Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 29 листопада 2018 року звернулося до Хоритицького районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту без номеру від 10.09.2005 року відповідач отримав кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач виконував свої зобов`язання неналежним чином, станом на 31 жовтня 2018 року у нього виникла заборгованість за договором в сумі 69231 грн. 03 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 6665 грн. 66 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 58792 грн. 46 коп., заборгованості з виплати штрафів в сумі 500 грн. як фіксованої складової, а також 3272 грн. 91 коп. як питомої ваги від суми заборгованості. Крім того, просить про покладення на відповідача судового збору в сумі 1762 грн., попередньо оплаченого позивачем. Ухвалою судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя Котляр А.М. від 13.12.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2019 року позов задоволено частково. З [PERSON] на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» стягнуто заборгованість за договором кредиту в сумі 65458 грн. 12 коп., судовий збір в розмірі 1762 грн. Решту вимог залишено без задоволення. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03.08.2020 року заочне рішення суду від 25.02.2019 року скасовано, справу призначено до нового розгляду. На підставі ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2020 року справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, де у відповідності до автоматизованого розподілу судової справи 10 вересня 2020 року справу прийнято до провадження суддею Щасливою О.В. Ухвалою суду від 11.01.2021 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування у позивача письмових доказів. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містять прохання про задоволення позову і вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою, яка містить прохання про залишення позову без задоволення, звернулася і представник відповідача. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність учасників справи. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. З письмового відзиву відповідача випливає, що згідно з умовами договору між сторонами зобов`язання за вказаним договором повинні виконуватися шляхом сплати щомісячних платежів, які утворюють зміст грошового зобов`язання позичальника. Останній такий платіж відповідач здійснив в грудні 2005 року, що означає наявність у позивача права звернутися з вимогами про стягнення заборгованості зі сплати чергового несплаченого платежу до січня 2009 року. Крім того, строк дії картки сплив у вересні 2012 року, і з цього моменту почався перебіг давності для звернення до суду з позовом про стягнення всієї заборгованості по кредиту, який простирався до жовтня 2015 року включно. Між тим означений позов подано до суду лише у листопаді 2018 року, що свідчить про пропуск позивачем давності пред`явлення вимог про стягнення заборгованості. А так як сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що відповідно до договору кредиту без номеру від 10.09.2005 року відповідач отримав кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 31 жовтня 2018 року у [PERSON] виникла заборгованість за договором в сумі 69231 грн. 03 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 6665 грн. 66 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 58792 грн. 46 коп., заборгованості з виплати штрафів в сумі 500 грн. як фіксованої складової, а також 3272 грн. 91 коп. як питомої ваги від суми заборгованості (а. с. 11-19). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків., спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зобов`язання, що витікають з окремих видів правочинів внормовані Підрозділом І Розділу Ш ЦК України. Особливості зобов`язань, встановлених договором кредитування регламентовані параграфом 2 глави 71 Підрозділу І Розділу Ш ЦК України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Обов`язковість виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору встановлено статтею 526 ЦК України . Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, як випливає із змісту статті 525 ЦК України. Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір, розрахунок заборгованості, графік погашення заборгованості, вказують на характер правовідносин сторін. За вказаних обставин суд доходить висновку про необхідність виконання стороною прийнятого на себе зобов`язання в договорі, який існує, є правомірним і не визнаний судом недійсним повністю або в певній частці. Між тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. Строк дії отриманої відповідачем карти сплив у вересні 2015 року (а. с. 121). За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, відповідно до умов кредитного договору сторони домовилися про прийняття кредитодавцем від позичальника щомісячних чергових платежів, які утворюють загальне зобов`язання. Відповідно до положень «Умов та правил надання банківських послуг», які є невід`ємною частиною договору, договір між сторонами є договором приєднання, позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями. Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності відповідно до частини п`ятої ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Наведене означає, що лише під час дії договору сторони можуть здійснювати свої права, передбачені змістом договору. Як вже зазначено, зміст зобов`язань позичальника за договором кредитування полягає в обов`язку як повернути кредитні кошти, так і сплатити проценти за користування кредитом під час дії договору. Аналізуючи положення закону про строк дії договору у співставленні з правилами законодавства про давність звернення до суду, суд вважає, що перебіг давності пред`явлення вимог по всіх невиконаних зобов`язаннях за цим договором почався після спливу строку дії картки, який співпадає з останнім днем вересня 2012 року. Як на кінцевий строк повернення усіх невиконаних зобов`язань за цим договором на кінцевий строк дії картки посилається і позивач в позові, зазначаючи що кінцевим терміном повернення є строк, що співпадає з закінченням строку дії картки. За змістом ч. 2. ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Аналіз наведених положень закону у співставленні з правилами цивільного законодавства про позовну давність дозволяють дійти висновку про право кредитора до закінчення строку виконання останнього зобов`язання, заявити вимогу про одночасне стягнення заборгованості з урахуванням давності пред`явлення вимоги за кожним з платежів. Строком виконання зобов`язань з повернення грошових коштів, які надаються у виді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, є строк дії картки, що зазначений на ній. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Означений правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року (справа № 16-14цс14) та від 18.06.2014 року (справа № 6-61цс14) і суд вважає за необхідне застосовувати його при розв`язання подібних правовідносин. Строк дії картки на ім`я [PERSON] простирався до вересня 2012 року (а. с. 121), що означає право фінансової установи звернутися з позовом про повернення всієї суми кредиту в строк, не пізніший ніж 30 вересня 2015 року. Подавши цю заяву 29 листопада 2018 року, банк не дотримався давності звернення за судовим захистом, тому давність пред`явлення вимог про повернення кредиту у повному обсязі ним пропущена. Договір між сторонами є публічним договором, до якого застосовуються правила законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як випливає з роз`яснень у пункті 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.12.2012 року, при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Наведені положення законодавства про захист прав споживачів і роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ підкріплюють переконання суду про пропущення давності звернення за судовим захистом у відсутність поважних причин. Існування договірних відносин без обмеження строку означало б істотне звуження прав позичальника, за яких всупереч принципам розумності, справедливості і законності відбувалося б необмежене нарахування заборгованості за договором. Так як представник позивача не називає причин в обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності, суд, констатуючи пропуск позовної давності, доходить висновку, що право захисту не підлягає. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції) і чиї рішення в силу ч. 10 ЦПК України є джерелом права, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. У зв`язку з викладеним, виходячи з принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що позивач не довів ґрунтовності стягнення належних за договором коштів в сумі, що утворює ціну позову, про причини пропуску давності звернення до суду, яка не переривалася і не зупинялася, суду не повідомив, заявляючи, що вона не пропущена, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed