Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) в серпні 2015 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) про визнання особи такою, що втратила право на проживання та користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком №36, що розташований в м. Олександрія, вул. Нижче Польова, Кіровоградської області, власником якого він є відповідно до договору дарування від 27 лютого 1986 року, посвідченого нотаріально (зареєстровано в реєстрі № 2-400), мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач у справі - його син зареєстрований в його будинку, однак фактично не проживає з 2004 року, залишаючись зареєстрованим за цією адресою. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на проживання та користування вказаним житлом, оскільки він не проживає за вказаною адресою, не сплачує комунальні платежі, особистих речей не має, проживає за іншою адресою, жодних відомостей про нього він не має, оскільки відповідач не контактує з ним. В судове засідання позивач зявився, будучи належним чином повідомленим про дату розгляду справи в суді, на позовних вимогах наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, двічі в судове засідання не зявився, письмових заяв чи клопотань до суду від нього не надійшло. Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим про дату, час, та місце розгляду справи в суді, оскільки поштові відправлення за останнім відомим місцем реєстрації його проживання повернулись до суду з відміткою пошти «за закінченням строку зберігання». За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4 -15, 16, 22, 316-319, 321, 322, 405 ЦК України. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 391 ЦК України право власності є непорушним і власник має право вимагати усунення перешкод при здійсненні ним права користуватись та розпоряджатись своїм майном. Правовідносини сторін врегульовані ст. 405 ЦК України, за змістом якої член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що саме позивач у справі є власником житлового приміщення у будинку №36, що розташований в м. Олександрія, вул. Нижче Польова, Кіровоградської області, відповідно до договору дарування від 27 лютого 1986 року, посвідченого нотаріально (зареєстровано в реєстрі № 2-400). Згідно акту від 15 серпня 2015 року відповідач у справі зареєстрований за вказаною адресою, однак не проживає за вказаною адресою з 2004 року, його особисті речі в будинку відсутні. Суд визнає доведеним той факт, що відповідач дійсно довгий час не проживає в домоволодінні, яке належить позивачу у справі. Викладені обставини перешкоджають позивачу отримати субсидію. Суд вважає доведеним, що відповідач по справі дійсно втратив право користуватись житлом та втратив право зайняття ним житлового приміщення у будинку №36, що розташований в м. Олександрія, вул. Нижче Польова, Кіровоградської області, що належить позивачу у справі, оскільки саме позивач є його власником і фактично там постійно проживає. Судові витрати суд покладає на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: approved