Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Адвокат Хартов Максим Валерійович, який діє в інтересах [PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О. за реєстровим №952, [PERSON] , [INFO] придбала [PERSON] трикімнатну ізольовану квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї за вищевказаною адресою проживають члени сім`ї колишнього власника. Позивач зазначає, що вказані особи не є членами її сім`ї, не виселяються та не знімаються з реєстраційного обліку, чим порушують її права. На підставі викладеного позивач просить суд виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час і місце судового засідання справи повідомлялись належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Відповідачі своїм правом на подачу відзиву не скористались. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 08.09.2021 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 27.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., зареєстрований в реєстрі за №952, [PERSON] (далі - Продавець), [INFO] , та [PERSON] (далі - Покупець), [INFO] , уклали цей договір про таке: - за цим договором Продавець зобов`язується передати квартиру у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти квартиру і сплатити за неї обговорену грошову суму (пункт 1.1. Договору); - предметом цього Договору є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (пункт 1.2. Договору). Відповідно до п. 4.2 вищевказаного Договору, Продавець зобов`язаний знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру в триденний строк з моменту підписання цього договору. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно №250157504, з 27.03.2021 [PERSON] належить на праві власності квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідок про склад сім`ї №5131, №5133 від 23.04.2021, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] . Позивач стверджує, що вказані особи не є членами сім`ї покупця [PERSON] , [INFO] , не виселяються та не знімаються з реєстраційного обліку чим порушують права нового власника. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 72 Житлового кодексу України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з правовою позицією Постанови Верховного суду України від 16.01.2012 року по справі №6-57цс11 за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд зазначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту своїх прав є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своїм майном. Не має значення, ким саме спричинено порушення права, та з яких підстав. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що відповідач у спірній квартирі проживає без належних на те підстав, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача, будь-яких домовленостей з позивачем щодо її проживання у квартирі не існує і позивач заперечує проти проживання відповідача у її квартирі. Відповідно до ч. 3 ст.116 ЖК Української РСР, особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. За змістом ст.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Оскільки, відповідачі самовільно займають належну позивачу квартиру та безпідставно проживають у ній, суд дійшов висновку, що відповідачі порушують права та законні інтереси позивача як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном, а тому позивач має право заявляти вимоги щодо виселення відповідачів із спірної квартири, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжним дорученням №3 від 14.04.2021 у сумі 1816,00 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, в рівних частках по 908,00 грн з кожного.

Outcome: approved