлення угоди в трьох оригінальних примірниках для орендаря, орендодавця і для органу, який провів державну реєстрацію змін (а.с.71). 02.01.2014 року [PERSON] та ПАОП «Зоря» уклали додаткову угоду до договору оренди землі № 296 від 05.01.2007 року, відповідно до якої внесено зміни у вказаний договір, а саме: - в п.1.1 вказано кадастровий номер земельної ділянки 6323383500:07:000:0065, - в п. 1.2 щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки, - в п.1.3 щодо розміру орендної плати і способу її сплати, - в п.1.4 щодо індексації розміру орендної плати, - в п.1.5 щодо умов передачі права оренди земельної ділянки у заставу та внесення вказаного права оренди до статутного фонду (капіталу) господарського товариства або іншого підприємства, -в п.2 щодо зобов`язання орендаря дотримуватись режиму використання земель сільськогосподарського призначення, -в п.3 щодо гарантій орендодавця, -в п.4 щодо обов`язків орендодавця, -в п.5 щодо розірвання договору оренди, -в п.6 щодо переходу права власності на орендовану земельну ділянку, -в п.7 щодо виготовлення угоди в трьох оригінальних примірниках для орендаря, орендодавця і для органу, який провів державну реєстрацію змін, -в п.8 вказано, що всі інші умови договору оренди земельної ділянки №296 від 05.01.2007 року залишаються без змін, -в п.9 про те, що дана угода набирає чинності після підписання сторонами, а зміни до права оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації змін відповідно до чинного законодавства України (а.с.70). Відповідно до роздруківок платіжних доручень від 27.09.2016 року, 16.02.2017 року, 18.05.2017 року, 14.08.2018 року, 11.06.2018 року, 08.02.2018 року ПАОП «Зоря» сплачувало [PERSON] орендну плату (а.с. 60-65). На підтвердження отримання [PERSON] орендної плати відповідач надав копію відомості № 61 на виплату орендної плати на земельний пай № 61 від 23.03.2016 і копію відомості на виплату грошей № 206 від 28.07.2016 року (а.с.66-67). Відповідно до копії заяви від 21.08.2018 року [PERSON] звертався до ПАОП «Зоря» із заявою про видачу безповоротної фінансової допомоги на поховання батька [PERSON] (а.с. 68) і згідно з наказом ПАОП «Зоря» № 204 від 27.08.2018 року генеральним директором Герман П.А. наказано надати допомогу [PERSON] на поховання батька [PERSON] в розмірі 1000 грн (а.с. 69). За клопотанням представника позивача, ухвалою суду від 02.04.2019 року по справі була призначена почеркознавча експертиза до ХНДІСЕ М.С.Бокаріуса (а.с.54-55). Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №9040 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 02.09.2019 року підпис від імені [PERSON] в договорі оренди земельної ділянки № [NUMBER] , укладеному між [PERSON] та ПАОП «Зоря», кадастровий номер 6323383500:07:000:0065 розташований на зворотній стороні другого аркуша документа, у графі «Підписи сторін» у рядку «Орендодавець», акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 05.01.2007 року, розташований у рядку «ОРЕНДОДАВЕЦЬ», акті передачі-при йому земельних ділянок згідно з договором оренди № 296 від 05.01.2007 року, розташований у графі «Земельну ділянку передав», у рядку підпис виконано не [PERSON] (101-113). Таким чином, судом встановлено, що підпис у спірному договорі оренди земельної ділянки №296 від 05.01.2007 померлому [PERSON] не належить, будь-яких доручень іншій особі з повноваженнями на підписання даного договору від його імені, він нікому не надавав і відповідачем не надано доказів щодо таких повноважень.\~\~\~ Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд вважає наступне.\~ Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Законом України «Про оренду землі», Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно частини першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Згідно з частиною 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Законом, яким регулюються відносини пов`язані з орендою землі, є Закону України «Про оренду землі». Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. У пункті 8 постанова Пленуму ВСУ №09 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК 435-15 підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Матеріали справи свідчать про те, що позивачі звернулись з вимогою про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, посилаючись на те, що цей договір їх спадкодавець [PERSON] не підписував. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Враховуючи наведене, спірний договір оренди землі є неукладеним, тому у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачами неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним. При цьому, за наявності для того підстав позивачі не позбавлені права заявити вимогу про усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права (договору оренди). Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96). У зв`язку з тим, що на даний час суд відмовляє в задоволенні позову з підстав обрання позивачами неефективного способу захисту, то клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, на даний час судом не розглядається, оскільки суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з вимогами ч.ч.1, 2\~ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин судові витрати по справі покладаються на позивачів. \~\~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed