Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

[PERSON], інтереси якої за довіреністю представляє [PERSON], та [PERSON] звернулися до суду з вищевказаним позовом, в якому просять припинити їх право приватної власності на квартиру за адресою: м.Конотоп, вул.Успенсько-Троїцька, 90/4 та визнати за ними право власності на 31/10 частину вказаного домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 31,1 кв.м, надвірних будівель: сараїв «Б» 1/7 і «О», лазні «Х», веранди до лазні «х», вбиральні «Ш», літньої кухні «Ф», прибудови до кухні «ф», тамбура «ф1», огорожі №1, визначивши, що частка [PERSON] становить 1/3, а частка [PERSON] 2/3. На обгрунтування вимог у позові зазначили, що вказаний будинок є одноповерховим і складається із декількох ізольованих квартир. Квартира №4 належить їм на праві спільної сумісної власності. На даний час вони вирішили отримати у власність земельну ділянку для обслуговування будинку, але у звязку з тим, що житло має статус квартири їм було відмовлено у наданні дозволу на розроблення землевпорядної документації та запропоновано звернутися до суду. [PERSON] та представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON], кожен окремо, подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, вимоги підтримують (а.с.28,29). Відповідач [PERSON] міська рада просить розглядати справу без представника, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду (а.с.25). Аналогічну заяву подала і третя особа - Комунальний заклад [PERSON] МБТІ (а.с.24). Суд, дослідивши представлені докази, приходить до такого висновку. Із позовних вимог вбачається, що позивачам для отримання у власність земельної ділянки під зазначеним будинком необхідно визначити ідеальну частку їх квартири відносно будинку, а також припинити право власності на квартиру і визнати за ними право власності на частку домоволодіння, у звязку з чим вони звернулися до суду. Відповідно до ч.2 ст.357 ЦК України якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. За приписом ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Із представлених доказів вбачається, що будинок №90 по вул. Успенсько-Троїцькій в м.Конотопі є одноповерховим і складається із декількох відокремлених квартир, кожна із яких має власний номер. Квартира №4 належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.2-3). Згідно проведеного КП [PERSON] МБТІ розрахунку ідеальна частка квартири №4 у домоволодінні по вул.Успенсько-Троїцькій №90 складає 31/10 (а.с.5-7). На переконання суду при визначенні ідеальної частки жодних порушень прав інших співвласників будинку не буде допущено, а тому можливо визначити ідеальну частку квартири належну позивачам у домоволодінні відповідно до наведеного розрахунку. Разом з тим у задоволенні рещти вимог слід відмовити виходячи із такого. Відповідно до статей 316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об?єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. За нормою ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписом ч.2 п.2 ст.331 ЦК якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише в ст.ст. 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з решти незаборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ст.328 ЦК). Стаття 392 ЦК, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача таке право, набуте раніше на законних підставах. Підстави припинення права власності визначені у ст.346 ЦК за нормою якої право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток історії та культури; 6) викупу земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю; 7) викупу нерухомого майна у зв'язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. У ст.2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі Закон) терміни вживаються в такому значенні, зокрема державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 6 Закону визначено, що організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) субєкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані субєкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). Згідно ст. 9 Закону до повноважень субєктів державної реєстрації прав належить: 1) забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та ведення реєстраційних справ; 2) здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. 2. Акредитовані субєкти можуть здійснювати визначені у частині першій цієї статті повноваження в повному обсязі або здійснювати їх виключно в частині забезпечення прийняття та видачі документів у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі договору з субєктом державної реєстрації прав та/або нотаріусом. Відповідно до ст.10 Закону державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з субєктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у звязку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Викладене свідчить про те, що до компетенції суду не відноситься припинення та визнання права власності з підстав наведених в позові. До того ж суд не є реєстратором нерухомості, а тому до його повноважень не віднесена перереєстрація нерухомості з квартири на частину будинку та ще й за відсутністю спору між сторонами. З огляду на викладене не підлягають задоволенню і похідні вимоги в частині визнання права власності за кожним із співвласників спірної квартири.

Outcome: partial