Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач») про стягнення з [PERSON] на його користь завдану йому моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, як зазначив Позивач в судовому засіданні, внаслідок невиконання Відповідачем свого законного обов'язку щодо утримання належного їй на праві власності майна (частки квартири) Позивач змушений був оплачувати повну вартість квартплати та інших житлово-комунальних послуг та в подальшому звертатися з позовами до суду щодо стягнення з Відповідача оплачених за неї послуг, що, в свою чергу, призвело до завдання йому моральної шкоди, яка полягала в душевних стражданнях, зміни способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для організації його життя тощо. Крім того, Позивач також посилався на наявність в нього серйозних проблем зі здоров'ям, які загострилися, в тому числі у зв'язку з неправомірною поведінкою Відповідача, та існування підстав для встановлення групи інвалідності. Відповідач - [PERSON], - в судове засідання повторно не з'явилася, явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином (шляхом публікації оголошення про час та дату судового засідання в засобах масової інформації). В судовому засіданні 07 жовтня 2015 року ухвалою суду відмовлено [PERSON] щодо участі в даній цивільній справі в якості представника [PERSON], оскільки наданий ним на підтвердження своїх повноважень документ (довіреність від 30 вересня 2014 року, посвідчена [PERSON], радником з консульських питань Посольства України у Великобританії) не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки її не зареєстровано в Єдиному реєстрі довіреностей. Так, відповідно до пункту 1.2 Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 року № 142/5/310, вчинення нотаріальних дій покладається на консульських посадових осіб (далі - консул), які працюють в дипломатичних представництвах та консульських установах України. Консулами вчиняються такі види нотаріальних дій: 1) посвідчуються правочини (договори, заповіти, довіреності та ін.), крім іпотечних договорів, договорів про відчуження та заставу житлових будинків, квартир, дач, садових будинків, гаражів, земельних ділянок, іншого нерухомого майна, що знаходиться в Україні (підпункт 1 пункту 1.3 Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України). Відповідно до пункту 2.1 Положення про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2006 року № 111/5, обов'язковій реєстрації у Єдиному реєстрі підлягають довіреності (у тому числі їх дублікати), посвідчені в нотаріальному порядку, та довіреності на право розпорядження майном, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, а також відомості про припинення їх дії. Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідно до вимог чинного законодавства України на консульських посадових осіб, які працюють в дипломатичних представництвах та консульських установах України покладено обов'язок вчинення нотаріальних дій, а посвідчення довіреності є нотаріальною дією, відповідно до вимог пункту 2.1 Положення про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2006 року № 111/5, довіреність на ім'я [PERSON] від 30 вересня 2014 року, посвідчена [PERSON], радником з консульських питань Посольства України у Великобританії, повинна бути зареєстрована у Єдиному реєстрі довіреностей. В той же час, матеріалами справи підтверджується та самостійно визнано [PERSON] та обставина, що довіреність на ім'я [PERSON] від 30 вересня 2014 року, посвідчена [PERSON], радником з консульських питань Посольства України у Великобританії, не зареєстрована у Єдиному реєстрі довіреностей, а, відтак, вказана довіреність не може вважатися належним документом на підтвердження повноважень [PERSON] на представництво інтересів [PERSON] в даній цивільній справі. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подала, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як випливає зі змісту мотивувальної частини рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2015 року у справі № 344/19389/14-ц, яке набрало законної сили 13 липня 2015 року, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1999 року на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях належить квартира [ADDRESS]. Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 22.01.2007 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 06 березня 2007 року (а.с 65) 06 березня 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 квітня 2010 року у справі № 2о-27/2010, яке набрало законної сили 27 квітня 2010 року (а.с. 21), визнано, зокрема, [PERSON], зареєстровану за адресою [ADDRESS] - безвісно відсутньою. Докази на підтвердження того, що станом на сьогоднішній день вищевказане судове рішення скасовано у встановленому чинним законодавством порядку в матеріалах справи відсутні. Як зазначив Позивач в судовому засіданні, він, як співвласник житла - квартири [ADDRESS], - протягом всього періоду відсутності в даній квартирі [PERSON] сплачував, в тому числі і за неї, кошти за житлово-комунальні послуги, які надаються вказаній квартирі та будинку, в якому вона знаходиться. При цьому, Відповідач, яка є співвласником 1/3 частки квартири, добровільно, на думку Позивача, ухилялася від участі в утриманні квартири та оплаті житлово-комунальних послуг, а тому Позивач змушений був звертатися до суду з позовами про відшкодування понесених витрат на оплату комунальних послуг. Так, Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 липня 2011 року у справі № 0907/2-5544/2011, яке набрало законної сили 01 грудня 2011 року (а.