Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»), третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до держави Італія та до будь-яких інших країн Шенгенської угоди неповнолітній дочці - [PERSON], [INFO] на період з 01.11.2018 року по 01.11.2019 року без нотаріально посвідченої згоди та супроводу другого з батьків - [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] під час шкільних канікул. Позовні вимоги мотивовано тим, що Відповідач [PERSON], батько неповнолітньої [PERSON], [INFO], не надає в добровільному порядку згоди на тимчасовий виїзд (на період літніх канікул) дитини за кордон до держави Італія, де станом на даний час проживає мати дитини [PERSON], яка має можливість забезпечити їй необхідний відпочинок, та повноцінний розвиток. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька на весь період літа 2019 року. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд за кордон на весь період літніх канікул, висловивши згоду на виїзд дитини за кордон до держави Італія строком на 14 днів. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради підтримала позовні вимоги та не заперечувала щодо їх задоволення. Заслухавши представникаПозивача, Відповідача, представника Третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року. За час перебування у шлюбі у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження (повторне) серія [NUMBER] від 30 серпня 2016 року (а.с.7) Згідно з Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], залишено проживати з матір'ю [PERSON] Як зазначила представник Позивача в судовому засіданні, станом на даний час матір дитини [PERSON] працевлаштована та проживає в державі Італія, і має намір на період шкільних канікул у 2019 році вивезти дитину до цієї країни на відпочинок та оздоровлення. Крім того, відповідно до Довідки Городенківського центру первинної медичної допомоги від 07.08.2018 року (а.с. 12) неповнолітня [PERSON] перебуває на диспансерному обліку «Д» сімейного лікаря з діагнозом «Рецидивуючий обструктивний бронхіт. Часті простудні захворювання». В судовому засіданні представник Позивача зазначила, що[PERSON] має намір на шкільних літніх канікулах у 2019 році разом із дитиною поїхати до Італії з метою проведення разом дозвілля, оздоровлення та відпочинку дитини.В свою чергу батько дитини, Відповідач, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, та жодним чином не відреагував на її звернення з цього приводу. В судовому засіданні Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову в повному обсязі, зазначив про те, що він хвилюватиметься за дитину, оскільки йому не відомо де вона проживатиме в Італії та чим займатиметься протягом такого тривалого часу. За таких обставин, маючи намір виїхати з дитиною за межіУкраїни з метою відпочинку та оздоровлення та, враховуючи відсутність згоди на це батька дитини, Позивач звернулася до суду з даним позовом. Так, в Україні дитинство охороняється державою (частина третяс татті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвиткудітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванн ісімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичногорозвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповіднодопринципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім'ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і їїматері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч. 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для їїфізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по територіїУкраїни і на вибір місцяперебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів Українивід 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянамиУкраїни». Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. У відповідності до п.п. 2, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В силу вимог частин 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як випливає зі змісту позовної заяви та пояснень сторін в судовому засіданні, Відповідач [PERSON] не надає згоди на виїзд дитини за кордон, у зв'язку з чим, Позивач, яка, як випливає зі змісту її позову, має можливість забезпечити дитині відпочинок в державі Італія, змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Враховуючи вищезазначене та конкретні обставини спірних правовідносин, відсутність добровільної згоди [PERSON] на виїзд неповнолітньої дитини за кордон розцінюється судом як обставина, яка не відповідає інтересам дитини. Тому Суд не вбачаєпідстав для відмови в наданніПозивачудозволу на виїзд з неповнолітньоюдитиною за межіУкраїни. Враховуючи вищезазначене, зважаючи на положення чинного законодавства України, правову мету інституту надання дозволу на виїзд дитини за кордон до держави Італія без згоди одного з батьків в судовому порядку, з урахуванням принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини та враховуючи інтереси малолітньої [PERSON], Суд вважає що вимога Позивача щодо часового проміжку перебування дитини у цій державі підлягає задоволенню в частині строку з 01 червня 2019 року по 15 серпня 2019 року, включно, тобто в період літніх канікул дитини, а також з метою забезпечення повноцінної підготовки дитини до навчання в другій половині серпня 2019 року. При цьому Суд вважає необґрунтованою вимогу Позивача щодо надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька протягом всього року з 01.11.2018 по 01.11.2019, оскільки кожен тимчасовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків. У статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» визначена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України протягом року без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзднеповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Відтак, в цій частині позов задоволенню не підлягає. Зогляду на викладене Суд дійшоввисновку, щопозовслідзадовольнитичастково. Судовівитратислідрозподілитивідповідно до статті 141 ЦПК України. На підставі вищенаведеного, відповідно ст. ст. 2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянУкраїни», п.п.2,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, ч.ч.1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial