Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

[PERSON] у поданій ним 07.11.2016 р. до суду до ПАТ «Донецькоблгаз» Костянтинівського управління по газопостачанню та газифікації позовній заяві, уточненій і підтриманій як в заяві від 31.01.2017 р., так безпосередньо і в судовому засіданні, просить: - Стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період часу з 01.09.2016 р. по 17.10.2016 р. в сумі 5539 грн., грошову компенсацію за 40 невикористаних днів щорічної відпустки в сумі 6500 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17.10.2016 р. і до винесення судового рішення; - Стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 6000 грн., пославшись на таке: Він працював у Костянтинівському УГГ з 12.12.2000 р. по 17.10.2016 р. на посаді старший майстер служби внутрішньобудинкового газового обладнання. Звільнений з займаної посади на підставі ст.36 п.1 КЗпП України, за угодою сторін. На день його звільнення відповідачем нарахована, але не виплачена йому заробітна плата за період часу з 01 вересня 2016 року по 17 жовтня 2016 року у сумі 5539 грн. та грошова компенсація за 40 (сорок) невикористаних днів щорічної відпустки у сумі 6500 грн. Остаточний розрахунок був із ним проведений 08.12.2016 р. Дії відповідача, з огляду на порушення вимог ст.ст.47 ч.1, 83 ч.1, 115, 116 ч.1, 117 ч.1 КЗпП України, вважає незаконними. Внаслідок цього він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку заробітної плати, який просить стягнути з відповідача за весь час затримки розрахунку, виходячи з його середньоденного заробітку, що дорівнює 207 грн. Крім цього, в результаті вищезазначених протиправних дій йому була завдана моральна шкода, яку обґрунтовує душевними стражданнями, які пережив у зв'язку з самим фактом не отримання заробітної плати, пов'язаними з тим, що він не в змозі користуватися всіма благами і пільгами, які дали б йому грошові кошти. Зокрема, оперативність у вирішенні всіх необхідних побутових потреб. Моральну втрату оцінює в 6000 грн. Відповідач у судове засідання явку представника не забезпечив, надавши письмові заперечення проти позову, в яких зауважив на такому: Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999р «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до Сертифікату (висновку) про настання обставин непереборної сили від 30.07.2014 р. Торгово-промислова палата України засвідчує настання обставин непереборної сили з 14.05.2014 р. для ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області щодо виконання законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів. На момент видачі сертифікату (висновку) Торгово-промисловою палатою України обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо. Таким чином, вважає, що вина ПАТ «Донецькоблгаз» (роботодавця) в не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем відсутня, а заборгованість по заробітній платі погашена. Щодо стягнення моральної шкоди, вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з огляду на недоведеність та їх необґрунтованість. Просив відмовити у позові у повному обсязі, розглянути справу у відсутність представника. Заслухавши позивача, дослідивши надані сторонами докази у справі, суд дістає таких висновків: Судом встановлено, що [PERSON] з 12.12.2000 р. по 17.10.2016 р. працював в Костянтинівському управлінні по газопостачанню та газифікації ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», наказом №141-к від 17.10.2016 р. був звільнений за п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами за копією трудової книжки позивача (а.с.4-11). За вимогами ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено порушення позивачем приписів ч.1 ст.116 КЗпП України. Так з довідки Костянтинівського управління по газопостачанню та газифікації №02/116 від 25.01.2017 р. (а.с.43) вбачається, що остаточний розрахунок по заробітній платі з [PERSON] був проведений 08.12.2016 р. Ця обставина підтверджена позивачем у судовому засіданні. Оскільки на час розгляду справи заборгованість погашена, підстав для задоволення позову в частині вимог стягнення заборгованості по заробітній платі не має. Тож у цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Щодо вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд дійшов такого: Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Враховуючи позовні вимоги стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п.1 ч.1 ст.263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до ст.141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Статтею 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а визначено райони та терміни проведення антитерористичної операції - Донецька і Луганська області, з 7 квітня 2014 року. Сертифікатом Торгово-промислової палати України від 30 липня 2014 року № 2059/05.0-4 засвідчено настання обставин непереборної сили з 01 липня 2014 року для Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області щодо виконання законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів. На момент видачі Сертифікату (висновку) Торгово-промислової палати України обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо (а.с.56). Отже, настання обставин непереборної сили, що встановлені цим сертифікатом, свідчить про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року № 6-364цс16, яка згідно зі ст.3607 ЦПК України є обов'язковою для судів. За таких обставин, вина відповідача перед позивачем в порушені строків розрахунку при його звільненні відсутня. Встановивши відсутність вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем, суд вважає за необхідне у задоволенні вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також відшкодування моральної шкоди відмовити. За наведених підстав у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed