Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

[PERSON] у грудні 2018 р. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності, яким просить з врахуванням уточнених позовних вимог усунути перешкоди у здійсненні права розпорядження приватним житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстраційного обліку [PERSON] та її неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] , посилається на те, що відповідач хоч і зареєстрована в спірному житловому будинку разом з неповнолітніми дітьми, проте не проживають за місце своєї реєстрації чим впливають позивачу на розрахунок та призначення субсидії, в зв`язку з чим вона змушена двічі на рік замовляти платні акти про не проживання зареєстрованих осіб, стояти в чергах та щоразу подавати актуальні відомості про всіх зареєстрованих осіб. Крім того, зазначила, що реєстрація місця проживання неповнолітніх дітей відповідача перешкоджає їй укласти договір довічного утримання. [PERSON] також вказала, що спірний будинок [ADDRESS] належить їй одноосібно на праві власності, яке вона набула після смерті своїх батьків. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала до суду заяву, якою позов не визнає та просить розглянути справу у її відсутність. Крім того, відповідачем 18.02.2019 р. було подано до суду відзив, яким остання просить відмовити в задоволення позові посилаючись на те, що вона була позбавлена можливості проживати в спірному будинку з березня 2016 р. оскільки її мати позивач по справі змінила замки від вхідних дверей та перешкоджала їй у доступі до житла. З метою усунення перешкод у користуванні спірним будинком вона звернулась до суду і рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2016 р. її разом з малолітньою донькою [PERSON] було вселено до буд. [ADDRESS] . Однак не зважаючи на прийняте рішення вона так і не була вселена у спірний будинок оскільки вхід до всіх житлових кімнат був заблокований і вона проживала разом з малолітньою донькою у коридорі. Зазначила, що на сьогоднішній день у неї разом з малолітніми дітьми немає постійного місця проживання і вона змушена тимчасово проживати в найманій квартирі. Представник третьої особи Служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.10.2018 р. [PERSON] належить на праві приватної власності будинок [ADDRESS] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кушніренко Л.А. (а.с. 12). Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 25.01.2018 р. в спірному будинку зареєстрована позивач по справі а також відповідач [PERSON] разом з своїми малолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилається на необхідність визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] в порядку ст. 167 ЖК Української РСР. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 167 ЖК Української РСР Наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Проте, в судовому засіданні не встановлено вибуття відповідачки до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, не встановлено інше постійне місце проживання останньої окрім спірного житлового будинку [ADDRESS] . Натомість, судом встановлено, що через вкрай неприязні відносини між сторонами, конфліктні ситуації, відповідачка не має можливості проживати в спірному житловому приміщенню, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2016 р. у справі № 759/5229/16, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2016 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06.04.2017 р., яким відповідачку [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] , 2015 р. вселено в будинок [ADDRESS] (а.с. 43-47 т.1 ). Вказане вище судове рішення є преюдиційним для даного спору, оскільки підтверджує факт недобровільного виселення відповідачки з лютого 2016 р. із спірного житлового приміщення, яка наразі проживає разом із сім`єю в орендованому житловому приміщенні. Крім того, [PERSON] від дня народження у 1983 р. зареєстрована в будинку позивача як член сім`ї у встановленому законом порядку, а тому має право користування вказаним житловим приміщенням. Як було встановлено в судовому засіданні, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2016 р. про вселення [PERSON] та її малолітньої доньки було виконано, проте відповідач так і не могла користуватись спірним житловим будинком, оскільки позивач зачинив всі житлові кімнати і відповідачу доводилось проживати у коридорі спірного будинку. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Частиною 1 ст. 156 КЗпП України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно із ч. 4 цієї ж статті, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Таким чином, враховуючи, що відповідачка [PERSON] зареєстрована у спірному житловому будинку з моменту її народження на правах члена сім`ї власника, посилання позивачки [PERSON] , що сторони не є сім`єю та не пов`язані спільним побутом та бюджетом, не заслуговують на увагу та не мають правового підґрунтя під час розгляду даного спору. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] , у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed