Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

[PERSON] «Радивилівмолоко» звернулось до суду із позовом до відповідача про захист ділової репутації, відшкодування майнової та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 січня 2015 року на пленарному засіданні позачергової тридцять другої сесії Волинської обласної ради шостого скликання депутат обласної ради [PERSON] оголосив два депутатські запити, зокрема, запит щодо надання матеріальної допомоги для ліквідації наслідків пожежі №32/23 від 23 січня 2015 року та запит щодо проведення розслідування стосовно дотримання вимог чинного законодавства при проведенні конкурсних торгів №32/24 від 23 січня 2015 року. Позивач зазначає, що в своєму виступі відповідач [PERSON] повідомив, що ним було подано запит на імя голови Волинської обласної державної адміністрації [PERSON] щодо закупівель продуктів харчування в дитячих садках, школах, лікарнях. Зокрема, він надав інформацію щодо учасників проведеного конкурсу, запропоновані ними ціни та обраного переможця конкурсу з постачання масла, а наприкінці свого виступу сказав про молоко, яке виробляється [PERSON] «Радивилівмолоко»: «…Таке відбулось і щодо молока, тільки там визначили переможцем ПП «Торгпродгруп», яке згодом знімає свою пропозицію і переможцем стає [PERSON] «Радивилівмолоко». Якби це була якісна продукція, можна було б змовчати. Я поцікавився в завідувачів трьох дитсадків міста Луцька, куди 12, 13, 14, 15 числа був завіз цієї продукції. В одному завідувач відмовилася будь-що казати і просила залишити її в спокої, дати можливість допрацювати до пенсії; в другому були присутні батьки, попросили не підбурювати батьків, у повара немає претензій. В третьому сказала чесно молоко «Радивилівмолоко» порошкове і смердюче». Вказану інформацію позивач вважає неправдивою, такою, що наносить шкоду його діловій репутації. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що поширення оспорюваної інформації спотворило та принизило оцінку діяльності [PERSON] «Радивилівмолоко» з боку громадськості та суспільства, а також поставила під сумнів професійність [PERSON] «Радивилівмолоко», дотримання ним правових та моральних норм, наявність достатнього вміння і досвіду роботи, а також заподіяно моральної шкоди. Позивач просить визнати недостовірною, як такою, що принижує ділову репутацію [PERSON] «Радивилівмолоко» інформацію, висловлену депутатом Волинської обласної ради [PERSON] 23 січня 2015 року на пленарному засіданні позачергової тридцять другої сесії Волинської обласної ради шостого скликання, а саме: «молоко «Радивилівмолоко» порошкове і смердюче», зобов'язати відповідача спростувати неправдиву та неправомірну інформацію щодо продукції, яку випускає позивач, а саме молока, на засіданні наступної чергової (позачергової) сесії Волинської обласної ради шостого скликання, відшкодувати позивачу 1 гривню моральної шкоди та сплачений судовий збір. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у запереченні на позовну заяву та в судовому засіданні позову не визнали, заперечували щодо його задоволення, вказуючи, що інформація, оголошена 23 січня 2015 року на пленарному засіданні позачергової тридцять другої сесії Волинської обласної ради шостого скликання, яку вважає позивач недостовірною і просить спростувати, є оціночними судженнями, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а тому не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Волинської обласної ради в судове засідання не зявився, однак скерував до суду письмове клопотання в якому просив справу слухати у його відсутність. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] «Радивилівмолоко» безпідставний, до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.94, 277 ЦК України, ч.4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом із тим, відповідно до частин 1, 2 статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Крім того, за змістом зазначених норм законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, у тому числі, право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено, що 23 січня 2015 року на пленарному засіданні позачергової тридцять другої сесії Волинської обласної ради шостого скликання наприкінці свого виступу відповідач [PERSON] сказав, що молоко, яке виробляє позивач [PERSON] «Радивилівмолоко» «порошкове і смердюче», зокрема, «…Таке відбулось і щодо молока, тільки там визначили переможцем ПП «Торгпродгруп», яке згодом знімає свою пропозицію і переможцем стає [PERSON] «Радивилівмолоко». Якби це була якісна продукція, можна було б змовчати. Я поцікавився в завідувачів трьох дитсадків міста Луцька, куди 12, 13, 14, 15 числа був завіз цієї продукції. В одному завідувач відмовилася будь-що казати і просила залишити її в спокої, дати можливість допрацювати до пенсії; в другому були присутні батьки, попросили не підбурювати батьків, у повара немає претензій. В третьому сказала чесно молоко «Радивилівмолоко» порошкове і смердюче.», що стверджується Витягом зі стенограми пленарного засідання тридцять другої позачергової сесії Волинської обласної ради шостого скликання від 23 січня 2015 року (а.