Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до суду про розірвання шлюбу з [PERSON], який вони зареєстрували 7 грудня 1980 року у Любарському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 17. Від шлюбу мають доньку [INFO], яка повноліття і є самостійною. Обгрунтовуючи свій позов, позивачка зазначила, що з 1985 року вона з відповідачем проживає окремо та не підтримує жодних подружніх відносин. З цих причин просить шлюб розірвати, оскільки кожен давно живе своїм окремим життям, а тому примирення бути не може, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище Іванюк, а також стягнути на її користь 1/2 понесених судових витрат, а саме: 1/2 судового збору в розмірі 704, 80 грн. та 1/2 витрат на адвоката в розмірі 400, 00 грн. Ухвалою судді від 11.07.2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі, справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні, надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 11). У встановлений судом строк відповідач правом на подання відзиву не скористався. В судове засідання позивачка не з'явилася, надіслала до суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. (а.с.12) Відповідач в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити. (а.с.15) Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. У ч. 4 ст. 206 ЦПК України зазначається, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про шлюб, сторони зареєстрували шлюб 7 грудня 1980 року (а.с. 5). На час розгляду справи неповнолітніх дітей у подружжя немає. З 1985 року позивачка з відповідачем проживають окремо та не підтримують жодних подружніх відносин, що відповідачем не заперечувалося, тому суд прийшов до переконання, що сім'я сторін по справі фактично розпалася, що є підставою для розірвання шлюбу. Згідно зі 51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, сторони у своїх письмових заявах наполягають на розлученні, мають стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також те, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам обох сторін, позов підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України та прохальної частини позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з 1/2 частини сплаченого позивачкою судового збору і становлять 352,40 грн. Вирішуючи питання про стягнення на користь позивачки витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого. Ст. 137 ЦПК України встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Оскільки позивачем не надано суду відповідних документів для підтвердження понесених витрат на правову допомогу, а саме договіру доручення або про надання правової допомоги, акту приймання-передачі виконаних робіт та документу, які свідчать про оплату гонорару, адже розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому суд відмовляє у стягненні з відповідача на користь позивачки витрат на послуги адвоката.

Outcome: partial