Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

[PERSON] міська рада звернулась до суду з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації, [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб Держземагенства у [PERSON] районі Вінницької області, приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2014 року у справі № 127/27702/13-а задоволено адміністративний позов [PERSON] міської ради до [PERSON] районної державної адміністрації, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, якою визнано протиправним та скасовано розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації №789 від 05.07.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.12.2014 року постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2014 року в справі 127/27702/13-а залишена без змін. На підставі скасованого розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Вінницької області №789 від 05.07.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту» передано громадянам у власність земельні ділянки загальною площею 2,0000 га, з них 2,0000 га рілля, для ведення садівництва, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які надані у власність та користування (землі запасу), на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту. На підставі вищезазначеного розпорядження 13.07.2012 року Управління Держкомзему у [PERSON] районі Вінницької області видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №723281, цільове призначення для індивідуального садівництва, площею 0, 1000 га, кадастровий номер земельної ділянки № 0520688900:01:004:0157 на імя [PERSON]. Оскільки, підстави видачі акта скасовані судовими постановами, які набрали законної сили, державний акт підлягає визнанню недійсним. Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обєкту нерухомого майна вбачається, що [PERSON] 12.06.2013 року передала земельну ділянку на користь [PERSON], про що було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га 12.06.2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Вінницької області [PERSON] [PERSON] міська рада з посиланням на ч. 3 ст. 215 ЦК України вважає зазначений договір купівлі-продажу недійсним, оскільки первісна підстава для виникнення права власності на земельну ділянку скасована на підставі рішення суду, то і договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним. Представники позивача [PERSON] міської ради підтримали в судовому засіданні позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник [PERSON] районної державної адміністрації Вінницької області заперечила проти позову, посилаючись на повноваження райдержадміністрації розпоряджатись цією земельною ділянкою, і на той час спірна земельна ділянка серед інших знаходилась у віданні [PERSON] районної державної адміністрації. Зміна межі м. Вінниці і Вінницького району Вінницької області передбачена лише 13.05.2015 року постановою Верховної Ради України «Про зміну і встановлення меж м. Вінниці і Вінницького району Вінницької області» за №401-VIII, згідно з цією постановою територія міста збільшена на 4448,97 гектара земель. До складу земель входить і земельна ділянка, якою розпорядилася [PERSON] районна державна адміністрація Вінницької області. Тобто, представник відповідача вважає, що підстав для скасування Державного акту немає, оскільки [PERSON] районна державна адміністрація діяла в межах своїх повноважень. Представники [PERSON] заперечили проти скасування державного акту та визнання недійсним договору купівлі-продажу, зазначаючи, що [PERSON] на законних підставах отримала Державний акт на землю, для скасування якого немає законних підстав. На час видачі Державного акта землі находилися в розпорядженні [PERSON] районної державної адміністрації, межі м. Вінниці і Вінницького району встановлені лише постановою Верховної Ради України 13.05.2015 року. Акт розмежування земель суду не надано. Стосовно договору купівлі-продажу представники [PERSON] заявили, що між сторонами відсутні договірні відносини, тому спір про повернення майна власникам підлягають вирішенню за правилами ст. ст. 387, 388 ЦК України. Крім того, [PERSON] є добросовісним покупцем, оскільки вона не знала і не могла знати про те, що придбавала майно у [PERSON], яка не мала права його відчужувати. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлена про розгляд справи, в судове засідання не з»явилась. Представник третьої особи Держземагенства у [PERSON] районі Вінницької області подав заяву про розгляд справи за його відсутності, покладається на розсуд суду. Третя особа Приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], належним чином повідомлена про розгляд справи, в судове засідання не з»явилась. Свідок [PERSON] дав суду показання про те, що він укладав договір купівлі-продажу земельної ділянки 12 червня 2013 року, діяв від імені [PERSON]. Всі необхідні відомості про земельну ділянку, правовстановлюючі документи були перевірені нотаріусом, ніяких обтяжень земельної ділянки не було зареєстровано, договір купівлі- продажу укладений на законних підставах, тому [PERSON], на його думку, як представника [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки діяла як добросовісна сторона. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з такого. Державний акт серії ЯМ №723281 на імя [PERSON] виданий земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий № 0520688900:01:004:0157, виданий на підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Вінницької області №789 від 05.07.