Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

[PERSON] ,\~інтереси якого\~представляє адвокат\~Гришин О.В., 15.05.2018р. звернувся в суд з позовною заявою до відповідача ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення в сумі 51\~031,89грн., стягнення 16\~200,60грн. грошової компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 222\~758,25грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 03.03.2011 року його було прийнято на роботу в ДП «Львівстандартметрологія» на посаду генерального директора з економічних питань. Наказом № 59-к від 31.05.2017 року його звільнено з займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказане звільнення із займаної посади позивач оскаржив в суді. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28.12.2017 року у справі № 466/4648/17, яке набрало законної сили 24.09.2020р., [PERSON] поновлено на посаді заступника генерального директора з економічних питань ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Крім того, з підприємства на його користь стягнено 103 278,64 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Дане рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 16 605,80 грн. (шістнадцять тисяч шістсот п`ять гривень вісімдесят копійок) з урахуванням необхідності стягнення з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів звернуто до негайного виконання. Відповідач дане рішення суду в частині негайного поновлення на роботі не виконав. У зв`язку з цим та з метою відновлення порушеного права, позивач отримав виконавчий лист №466/4648/17 та 30.01.2018 року пред`явив до виконання в Галицький ВДВС м. Львова. Постановою державного виконавця Галицького ВДВС м. Львова від 31.01.2018 року відкрито виконавче провадження та зобов`язано боржника негайно виконати рішення суду від 28.12.2017 року. Відповідачем рішення суду в частині поновлення на роботі виконано 02.04.2018 року, про що свідчить наказ №13-к ДП ««Львівський науково-виробничий\~центр стандартизації,\~метрології та\~сертифікації» від 02.04.2018 р. «Про поновлення на роботі». Оскільки, з вини відповідача відбулась затримка виконання рішення суду, відповідач згідно ст.236 КЗпП України зобов`язаний компенсувати позивачу середній заробіток за час такої затримки, що з 29.12.2017 року по 02.04.2018 року становить 51\~031,89грн.( виходячи з середньоденного заробітку 810,03грн.). 03.04.2018 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням. При цьому, йому в день звільнення не була виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки за період з 01.06.2017 року по 04.04.2018 року (20 календарних днів), яку відповідач зобов`язаний був виплатити в день звільнення. Ця сума становить 16\~200,60грн. Позивач просить стягнути цю суму з відповідача в примусовому порядку. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2018р., яка на день пред`явлення позову 15.05.2019р. становить 222\~758,25грн. Провадження у справі відкрито ухвалою від 20.05.2018 року за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач ДП «Львівський науково-виробничий\~центр стандартизації,\~метрології та\~сертифікації» 26.06.2019р. подав відзив на позов, в якому пояснив, що підприємством були вжиті всі необхідні заходи, спрямовані на забезпечення виконання рішення суду в частині його негайного виконання. На час ухвалення судового рішення посади заступника генерального директора з економічних питань на підприємстві не було. Підприємство зверталося з листом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України для затвердження змін до структури і штатного розпису, якими вводилася вказана посада у штатний розпис. Про ці обставини [PERSON] був повідомлений письмово. На роботі [PERSON] поновлено 02.04.2018р. оскільки зі зміною в штатному розписі посада заступника генерального директора\~з економічних\~питань на\~підприємстві введена\~27.03.2018р. Вини підприємства у затримці виконання судового рішення в частині поновлення позивача на роботі не було. Крім того, на депозитний рахунок Галицького ВДВС м. Львова 13.02.2018р. ДП «Львівстандартметрологія» було перераховано кошти в розмірі 16 605,80грн. Також зазначають про те, що позивач був поновлений на роботі 03.04.2018р. та звільнений з роботи в цей же день, тому права на щорічну відпустку не набув. У відповіді на відзив від 16.07.2019р. позивач вказав на обов`язковість негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі, виникнення у нього права на щорічну відпустку за весь період коли він не працював, але за ним зберігалося його робоче місце та заробітна плата повністю або частково, в тому числі за час оплачуваного вимушеного прогулу. Ухвалою суду\~від 09.09.2019р.\~провадження у\~справі було\~зупинено до\~набрання законної\~сили судовим\~рішенням у\~справі №466/4648/17 за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про поновлення на роботі. Ухвалою від 17.11.2020р. провадження у справі поновлено. В додаткових поясненнях від 10.12.2020 року відповідач вказав, що затримка в частині негайного виконання рішення суду склала 34 робочих дні. Відповідальність за затримку виконання рішення суду передбачено ст.236, а не ст.117 КЗпП. При звільненні позивача 03.04.2018рр. за його заявою відповідачем було дотримано всі вимоги законодавства та виплачено всі належні йому на той час кошти 682,83грн. Для виплати компенсації за невикористану відпустку міг враховуватися лише оплачений вимушений прогул. Оскільки на час звільнення позивача рішення суду законної сили не набрало, права на кошти за вимушений прогул позивач не мав. Тому відповідне нарахування компенсації за невикористану відпустку йому проведено не було. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в поданій до суду позовній заяві та відповіді на відзив. Просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав відзив на позов та додаткові пояснення до нього. Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Правилами ст.12\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.5 ст.81\~ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою ст.76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 03.03.2011 року [PERSON] було прийнято на роботу в ДП «Львівстандартметрологія» на посаду генерального директора з економічних питань. Наказом № 59-к від 31.05.2017 року [PERSON] звільнено з займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказане звільнення із займаної посади позивач оскаржив. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28.12.2017 року у справі № 466/4648/17 [PERSON] поновлено на посаді заступника генерального директора з економічних питань ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Крім того, з підприємства на його користь стягнено 103 278,64 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Дане рішення в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць в розмірі 16 605,80 грн. (шістнадцять тисяч шістсот п`ять гривень вісімдесят копійок) з урахуванням необхідності стягнення з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів звернуто до негайного виконання. Постановою Львівського апеляційного суду від 02.04.2019 року апеляційну скаргу ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року - без змін. Не погоджуючись з вище зазначеними судовими рішеннями відповідач ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» оскаржив такі в касаційному порядку. Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 07 серпня 2019 року касаційну скаргу ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» - задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Львівського апеляційного\~суду від 24.09.2020 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року залишено без змін. В ході розгляду даної справи судом встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28.12.2017 року у справі № 466/4648/17 в частині поновлення [PERSON] на посаді заступника генерального директора з економічних питань, яке підлягало негайному виконанню, виконано відповідачем ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» лише 03.04.2018р. Наказом №13-к від 02.04.2018р. [PERSON] поновлений на вказаній посаді з 03.04.2018р. Негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненого працівника є гарантією швидкого відновлення його порушених трудових прав. Стаття 129-1 Конституції України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Обов`язковість\~рішень суду\~віднесена Конституцією\~України до\~основних засад\~судочинства (частина\~п`ята\~статті 124\~Конституції України).\~Вона означає, що таке рішення має бути виконано своєчасно, належним чином та у повному обсязі. Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно, і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Статтею 236 КЗпП України встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі не повинен йому виплачуватися. Позивач [PERSON] \~поновлений на\~займаній посаді\~наказом ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» №13-к від 02.04.2018р. з 03.04.2018р. Період невиконання судового рішення становить з 29.12.2017 року по 02.04.2018р. Покликання відповідача на те, що невиконання судового рішення в частині поновлення на роботі відбулося не з його вини, оскільки на час поновлення посада заступника генерального директора з економічних питань у штатному розпису була відсутня суд відхиляє. Встановлено, що відповідач в добровільному порядку рішення в частині негайного поновлення позивача не виконував. Суд враховує те, що Підприємство з листом про затвердження змін до структури і штатного розпису, якими вводилася вказана посада у штатний розпис, звернулося до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України лише 13.02.2018р. Міністерством штатний розпис погоджено 19.03.2018р., а позивача поновлено на посаді з 03.04.2018р. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку виконання судового рішення в частині негайного поновлення на роботі з 29.12.2017р. по 02.04.2018р. ( 63 робочі дні на 810,03грн. середньоденного заробітку) в сумі 51\~031,89грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розмір середньоденного заробітку позивача 810,03грн. був встановлений судовим рішенням у справі № 466/4648/17 і застосовується судом у даному спорі. Вимоги позивача про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 16\~200,60грн. також підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до п.2 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. На це вказує норма ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки». Встановлено, що [PERSON] був поновлений на роботі з 03.04.2018р. і того ж дня наказом №18-к від 03.04.2018р. звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по ст.38 КЗпП України на підставі власної заяви. У заяві про звільнення позивач просив провести з ним розрахунок, виплатити всі належні йому кошти відповідно до чинного законодавства. При звільненні йому було виплачено 682,83грн. заробітної плати. Суд погоджується із запереченнями відповідача про те, що на час звільнення позивача з роботи 03.04.2018р. спір стосовно поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішений не був, рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28.12.2017 року у справі № 466/4648/17 законної сили не набрало, оскільки оскаржувалося в апеляційному порядку. Отже підстав для зарахування позивачеві періоду вимушеного прогулу до стажу, що дає право на відпустку, та нарахування і виплати грошової компенсації за невикористану станом на 03.04.2018р. не було. Встановлено, що у справі № 466/4648/17 рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28.12.2017 року остаточно набрало законної сили 24.09.2020 року з моменту ухвалення Львівським апеляційним судом постанови про залишення цього судового рішення без змін. Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено незаконність звільнення позивача [PERSON] з роботи, його поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, у позивача виникло право на включення періоду оплачуваного вимушеного прогулу до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Цьому праву позивача кореспондує обов`язок підприємства врахувати цей період до стажу роботи, визначити кількість днів належної позивачеві оплачуваної основної відпустки, нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористану відпустку. Проте, відповідачем таких дій вчинено не було. Покликання представника відповідача на те, що позивач не звертався до них письмово із заявою про виплату йому грошової компенсації за невикористану відпустку не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до змісту заяви про звільнення з роботи, поданої ще 03.04.2018р., [PERSON] просив виплатити всі належні йому кошти відповідно до чинного законодавства. При наявності спору, такі кошти мали бути нараховані та виплачені після його вирішення. Така позиція узгоджується з положенням ч.2 ст.117 КЗпП України за яким при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки, рішення суду від 28.12.2017 року по справі № 466/4648/17 за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про поновлення на роботі набрало законної сили 24.09.2020 року, після цього відповідач не нарахував [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку і не повідомив позивача про нараховані йому кошти, обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід проводити з 25.09.2020р. і по день ухвалення цього рішення. У цьому періоді було 110 робочих днів. Відтак, розмір компенсації за затримку розрахунку становить 15481,57грн.( 110 х 810,03грн. ). Ця сума підлягає стягненню у примусовому порядку з відповідача в користь позивача. Підстав для нарахування компенсації починаючи з 04.04.2018р. немає. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підлягає до часткового задоволення. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог пропорційно слід стягнути з Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь [PERSON] 827грн.14коп. у часткове відшкодування судових витрат.

Outcome: partial