Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обгрунтування вимог позивачі вказували на те, що вони є власниками квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. Відповідач, який є їх сином, не проживає за вказаною адресою близько 10 років, виїхав з квартири, забрав свої речі. В добровільному порядку відповідач не знімається з реєстраційного обліку, не платить за комунальні послуги, спірним житлом не цікавиться, не здійснює утримання житла, а тому, як вважають позивачі, він втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Наявність реєстрації відповідача в квартирі приводить до додаткових витрат по сплаті комунальних платежів та порушує права позивачів щодо розпорядження та користування належним майном на свій розсуд. Позивачі в судове засідання не з`явилися, надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, в якому не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, викликався належним чином за зареєстрованим місцем проживання. В силу вимог ч.7 ст.128 та ч.10 ст.130 ЦПК України та неповідомлення відповідачем адреси фактичного місця проживання, суд прийшов до висновку про можливість проведення розгляду справи у відсутності відповідача. Зі згоди позивачів справа розглянута в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно договору купівлі-продажу від 23.07.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] та [PERSON] , з іншої, згідно якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передали у власність, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру, загальною площею 71,6 кв.м., в тому числі житловою площею 39,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.4) Згідно відомостей №П1-109808-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, наданих Департаментом надання адміністративних послуг ОМР від 12.06.2020 року, на житловій площі в квартирі [ADDRESS] з [INFO] . зареєстрований [PERSON] (а.с.5). Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з актом про не проживання від 30.06.2020р., складеним сусідами [PERSON] та [PERSON] , підписи яких завірені генеральним директором ТОВ «КК «Суворовський», відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2010р., його будь-які його особисті речі в квартирі відсутні. В силу ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391 ЦК України «Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння», якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє,користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з вимогами ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.7 Закона України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, враховуючи доведеність з боку позивача того факту, що відповідач по справі понад один рік не проживає на спірній житловій площі без поважних на те причин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.

Outcome: approved