Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

[PERSON] звернуся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд ррипинити право власності [PERSON] на 1/9 частину квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/9 частку квартири [ADDRESS] . Виплатити [PERSON] вартість 1/9 частки квартири [ADDRESS] , внесені [PERSON] на депозитний рахунок суду в сумі 60000 грн. (шістдесят тисяч гривень), згідно квитанції № ПН 2169033 від 17.08.2021 року. В обгрунтування позову зазначив, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Позивачу належить 8/9 квартири, а Відповідачу - 1/9 частина квартири відповідно. Дана інформація підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Позивач проживає та має намір постійно проживати у квартири [ADDRESS] , утримує її. здійснює всі необхідні комунальні платежі, іншого житла в Україні не має. Позивач неодноразово звертався до Відповідача з пропозицією про викуп 1/9 частки квартири [ADDRESS] , але дійти згоди щодо ціни не виявилось можливим. Відповідач постійно проживає у іншій квартирі, участі в утриманні квартири не приймає, комунальні послуги не сплачує. Відповідно до інформації, то міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за Відповідачем, окрім вищезазначеної квартири, зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, 1/9 квартири [ADDRESS] не є єдиним житловим приміщенням Відповідача та, з огляду на те, що частка Відповідача є незначною у порівнянні з часткою Позивача та для можливості вільно розпоряджатись майном, Позивач звернувся до суду задля визнання за ним права 1/9 частки квартири [ADDRESS] . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 233329420 від 19.11.2020, Позивачу належить 8/9 частини квартири, а Відповідачу - 1/9. Загальна площа квартири: 49,5 м2, житлова площа - 30,5 м2. Таким чином, Позивачу належить 44 м2, а Відповідачу - 5.5 м2. Відповідно до приписів Житлового кодексу України, мінімальна житлова площа становить 13,65 м2. Таким чином, можемо зробити висновок, що частка квартири Відповідача не може бути виділена через її незначність, адже частка Відповідача на 59.7 % менша ніж мінімальна житлова площа встановлена Житловим кодексом України. Виділ в натурі частки в об`єкті співвласника можливий лише тоді, коли внаслідок поділу можна отримати декілька об`єктів, які можна використовувати відповідно до їх цільового призначення. Таким чином, частка не може бути виділена в натурі через те, що складає 5,5 м2 та не відповідає стандартам встановлених законодавством. Щодо не істотності шкоди при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному манні. Відповідач у вищезазначеній квартирі не проживає, не зареєстрована та комунальні платежі за об`єкт нерухомості не сплачує. Таким чином, внаслідок припинення права власності Відповідача на 1/9 частини квартири [ADDRESS] істотної шкоди спричинено Відповідачу не буде. Більш того, позивачем було проведено оцінку майна, а саме двокімнатної квартири [ADDRESS] , відповідно до якої вартість 1/9 частки вищезазначеної квартири становить 60 000 (шістдесят тисяч) грн. 00 коп. Позивач готовий компенсувати Відповідачу вартість 1/9 частки квартири [ADDRESS] після винесення судом відповідного рішення. Таким чином, з огляду на сукупність обставин зазначених вище та готовністю Позивача компенсувати у грошовому виразі вартість частки Відповідача у квартирі [ADDRESS] , позивач вважає, що наявні достатні підстави для задоволення даних позовних вимог. У ході судового розгляду позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним вище. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку за місцем реєстрації, про що свідчить конверт, який повернувся на адресу суду із зазначенням причини повернення - за закінченням терміну зберігання, причини неявки суду не повідомляв, відзив на позовну заяву не надходив, а тому суд за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що ввартира 49, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Позивачу належить 8/9 квартири, а Відповідачу - 1/9 частина квартири відповідно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до інформації, то міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за Відповідачем, окрім вищезазначеної квартири, зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 1/9 квартири [ADDRESS] не є єдиним житловим приміщенням Відповідача та, з огляду на те, що частка Відповідача є незначною у порівнянні з часткою Позивача та для можливості вільно розпоряджатись майном, Позивач звернувся до суду задля визнання за ним права 1/9 частки квартири [ADDRESS] . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 233329420 від 19.11.2020, Позивачу належить 8/9 частини квартири, а Відповідачу - 1/9. Загальна площа квартири: 49,5 м2, житлова площа - 30,5 м2. Таким чином, Позивачу належить 44 м2, а Відповідачу - 5.5 м2. Позивачем було проведено оцінку майна, а саме двокімнатної квартири [ADDRESS] , відповідно до якої вартість 1/9 частки вищезазначеної квартири становить 60 000 (шістдесят тисяч) грн. 00 коп. Позивач готовий компенсувати Відповідачу вартість 1/9 частки квартири [ADDRESS] після винесення судом відповідного рішення. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаютьсярівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі,яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Уразі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Враховуючи, що частка відповідачів є незначною порівняно з моєю та часткою третьої особи, не може бути виділена в натурі, вони у спірній квартирі не проживають, тому припинення їхньої частки у спільному майні не завдасть істотної шкоди ні їм ні членам їх сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як визначено статтею 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. У відповідності до Висновку про вартість вартість 1/9 частини квартири [ADDRESS] , складає 60000 грн. (шістдесят тисяч гривень), які внесені позивачем на депозит суду Як встановлено судом встановлено, частки відповідачів у спірній квартирі є незначними, неподільними, а відтак не можуть бути виділені в натурі, спільне володіння і користування ними є неможливим. Таким чином, враховуючи обґрунтованість позовних вимог та визнання їх відповідачем в повному обсязі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Виходячи з викладеного та

Outcome: approved