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської Ради, за межами населеного пункту». Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2014 року у справі № 127/27702/13-а, якою задоволено адміністративний позов [PERSON] міської ради до [PERSON] районної державної адміністрації, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, визнано протиправним та скасовано розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації №789 від 05.07.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.12.2014 року постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2014 року в справі 127/27702/13-а залишена без змін. При цьому суд приймає до уваги те, що питання про набуття права приватної власності на землю врегульовано в Земельному кодексі України шляхом установлення підстав та порядку набуття відповідного права, а також визначення повноважень органів, компетентних вирішувати питання про передачу земельних ділянок у приватну власність. Так, відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної та комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Із земель державної або комунальної власності громадяни набувають право власності на землю за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним Кодексом ст.122 ЗК. З огляду на зазначене, безумовним обовязком Держави є забезпечення гарантій захисту лише законно набутого права приватної власності на землю, тобто такого, яке набуто внаслідок прийняття компетентним органом законного рішення, ухваленого в результаті неухильного додержання порядку передачі земельної діяльної у приватну власність як самим субєктом, що набув право власності, так і компетентним органом, який передав земельну ділянку субєкту у приватну власність. Оскільки судовими постановами визнано, що [PERSON] районна державна адміністрація не мала права передавати землю в приватну власність [PERSON], то правовстановлюючий документ Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 723281, цільове призначення для індивідуального садівництва, площею 0,1000 га,кадастровий №0520688900:01:004:0157 на імя [PERSON] повинен бути визнаний недійсним. З цього питання суд керувався і Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України 9 грудня 2015 року при розгляді справи №6-1426цс15 про визнання недійсним рішення селищної ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та визнання за державою права власності на землю. Щодо недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] суд дійшов висновку про відмову в позові. Відповідно до розяснень постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року п. 22 : «Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів». [PERSON] міська рада не є стороною правочину, тому не вправі предявляти позов про визнання правочину недійсним. Крім того, [PERSON] міська рада заявила позов, який не вправі заявляти, тому що законом не передбачено такого способу захисту. Правова характеристика позову зазначена в ч. 3 ст. 215 ЦК України «якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність, на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), підставами для оспорювання такого правочину передбачені ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч.1 ст. 225 ЦК України, тощо». Жодна із зазначених підстав, передбачених нормами закону, не відповідає правовому обґрунтуванню позову. Якщо [PERSON] міська рада вважає, що власником предмету договору купівлі-продажу є територіальна громада, то позов повинен бути речово-правовим, тобто віндикаційним. В даному випадку [PERSON] є добросовісним набувачем, міська рада предявила позов про визнання договору, учасником якого вона не була, недійсним, у задоволенні такого позову слід відмовити, оскільки при вирішенні спору суд повинен керуватися тими нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. [PERSON] є добросовісним набувачем. Враховуючи положення ст. 330 ЦК України відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це право, набуває право власності добросовісний набувач, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Судом встановлено, що [PERSON] є добросовісним набувачем, тому що вона не знала і не повинна була знати про незаконність свого володіння. За змістом частини пятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, доки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві його витрат на придбання майна. Такі витрати мають бути стягнуті зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною у недійсності правочину. Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем і він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Як вбачається з показань свідка [PERSON], який був представником від імені [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу, цей договір укладався на законних підставах, обтяжень цієї земельної ділянки не було, Державний акт на час укладання договору купівлі-продажу не був визнаний недійсним, [PERSON] не могла знати про те, що [PERSON] не має право відчужувати земельну ділянку, про це не знала і сама [PERSON] Земельна ділянка, яка є предметом спору придбана [PERSON] за гроші за відплатним договором. Судом враховано у ту обставину, що на час укладання договору купівлі- продажу земельної ділянки розмежування меж м. Вінниця та Вінницьким районом Вінницької області не було, тому і [PERSON] не могла передбачити, що вона купує земельну ділянку у особи, яка немає права відчужувати. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. На підставі викладеного,

Outcome: partial