Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

[PERSON], інтереси якої представляє [PERSON], звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 25000 грн.. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на те, що 17.06.2014року позивач надав за розпискою відповідачу суму 25000грн., проте кошти відповідачем не було повернуто. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що гроші в позивача відповідач не позичала, розписку дійсно писала, однак з метою укладення трудових відносин та забезпечення наявності товару в розпорядженні продавця,на вимогу майбутнього роботодавця. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що характер поданої розписки не є договором позики. На вимогу суду щодо обовязкової явки позивача в судове засідання, [PERSON] вважала за можливе розгляд справи проводити за участю її представника, в судові засідання особисто не зявилася. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.06.2014року [PERSON] написала «расписку» (мовою російською складено бланк такої розписки), в якій вказано про те, що вона отримала у борг від [PERSON] гроші в сумі 25000грн. з виправленнями (а.с.24). Дата повернення коштів з визначенням строку, а також порядок повернення коштів в розписці не обумовлено. При цьому, у бланку зазначено про відповідальність позичальника всім своїм майном, однак договір іпотеки чи застави до розписки не укладався. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, Верховний Суд України у постанові від 11.11.2015року у справі №6-1967цс15 вказав, що суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів, про що зроблено правовий висновок ВСУ у вищевказаній справі. Заперечуючи позовні вимоги відповідач та її представник правомірно вимагали явку позивача в судове засідання для зясування самого факту та умов передачі коштів, так як стверджували саме те, що кошти не отримувались [PERSON] від [PERSON] Як вбачається з трудової книжки наданої відповідачем, з 01.07.2014р. (після підписання «расписки») остання була прийнята до ФОП [PERSON] на роботу на посаду продавця непродовольчих товарів, і 11.06.2015 року була звільнена за власним бажанням (а.с.19). Окрім того, отримавши 25.06.2015р. письмову вимогу [PERSON] від 24.06.2015р. про повернення коштів отриманих за розпискою (а.с.4-5), відповідач 25.06.2015р. звернулася до правоохоронних органів щодо вчинення можливого кримінального правопорушення, а саме вчинення шахрайських дій та порушення законодавства про працю, після чого висновком ст..інспектора Івано-Франківського МВ УМВС від 03.08.2015р. було розглянуто звернення та рекомендовано звертатися до суду (а.с.30-31), але в подальшому дана заява була зареєстрована, згідно інформації прокуратури міста у ЄРДР, та розпочато досудове розслідування, яке триває на час розгляду даної справи (а.с.21-22). Представник позивача звернув увагу суду на те, що ч.1 ст.1049 ЦК України вказується на те, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Отже, на його думку, не обовязково визначення строку у договорі позики, оскільки є право предявлення вимоги, про що не вказується у правовому висновку ВСУ. Дійсно, така норма передбачена другим реченням ч.1 ст.1049 ЦК України, однак, в сукупності досліджуваних судом доказів, суд не встановив, що правова природа наданої відповідачем «расписки» є договором позики, в розумінні вимог ЦК. Як слідує зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Тому у сукупності письмового доказу «расписки» оцінувались і інші докази: пояснення сторін та свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона також стажувалася і була прийнята на роботу у ФОП [PERSON] (близько 2-х тижнів), і роботодавець також пропонувала свідку підписати розписку на 30000 грн. щоб не допустити розтрати майна, однак свідок не погодилася на її укладення. Окрім того, слід зазначити, що згідно Конституції України державною мовою в Україні є українська мова, діловодство ведеться на українській мові, саме якою володіють і спілкуються сторони (позивач довіреність на представництво інтересів надавала на українській мові), тому використання бланку розписки на російській мові є сумнівним для суду щодо факту укладення саме договору позики з конкретною фізичною особою і разово, а не періодично. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed