Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

[PERSON] пред'явив позов до [PERSON] про розірвання шлюбу вказавши, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між ними та різні погляди на життя, шлюб існує формально. Від даного шлюбу народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], яких позивач просить суд залишити проживати разом з ним. В судове засідання позивач та відповідач не з'явилися, однак надіслали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позивач позов підтримує, відповідач позов визнає. Суд, дослідивши представлені докази, прийшов до висновку що позов слід задовольнити частково. З свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.3) вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 11.10.2004 року. Шлюб зареєстровано Великобережецькою сільською радою Кременецького району Тернопільської області, актовий запис № 10. В шлюбі [INFO] року народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та [INFO] року народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] Згідно ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, вказує, що шлюб носить формальний характер, відповідач позов визнала, суд вважає, що позов в частині розірвання шлюбу слід задовольнити. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень ст.3 Міжнародної Конвенції про права дитини від 20.11.89 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В судовому засіданні не встановлено виняткових обставин, доведених належними та допустимими доказами того, що матір [PERSON] не займається вихованням дітей, веде аморальний спосіб життя, а також вчиняє будь-які інші дії, які б унеможливлювали проживання неповнолітніх дітей разом із нею, а тому суд рахує, що в частині позову щодо визначення місця проживання дітей - [PERSON] та [PERSON] з позивачем слід відмовити.

Outcome: partial