с. 25), стягнуто, зокрема, з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти на суму 1808,33 грн. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2015 року у справі № 344/19389/14-ц, яке набрало законної сили 13 липня 2015 року (а.с.31-33), стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сплачені кошти за надані послуги з теплопостачання та утримання квартири за період з 01.11.2011 року по 01.11.2014 року в розмірі 1712 грн. 75 коп. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 червня 2014 року у справі № 344/4380/14-ц, яке набрало законної сили 25 червня 2014 року (а.с.34-36), зокрема, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2760 гривень 00 копійок матеріальної шкоди. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2015 року у справі № 344/9600/15-ц (а.с.42-43) стягнуто з [PERSON] понесені витрати на оплату послуг з теплопостачання та утримання квартири за період з 01.11.2014 року по 01.06.2015 року в розмірі 829 грн.00 коп. Посилаючись на судові провадження, за результатами яких було прийнято вищевказані судові рішення, Позивач [PERSON] покликався на завдання йому моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав під час захисту своїх законних прав та інтересів у судовому порядку, зміну його звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його організації, переживання негативних емоцій, які вплинули на його спокій та стан здоров'я, призвели до нервово-психологічного навантаження. Крім того, факт завдання моральної шкоди Позивач також пов'язує із фактом видачі [PERSON] довіреності на ім'я [PERSON] від 30 вересня 2014 року, посвідченої [PERSON], радником з консульських питань Посольства України у Великобританії, яка не зареєстрована у Єдиному реєстрі довіреностей, а тому не може вважатися належним документом на підтвердження представництва, у зв'язку з чим Позивач змушений був, окрім іншого, у всіх судових провадженнях, в яких брав участь [PERSON] в якості представника [PERSON], доводити неналежність вказаної довіреності, як документу, який підтверджує повноваження представника. Враховуючи вищевикладене, Позивач, обґрунтовуючи факт завдання йому моральної шкоди, посилався на погіршення стану його здоров'я, зазначивши, що розпочав процедуру встановлення групи інвалідності, однак внаслідок об'єктивних та незалежних від його волі обставин (пожежа в приміщенні правоохоронного органу) всі документи, які він виробляв для встановлення групи інвалідності, знищені (згоріли). Зважаючи на вищевикладене, Суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши доводи Позивача щодо завданої йому моральної шкоди, форм її прояву, Суд дійшов висновку про те, що обставини, пов'язані з багаторічними судовими провадженнями за участю Позивача та Відповідача, вплинули на психологічний та духовний стан [PERSON], змінили його звичний спосіб життя, та вимагали додаткових зусиль для організації його часу та життя. Крім того, Суд приймає до уваги і той факт, що в судових провадженнях за участю Позивача та Відповідача судами було задоволено (повністю чи частково) вимоги [PERSON] щодо стягнення коштів з [PERSON], встановивши неправомірність ухиляння [PERSON] від виконання обов'язку щодо утримання належної їй на праві власності частки квартири (рішення Івано-Франківського міського суду від 08 липня 2011 року у справі № 0907/2-5544/2011, яке набрало законної сили 01 грудня 2011 року (а.с. 25), рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2015 року у справі № 344/19389/14-ц, яке набрало законної сили 13 липня 2015 року (а.с.31-33), рішення Івано-Франківського міського суду від 02 червня 2014 року у справі № 344/4380/14-ц, яке набрало законної сили 25 червня 2014 року (а.с.34-36), рішення Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2015 року у справі № 344/9600/15-ц (а.с.42-43). Іншими словами, судами підтверджено законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON], за якими ініціювалися дані судові провадження. Таким чином, правомірність вимог [PERSON] та необхідність їх захисту виключно в судовому порядку з метою захисту чи відновлення порушеного права Суд сприймає як обставину, яка свідчить про існування ознак моральної шкоди, завданої Позивачу. Доказів, які б спростовували вищевикладені висновки Суду, Відповідачем не надано, і такі докази в матеріалах справи відсутні. При цьому, оцінюючи доводи Позивача щодо розміру завданої йому моральної шкоди у 20 000,00 грн., Суд звертає увагу на те, що належних доказів на підтвердження саме такого розміру завданої моральної шкоди Позивачем не надано. Отже, враховуючи характер завданої Позивачу моральної шкоди, тривалість тих обставин, які призвели (сприяли) завданню такої шкоди, Суд вважає обґрунтованими вимоги Позивача щодо відшкодування розміру моральної шкоди у 2000,00 грн., оскільки вважає вказаний розмір адекватним способом відновлення порушеного немайнового права Позивача. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що в даній цивільній справі Позивачем доведено факт спричинення йому моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн., а тому позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, а саме шляхом стягнення з Відповідача завданої Позивачу моральної шкоди в сумі 2000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до пункту 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає сума судового збору в розмірі 24,36 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 23 Цивільного Кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: partial