Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом в суд про стягнення з відповідача на її користь витрати на навчання доньки [PERSON] в розмірі 13000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що після розірвання шлюбу з [PERSON] в 2002 році донька перебувала на повному її утриманні, відповідач не надавав коштів на її утримання, ухилявся від сплати аліментів. Після закінчення навчання в школі донька [PERSON] вступила до Львівського інституту економіки і туризму, де навчалася з 01.09.2008 року по 31.05.2012 року. За навчання доньки вона сплатила 13000 грн. Вважає, що тягар оплати коштів за навчання повнолітнього сина, доньки є обов'язком батьків згідно ст.199 СК України, а відповідач не надавав жодної матеріальної допомоги для оплати навчання доньки. Зазначила, що в квітні 2014 року їй стало відомо, що [PERSON] отримав спадщину після померлого батька і може здійснити відшкодування коштів на навчання дитини. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано у судовому порядку 05.02.2002 року (а.с.23). Донька сторін [PERSON], [INFO] (а.с. 24), зареєстрована та проживає разом з матір'ю [ADDRESS] (а.с.7) і, згідно даних довідки №350 від 01.04.2014 року (а.с.25), з 01.09.2008 року до 30.06.2013 року навчалася у Львівському інституті економіки і туризму, сума плати за навчання 13000 грн. сплачена в повному розмірі. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст.ст. 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина. Стягнення аліментів на повнолітніх сина, доньку, з підстав, передбачених ст.ст. 198, 199 СК України, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою. Правовідносини щодо обов'язку батьків з утримання повнолітніх доньки, сина регулюються главою 16 СК України та є відмінними від правовідносин з утримання батьками неповнолітніх дітей, що припиняються з досягненням сином, донькою повноліття. Відповідно до вимог ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцятитрьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Як вбачається із роз'яснень, даних в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч.3 ст.199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Відповідно до ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] покликається, зокрема, на положення ст.ст. 198, 199 СК України, при цьому просить стягнути витрати на навчання доньки в період з 01.09.2008 року до 30.06.2013 року у розмірі 13000 грн. Між тим, згідно наданих документів, донька сторін [PERSON] досягла повноліття [INFO], а 23-річного віку - [INFO]. Як встановлено в судовому засіданні, ні вона, ні її мати - позивач у даній справі після досягнення [PERSON] повноліття не звертались в порядку ст.199 СК України з позовом в суд про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання доньки на час навчання до досягнення нею двадцяти трьох років. Даний позов подано лише 08.05.2014 року, тобто після того, як [PERSON] 30.06.2013 року закінчила навчання і [INFO] їй виповнилось двадцять три роки. Згідно ст.201 СК України до відносин між батьками і донькою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми ст.ст. 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Так, відповідно до ст.191СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. З аналізу зазначеної статті випливає, що аліменти за минулий час можуть бути стягнені у випадку надання позивачем доказів про вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення його від надання утримання дитині. Таким чином, позивач має надати суду докази: вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Тобто, саме позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи дії тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язку по утриманню дитини. Разом з тим, позивачем не надано належних і допустимих доказів, що нею за минулий період після досягнення донькою [PERSON] повноліття вживались заходи для одержання аліментів з відповідача у зв'язку з її навчанням, а [PERSON] ухилявся від надання утримання повнолітній доньці. Як вбачається з довідки Державної виконавчої служби у Франківському районі м.Львова №в-з/15214 від 19.12.2006 року, [PERSON] не отримувала за виконавчим листом Залізничного районного суду м.Львова від 22.02.1996 року присуджені на її користь аліменти від [PERSON] на утримання доньки [PERSON] з червня по час видачі довідки, у зв'язку з ухиленням боржника від сплати аліментів (а.с. 65). Проте, вказана довідка не може братись судом до уваги, оскільки наведені у такій дані стосуються періоду до досягнення дитиною повноліття. При стягненні аліментів за минулий час застосовуються загальні правила визначення розміру аліментів, які можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) платника і (або) у твердій грошовій сумі, однак, позивач просить стягнути витрати на навчання в загальній сумі 13000 грн., що не відповідає вимогам закону. Крім цього, [PERSON] не надала суду належних доказів на підтвердження того, що саме вона оплатила за навчання доньки 13000 грн., так як у наданій довідці №350 від 01.04.2014 року (а.с.25), на яку посилається позивач, лише вказана сума плати за навчання 13000 грн. і що така сплачена в повному розмірі. Суд також критично оцінює покликання позивача та її представника на те, що відповідач отримав спадщину від померлого батька, у зв'язку з чим матеріально забезпечений і може здійснити відшкодування коштів на навчання доньки, оскільки суду не представлено доказів того, що [PERSON] оформив свої права на спадкове майно після смерті спадкодавця [PERSON] та отримав відповідні документи. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed