Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) 17 березня 2014 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме [ADDRESS] мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач у справі є її колишній знайомий, який раніше був зареєстрований за вказаною адресою, однак уже більше трьох років фактично не проживає. Він проживає за іншою адресою. Саме вона є власником вказаної квартири відповідно до договору купівлі-продажу від 29 серпня 2003 року, посвідченого нотаріально (реєстровий № 3149). Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користуватись вказаним приміщенням її квартири. В судовому засіданні позивач наполягає на позовних вимогах, посилаючись на викладені обставини, стверджує, що за вказаною адресою проживає вона, а наявність реєстрації в квартирі бувшого знайомого чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою, зокрема щодо отримання нею субсидії. Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, письмових заяв чи клопотань до суду від нього не надійшло. Про причини неявки відповідач суд не повідомив. Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим про дату розгляду справи в суді, оскільки до суду повернулись поштові повідомлення із відміткою пошти за закінченням терміну зберігання. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4 -15, 16, 22, 316-319, 321, 322, 379, 381, 383, 386, 391, 405, 810, 815, ЦК України. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 391 ЦК України право власності є непорушним і власник має право вимагати усунення перешкод при здійсненні ним права користуватись та розпоряджатись своїм майном. Правовідносини сторін врегульовані ст. 405 ЦК України, за змістом якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що саме позивач у справі є власником [ADDRESS] яка належить саме [PERSON] - позивачу у справі відповідно до договору купівлі-продажу від 29 серпня 2003 року, посвідченого нотаріально (реєстровий № 3149). Договір купівлі - продажу було зареєстровано в Олександрійському БТІ за № 8902/108 с. 239 29 жовтня 2003 року. Згідно акту - розпорядженню від 10 лютого 2014 року відповідач у справі зареєстрований саме за вказаною адресою, однак він не проживає в [ADDRESS] з 2011 року, його особисті речі в квартирі також відсутні. Суд приймає до уваги та визнає доведеним той факт, що відповідач дійсно з 2011 року дійсно не проживає в квартирі, яка належить позивачу у справі. Суд вважає доведеним, що відповідач по справі - [PERSON] втратив право користуватись житлом в квартирі [NUMBER], що належить [PERSON] - позивачу у справі, оскільки саме вона є власником квартири, фактично в ній постійно проживає. За таких обставин позов підлягає задоволенню. Судові витрати суд покладає на відповідача. Враховуючи викладене та

Outcome: approved