Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

[PERSON] , який діє в інтересах фізичної особипідприємця [PERSON] (далі позивач), звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (далі відповідач) заборгованість за договором позики в розмірі 167002,25 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 12.01.2016 між позивачем (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) укладений договір позики, згідно умов якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 7985,00 грн., а останній зобов`язався повернути вказані грошові кошти не пізніше 13.06.2017. При порушенні строку повернення позики, умовами договору передбачено сплату відповідачем суми боргу з урахуванням індексу інфляції, неустойки (пені) в розмірі 2 % від розміру позики за кожний день прострочення та штрафу в розмірі 3 % від суми позики за весь час прострочення. Розмір інфляційних нарахувань за період з 13.06.2017 до 21.02.2020 складає 1792,60 грн. Пеня за період з 14.06.2017 по 21.02.2020, тобто за 983 дні прострочення, складає 156985,10 грн. Розмір штрафу складає 239,55 грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.03.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні 31.08.2021 позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судові засідання не з`явився, про місце, час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позову, заяви про розгляд справи за його відсутності, суду не надав. Оскільки представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи, суд проводить заочний розгляд справи та вирішує її на підставі наявних у ній доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно договору позики між підприємством та його працівником від 12.01.2016, укладеного між позивачем (позикодавцем) та відповідачем (позичальником), позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 7985,00 грн., а останній зобов`язався повернути вказані грошові кошти не пізніше 13.06.2017. Умовами вказаного договору передбачено, що він є безпроцентним. При порушенні відповідачем строку повернення позики, він повинен сплатити позивачу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. Факт отримання відповідачем грошових коштів також підтверджується розпискою відповідача від 13.01.2016, згідно якої він отримав від позивача безвідсоткову позику в розмірі 7985,00 грн. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 1 с. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. \~ \~ \~ \~Як вбачається з правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, між сторонами у встановленій законодавством формі було укладено договір позики, за яким грошові кошти було передано відповідачу. Виниклі між сторонами правовідносини регулюються відповідними положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Закінчення строку договору відповідно до частини 4 статті 631 ЦК України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов`язання, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. В судовому засіданні 31.08.2021 представником позивача долучено до матеріалів справи оригінали вказаних вище договору позики та розписки. За таких обставин, враховуючи в сукупності факт знаходження у представника позивача договору позики та розписки, а також пояснення представника позивача, згідно яких борг відповідачем повернуто не було, суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем зобов`язань щодо повернення позики. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача суми позики з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 9777,60 грн. (7985,00 грн. + 1792,60 грн.). Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення пені в розмірі 156985,10 грн., суд керується таким. Умовами договору позики передбачено, що способом забезпечення виконання зобов`язань відповідача є неустойка. При порушенні відповідачем строку повернення позики, він повинен сплатити позивачу пеню в розмірі 2 % від розміру позики за кожен день прострочення повернення позики (п. 6.2. договору). Як вбачається з наданих представником позивача розрахунків, пеня в розмірі 156985,10 грн нарахована за період з 14.06.2017 по 21.02.2020, тобто за 983 дня. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої\~статті 551 ЦК України\~про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша\~статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (п. 8.24). \~ \~ \~ \~Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (п. 8.25). \~ \~ \~ \~В постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 902/538/18 зазначено, що зменшення неустойки (зокрема пені) є протидією необґрунтованому збагаченню однієї із сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення пені спрямоване на захист слабшої сторони договору, яка не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій (п. 32). \~ \~ \~ \~В цій же постанові Верховний Судом зазначено, що в тому числі на підставі частини 3\~статті 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру (п. 32). \~ \~ \~ \~Суд враховує, що нарахована позивачем неустойка в розмірі 156985,10 грн. значно перевищує розмір позики, яка з урахуванням індексу інфляції становить 9777,60 грн. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 2 ЦПК України завдання справедливого розгляду і вирішення цивільних справ превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. \~ \~ \~ \~Враховуючи завдання справедливого вирішення даної цивільної справи, принципи добросовісності, розумності та пропорційності, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та вказані вище висновки щодо застосування норм права Верховного Суду, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки, стягнувши з відповідача на користь позивача неустойку в розмірі 9777,60 грн., оскільки стягнення неустойки в більшому розмірі, на переконання суду, набуло би ознак каральної санкції, суперечило засадам справедливості цивільного судочинства та фактично призвело би до необґрунтованого збагачення однієї із сторін за рахунок іншої. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення штрафу в розмірі 239,55 грн., суд керується таким. Умовами договору позики передбачено, що при порушенні відповідачем строку повернення позики, він повинен сплатити позивачу, крім вказаних вище платежів, штраф у розмірі 3 % від суми позики за весь час прострочення. Згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. За положеннями\~статті 61 Конституції України\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідно до\~ст. 549 ЦК України\~штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за договором позики протирічить положенням, закріпленим у\~ст. 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж саме порушення, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 № 6-2003цс15. Враховуючи наведене, суд відмовляє у позовних вимогах про стягнення штрафу. За таких обставин, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наданих позивачем доказів, суд частково задовольняє позовні вимоги на стягує з відповідача на користь позивача заборгованість в загальному розмірі 19555,20 грн. (7985,00 грн. + 1792,60 грн. + 9777,60 грн.). Оскільки представником позивача в судовому засіданні 31.08.2021 було зазначено, що у відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази щодо розміру судових витрат ним будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд в даному рішенні не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Outcome: partial