Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Калініченко А.В. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу (біржового контракту) квартири [ADDRESS] та права власності за нею на вказану квартиру. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 4 грудня 2019 року за вказаним позовом відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. За наслідками підготовчого засідання, ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29 січня 2020 року закрите підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] мотивує тим, що 26 жовтня 1995 року на Азовській універсальній товарній біржі між нею та відповідачем був укладений біржовий контракт №50 (договір купівлі-продажу), відповідно до якого вона придбала квартиру [ADDRESS] . 26.10.1995 року зазначений біржовий контракт позивачем був зареєстрований у Маріупольському міському бюро технічної інвентаризації за номером 37410, проте згодом реєстраційне посвідчення було втрачено. Згідно з умовами біржового контракту, нею були сплачені продавцю грошові кошти за придбання квартири. Продавець прийняв кошти, та передав їй правовстановлюючі документи та ключі від кварти. Вона звернулася до ЦНАП м.Маріуполя за проведенням державної реєстрації права власності на свою квартиру, однак їй було відмовлено у реєстрації через відсутність реєстраційного посвідчення та запропоновано звернутися до суду для захисту своїх прав. У зв`язку з тим, що вона не має можливості реалізувати своє право власності на квартиру, звертається до суду із даним позовом, який просить визнати дійсним договір купівлі-продажу (біржовий контракт) квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на вказану квартиру. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Калініченко А.В., належним чином повідомлені про час, місце судового розгляду у судове засідання не прибули, від останнього надійшла заява про підтримку позовних вимог та розгляд справи у його відсутності та позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув з невідомих суду причин, про день розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення рекомендованих з повідомленням судових повісток. Проте судові повістки не були вручені. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив, не надав. У відповідності до пункту 3, 4 частини 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , 26 жовтня 1995 року на Азовській універсальній товарній біржі було укладено біржовий контракт №50 (договір купівлі-продажу), за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Цим договором підтверджується той факт, що розрахунки між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] проведені повністю, претензій вони не мають. Тобто, позивач повністю виконав умови домовленості за угодою: сплатив продавцю належну суму. Згідно копії паспорту позивача [PERSON] серії [NUMBER] та за відомостями Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради позивач з 26.12.1995 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи міститься довідка Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 15.11.2019 року, з якої вбачається, що нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] на підставі біржового контракту купівлі-продажу № 50 від 26.10.1995 року, зареєстрованого у Маріупольському міському бюро технічної інвентаризації за номером 37410. Згідно технічної інвентаризації квартира має загальну площу 35,9 кв.м., житлову площу 16,7 кв.м. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). З матеріалів справи встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири (біржовий контракт № 50) від 26 жовтня 1995 року, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] та зареєстрований у Маріупольському міському бюро технічної інвентаризації, нотаріально посвідчений не був. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. За вимогами частини 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до частини 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р., який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірної квартири, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105,114 ЦК). Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як було встановлено, при укладенні біржового контракту усі вимоги були виконані повністю, претензій до позивача (покупця за контрактом) продавець не мав. Позивач вважала, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-XII «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Проте нещодавно позивач дізнався, що укладений між ним та відповідачем договір потребує обов`язкового нотаріального посвідчення. Згідно п. 1.1, п. 1.7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який діє з 7 березня 2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, що договір не був посвідчений нотаріально в зв`язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Крім того, згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не забороняються законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог, їм надані належні докази на підтвердження факту укладення угоди, її виконання, матеріали справи містять відомості, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог та матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Оскільки позивач не наполягала на стягненні сплаченого судового збору, стягнення його з відповідача суд вважає недоцільним.

Outcome: approved