с. 10, зворот). Такого ж змісту інформацію містить й депутатський запит депутата Волинської обласної ради від 22 січня 2015 року, адресованому голові Волинської обласної державної адміністрації, Луцькому міському голові [PERSON], Волинському обласному Територіальному відділу Антимонопольного комітету України (а.с. 11, зворот), а також відеозапис за участю виступу відповідача [PERSON] на пленарному засіданні позачергової тридцять другої сесії Волинської обласної ради шостого скликання. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що вказаний виступ містить недостовірну інформацію, яка завдає шкоди його діловій репутації. Згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та ст.4.1. Регламенту Волинської обласної ради VI скликання, депутатський запит це підтримана радою вимога депутата місцевої ради до посадових осіб ради і її, органів, сільського, селищного, міського голови, керівників підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, які розташовані або зареєстровані на відповідній території, а депутата міської (міста обласного значення), районної, обласної ради також до голови місцевої державної адміністрації, його заступників, керівників відділів і управлінь з питань, які віднесені до відання ради. А згідно ч.4 ст.30 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутат місцевої ради не несе відповідальності за виступи на засіданнях ради та її органів, за винятком відповідальності за образу чи наклеп. Згідно ч.2 ст.49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», депутат представляє інтереси всієї територіальної громади, має всю повноту прав, що забезпечують його активну участь у діяльності ради та утворюваних нею органів, несе обов'язки перед виборцями, радою та її органами, виконує їх доручення. Депутат, крім секретаря ради, повинен входити до складу однієї з постійних комісій ради. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутат місцевої ради розглядає пропозиції, заяви і скарги громадян, які надійшли до нього, вживає заходів до їх своєчасного, обґрунтованого вирішення; вивчає причини, які породжують скарги громадян, і вносить свої пропозиції щодо їх усунення до органів місцевого самоврядування, до місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян; систематично веде прийом громадян. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутат місцевої ради має право порушувати в раді та її органах питання про необхідність проведення перевірок з питань, віднесених до компетенції відповідної ради, діяльності розташованих на її території підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, виконавчих органів ради, а депутати обласних, районних рад відповідних місцевих державних адміністрацій в частині повноважень, делегованих їм обласними, районними радами, а також за дорученням ради або її органів брати участь у перевірках виконання рішень ради. Судом встановлено, що відповідач, в силу своїх депутатських повноважень, зробив відповідний депутатський запит щодо надання інформації про молоко [PERSON] «Радивилівмолоко», завезеного 12-15 січня 2015 року в один із дитячих садочків міста Луцька. Згідно наданої завідувачем цього садочка інформації молоко було «порошкове і смердюче». Саме з метою доведення до відому депутатів Волинської обласної ради VI скликання даної інформації відповідачем і було вжито в своєму запиті словосполучення «молоко «Радивилівмолоко» порошкове і смердюче». З цього вбачається, що відповідач не є джерелом такої інформації, не розповсюджував її з метою зашкодити діловій репутації [PERSON] «Радивилівмолоко». Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що відповідно до частини 3 статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити, в першу чергу, стверджувальний характер. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 грудня 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. З огляду на приписи ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п.46 справи «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Так, оціночним судженням є висновок, отриманий в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. Відповідно до рішення по справі «Фельдек проти Словаччини» від 12 липня 2001 року Європейський суд зазначає: «Відповідно до практики Суду свобода вираження поглядів є однією з основних підвалин демократичного суспільства та однією з головних передумов його прогресу і самореалізації кожної особи. Відповідно до частини 2 статті 10 вона застосовується не тільки до «інформації» або «ідей», що сприймаються прихильно, або вважаються необразливими, чи сприймаються байдуже, а також до таких, що ображають, шокують або хвилюють. Стаття 10 захищає не тільки суть висловлених ідей та інформації, але також і форму, у якій вони передаються. Ця свобода підлягає виключенням, переліченим у частині 2 статті 10, які, однак, повинні чітко тлумачитися». У самому ж депутатському запиті йде мова саме про субєктивну оцінку відповідача щодо проведення конкурсних торгів та їх наслідків, спонукання до інших обласних депутатів висловити свою думку з даного питання, що вони і зробили підтримавши 57 голосами «за» цей запит. У самому ж депутатському виступі, що передував голосуванню за депутатський запит, йде мова саме про оцінку процесу конкурсних торгів та їх наслідків зі сторони відповідача. На це вказують вживані в депутатському зверненні такі слова як «я думав...», «а Ви вже аналізуйте і робіть висновки...», «на мою думку...», «мабуть...» та використання у виступі запитань «Це що?», «Хто в цьому замішаний?». Зазначене вказує на те, що спірна інформація є оцінкою дій, а висловлювання у депутатському запиті та виступі не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення Позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише надають можливість читачам проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно власних суб'єктивних переконань. Аналіз змісту депутатського запиту говорить про те, що він направлений не на приниження ділової репутації [PERSON] «Радивилівмолоко», а на доведення до широкого кола людей проблем в сфері конкурсних торгів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вищезазначені відомості, які були викладені в депутатському запиті та озвучені відповідачем на сесії Волинської обласної ради, які просить позивач визнати недостовірною інформацією та такою, що завдає шкоди його діловій репутації, викладені не у формі фактів, а у формі оціночних суджень, оскільки відповідач озвучив на сесії обласної ради думку інших осіб щодо продукції, яку виготовляє позивач, а тому не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, оспорювана інформація висвітлює суб'єктивну думку не самого відповідача [PERSON], а інших осіб, не містить нецензурних, брутальних, непристойних чи принизливих висловлювань, а її автор за допомогою оціночних суджень висловив суб'єктивну думку щодо якості молока, яке виготовляє позивач. Крім того, відповідач як у своєму депутатському запиті так і у виступі на сесії обласної ради не давав оцінку всій продукції [PERSON] «Радивилівмолоко», не говорив, що вся вона неякісна, оскільки було сказано лише про надану інформацію щодо молока, завезеного 12-15 січня 2015 року. Висловлювання відповідача є лише критикою та вираженнями його особистих поглядів. Вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми. Згідно з частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач не довів та не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в результаті оголошеної відповідачем інформації було порушено його особисті немайнові права, зокрема, право на недоторканість ділової репутації. Відповідальність за висловлювання оціночних суджень, як і за думки, переконання, судження, критичну оцінку певних фактів і недоліків не передбачена, а вираження суб'єктивної думки і поглядів не може бути перевірено на предмет їх відповідності дійсності на відміну від перевірки фактів. Проаналізувавши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність у даному випадку правових підстав для задоволення позову, оскільки викладена у статті оспорювана позивачем інформація не може бути визнана недостовірною в розумінні ст.277 ЦК України, на яку, як на підставу своїх вимог, покликався позивач, звертаючись до суду із даним позовом, і не підлягає спростуванню. Також, позивачем не доведено заподіяння шкоди його діловій репутації розповсюдженням такої інформації, наявність причинного зв'язку між неправомірними діями відповідача та заподіянням позивачу шкоди, не обґрунтовано розміру належної до стягнення майнової та моральної шкоди, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed