Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до КП «Довіра» про стягнення заборгованості із заробітної плати, за наступними підставами. Як вказує позивач, 26.11.2015 року вона була прийнята на роботу до КП «Довіра» на посаду бухгалтера. 06.11.2019 року позивачку було звільнено із займаної посади за власним бажанням. Однак, у порушення вимог статті 116 КЗпП України, відповідач при звільненні не розрахувався з позивачкою, не виплативши їй заборгованість по заробітній платі у розмірі 54380,31 гривень. 21.10.2019 року позивачка звернулася до директора КП «Довіра» із письмовою завою про виплату боргу із заробітної плати, однак розрахунок з позивачкою здійснено не було. Також позивачка посилається на положення статті 117 КЗпП України і вважає, що відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, тобто за 12 місяців. Крім того, позивачка вважає, що, у відповідності до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, встановленого за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Також позивачка вказує, що діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яку позивачка оцінює у 10000 гривень. На підставі вищевикладеного позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з червня 2018 року по березень 2019 року у сумі 54380,31 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 86202,84 гривень, суму інфляційних збитків у розмірі 924,46 гривень, суму 3х відсотків річних у розмірі 1643,67 гривень, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 10000 гривень та усі понесені судові витрати. Під час розгляду справи позивачка зменшила свої позовні вимоги та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з червня 2018 року по березень 2019 року у сумі 54380,31 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 69393,24 гривень, суму інфляційних збитків у розмірі 924,46 гривень, суму 3х відсотків річних у розмірі 1643,67 гривень, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 10000 гривень та усі понесені судові витрати. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що позов не визнає у повному обсязі з наступних підстав. Так, відповідач визнає той факт, що позивачка працювала на підприємстві з 25.11.2015 року на посаді бухгалтера, 06.11.2019 року була звільнена з займаної посади за власним бажанням. У період з 25.11.2015 року по 03.04.2019 року позивачка була єдиним бухгалтером на підприємстві. Щодо наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачкою, представник відповідача заперечує наявність такої заборгованості, посилаючись, насамперед, на наявність фінансової звітності надані до ДФС звіти форми №1, з яких вбачається, що з нарахованої позивачці заробітної плати було сплачено у встановленому законом порядку усі обов`язкові збори та платежі. Таким чином, представник відповідача вважає, що заборгованості по заробітній платі перед позивачкою підприємство не має. Також сторона відповідача посилається на те, що позивачка 21.10.2019 року дійсно зверталася із заявою про виплату їй заборгованості по заробітній платі, однак, через відсутність на підприємстві відповідних звітів щодо наявності заборгованості, заборгованості перед позивачкою виявлено не було. Також представником відповідача було надано копії видаткових ордерів та відомостей про виплату заробітної плати, з яких, за твердженнями відповідача, вбачається, що заробітна плата за зазначений позивачкою період їй виплачувалася. При цьому, представник відповідача зазначає, що суми заробітної плати, які були отримані фактично позивачкою, та суми, зазначені у звітах до контролюючих органах різняться, що, на думку сторони відповідача, викликає сумнів у доводах позивача на обґрунтування заявлених позовних вимог. Крім того, сторона відповідача не вважає належним та допустимим доказом надану позивачкою довідку про наявність заборгованості по заробітній платі, оскільки ця довідка підписана лише самою позивачкою, яка на той час працювала бухгалтером на підприємстві, та не завірена належним чином підписом керівника підприємства і печаткою підприємства. У судовому засіданні позивачка та її представник на задоволенні позову наполягають, при цьому позивачка зазначила, що обов`язкові платежі до бюджету дійсно сплачувалися, проте заробітна плата за зазначений нею період була лише нарахована, а фактично сплачена не була через брак коштів на підприємстві. Щодо отримання позивачкою заробітної плати у зазначений нею період, то вона вказує на те, що це було погашення заборгованості по заробітній платі, яка створилася у підприємства перед нею за попередні роки. З приводу наданої довідки про розмір заборгованості відповідача по заробітній платі, позивачка вважає, що, оскільки вона працювала на посаді бухгалтера підприємства, вона мала право і обов`язок надавати таку довідку у відповідності до наявних фінансових документів. Представник відповідача у судовому засіданні на підставі наведених у відзиві доводів просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд приходить до наступного. Так, судом було встановлено, що дійсно позивачка працювала на підприємстві з 25.11.2015 року на посаді бухгалтера, 06.11.2019 року була звільнена з займаної посади за власним бажанням. У період з 25.11.2015 року по 03.04.2019 року позивачка була єдиним бухгалтером на підприємстві. Ці факти не оспорюються сторонами, підтверджені письмовими доказами та показами свідків у судовому засіданні. Як посилається позивачка, під час її роботи на підприємстві у відповідача створилася перед нею заборгованість по заробітній платі за період з червня 2018 року по квітень 2019 року, яку підприємство, у порушення вимог статті 116 КЗпП України, не виплатило їй при звільненні. На підтвердження цього посилання позивачкою було надано довідку №94 від 29.03.2019 року про заборгованість по заробітній платі (а.с. 17), згідно до якої [PERSON] , яка працює бухгалтером, станом на 01 квітня 2019 року нараховано, але не виплачено заробітну плату з червня 2018 року по квітень 2019 року, а саме: червень 2937,26 гривень, липень 2018 року 4318,82 гривень, серпень 2018 року 4318,82 гривень, вересень 2018 року 9499,00 гривень, жовтень 2018 року 4318,82 гривень, листопад 2018 року 7647,87 гривень, грудень 2018 року 4380,68 гривень, січень 2019 року 5393,50 гривень, лютий 2019 року 5393,50 гривень, березень 2019 року 6172,04 гривень, разом 54380,31 гривень. Всі податки з цієї заробітної плати нараховані та сплачені до бюджету в повному обсязі. Представник відповідача вважає цю довідку неналежним доказом, посилаючись на те, що на підприємстві не залишилося документації на підтвердження, по-перше, достовірності розміру нарахованої заробітної плати. Так, сама позивачка пояснила, що розмір її заробітної плати був визначений штатним розписом та відповідними наказами, проте цих доказів суду не надала. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] достовірно підтвердити розмір заробітної плати позивачки не змогли, оскільки, в силу своїх посадових обов`язків, нарахування заробітної плати не проводили. На запит суду було надано інформацію з Якимівського управління ГУ ДПС у Запорізькій області про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] (а.с. 134). З цієї інформації вбачається, що сума нарахованої за квартал заробітної плати позивачки збігається з її посиланнями, проте встановити розмір заробітної плати у конкретному місяці не представляється можливим. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів сторони відповідача у цій частині. По-друге, представник відповідача вказує на те, що довідка датована 29 березня 2019 року, однак відомості у ній зазначені станом на 01 квітня 2019 року. Позивачка пояснила, що вже 29 березня 2019 року, складаючи довідку, вона розуміла, що 01 квітня 2019 року ця заборгованість погашена не буде. Проте, ці доводи позивачки, на думку суду, є цілком хибними, а посилання представника відповідача цілком відповідають дійсності та ставлять під сумнів достовірність відомостей, зазначених у довідці. Крім того, представник відповідача вважає, що, оскільки довідка підписана самою позивачкою, не завірена підписом керівника підприємства та печаткою, до цього доказу слід ставитись критично. Так, Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 27.08.2004 року затверджено форму довідки про доходи (нараховану заробітну плату), яка повинна бути підписана головним бухгалтером підприємства, керівником підприємства та мати печатку підприємства. Однак, довідка №94 від 28.03.2019 року, на яку посилається позивачка, надана на підтвердження нарахованої їй заробітної плати, таких реквізитів не має. При цьому пояснення позивачки про те, що директор КП «Довіра» відмовився підписати довідку та поставити печатку підприємства жодним чином підтверджені не були. Також позивачка не змогла пояснити, чому вона не звернулася за отриманням такої довідки до головного бухгалтера [PERSON] , яка була прийнята на роботу 02.04.2019 року, тобто більш ніж за півроку до звільнення позивачки. Також, в обґрунтування своїх заперечень проти позову, стороною відповідача було надано копії відомостей розподілу витрати, сторінок касової книги, прибуткових касових ордерів відомостей на виплату грошей та чеків видачі готівки (а.с. 46-83), з яких вбачається, що у зазначений позивачкою період, з червня 2018 року по квітень 2019 року позивачка отримала заробітну плату у загальній сумі 46165,00 гривень. Позивачка, не оспорюючи достовірність цих відомостей, пояснила, що це їй була виплачена заборгованість за минулий час, до червня 2018 року. Проте, у вказаних документах не зазначено, що суми, отримані позивачкою як заробітна плата, були саме заборгованістю по заробітній платі, яка утворилася у підприємства перед нею до червня 2018 року. При цьому, судом приймаються до уваги положення статей 115 КЗпП України та 24 Закону України «Про оплату праці», з яких вбачається, що працівникові заробітна плата повинна виплачуватися за відпрацьований період у встановлені строки (не пізніше 7 календарних днів). Тобто, у місяці, в які позивачка отримувала заробітну плату, згідно до наданих копій видаткових ордерів та відомостей, у відповідності до законодавства, повинна була виплачуватися насамперед заробітна плата за відпрацьований період, а вже потім погашатися заборгованість, що виникла раніше. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що не знають, які саме суми заробітної плати та за який відпрацьований період виплачувалися, оскільки вони не займалися нарахуванням заробітної плати на підприємстві. Крім того, представник відповідача вказує на те, що з заробітної плати позивачки за цей період було повністю сплачено усі податки та обов`язкові збори, що цілком підтверджено фінансовою звітністю. Позивачка цього факту не заперечує, пояснюючи, що подавала недостовірну фінансову звітність та перераховувала податки з заробітної плати, щоб до підприємства фіскальною службою не було застосовано штрафних санкцій. Однак, сторона позивача також не надає жодних доказів на підтвердження цих пояснень позивачки, тому суд змушений ставитися до них критично і приймає як достовірні доводи сторони відповідача. Підсумовуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача факт наявності заборгованості відповідача перед позивачкою по заробітній платі в сумі 54380,31 гривень за період з червня 2018 року по квітень 2019 року належними та допустимими доказами у судовому засіданні підтверджений не був, тому ця сума не підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Щодо заявлених позовних вимог з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України, суд виходить з наступного. Так, позивачка, посилаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислює середню заробітну плату виходячи з виплат за останні два місяці, в яких в неї була заборгованість по заробітній платі лютий та березень 2019 року. У п. 2 зазначеної постанови зазначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Таким чином, оскільки позивачка посилається на положення статті 117 КЗпП України, що регламентує виплату середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до висновку про цілковиту обґрунтованість доводів сторони відповідача про те, що у даному випадку середньомісячна заробітна плата повинна обчислюватися, виходячи з виплат за останні два календарних місяця роботи, що передували саме звільненню позивачки, тобто за вересень та жовтень 2019 року. Крім того, позивачка просить стягнути середній заробіток на підставі статті 117 КЗпП України, починаючи з 01.04.2019 року, тобто з дати, станом на яку в неї була заборгованість по заробітній платі. Проте, у статті 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Тобто, враховуючи, що позивачка була звільнена 06.11.2019 року, тобто саме у цей день підприємство повинно було з нею повністю розрахуватися, то саме з цієї дати можливо настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Ці доводи також були викладені представником відповідача та цілком відповідають положенням КЗпП України. Щодо невиплати заборгованості по заробітні платі позивачці до теперішнього часу, суд враховує, що у відповідності до наданих стороною відповідача копії Протоколу про адміністративне правопорушення №ЗП2468/6/АВ/П/ПТ від 11.02.2020 року та Припису з аналогічним номером від того ж числа, складених за результатами інспекційної перевірки КП «Довіра», проведеної ГУ Держпраці у Запорізькій області, підприємство дійсно, у порушення вимог статті 116 КЗпП України не провело повний розрахунок при звільненні з позивачкою, проте остаточний розрахунок з нею було проведено 31.01.2020 року. Таким чином, у даному разі дійсно підлягають застосуванню положення статті 117 КЗпП України у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 06.11.2019 року по 31.01.2020 року, однак позивачкою не було наведено доказів на підтвердження суми середнього заробітку (як зазначено вище), з документів, наданих відповідачем, суду цей розмір встановити також не надається можливим. Також представником відповідача у судовому засіданні було заявлено про застосування щодо цієї позовної вимоги позовної давності, передбаченої статтею 233 КЗпП України, оскільки з моменту порушення прав позивачки (з дня її звільнення та невиплати заборгованості по заробітній платі) з 06.11.2019 року до дня подання позову 07.04.2020 року, минуло більш, ніж три місяці.. Ці доводи сторони відповідача цілком відповідають дійсності, тому суд вважає, що у даному випадку позивачем при зверненні до суду з вимогою щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу дійсно пропущений строк позовної давності, встановлений законодавством. Враховуючи наведене, вимоги [PERSON] в цій частині, на думку суду, задоволенню не підлягають. Щодо заявлених позивачкою вимог про стягнення з відповідача інфляційних збитків за період з 01.04.2019 року по 02.04.2020 року у розмірі 924,46 гривень, то суд виходить з наступного. Так, зважаючи на те, що у судовому засіданні не знайшов підтвердження факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі, а вимога про стягнення інфляційних збитків є похідною, вона також задоволенню не підлягає. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 3% річних від суми заборгованості на підставі статті 625 ЦК України. Так, згідно до вимог цієї статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, у даному випадку законодавцем визначено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, яке існує між кредитором та боржником. Проте, між позивачкою та відповідачем мають місце трудові відносини між роботодавцем та працівником, які є іншими за своєю правовою природою та відповідальність за порушення обов`язків по таким правовідносинам регламентована трудовим законодавством. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що у даному разі до правовідносин, що склалися між сторонами, не підлягають застосуванню норми статті 625 ЦК України, тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Щодо заявлених позивачкою вимог про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди, суд, зважаючи на те, що факт наявності заборгованості по заробітній платі стороною позивача доведений в ході судового розгляду не був, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок невиплати заборгованості по заробітній платі позивачці. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову слід відмовити повністю, не підлягають стягненню з відповідачки судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: dismissed