Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

[PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся в суд із вказаним вище позовом. Посилався на те, що в 2013 році, після смерті своєї мами, він успадкував належний їй житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 19.05.2018 року його було затримано працівниками поліції за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України. Ухвалою Сокирянського районного суду в справі №722/678/18 від 21.05.2018 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Чернівецька установа виконання покарань (№33)». Під час обрання судом запобіжного заходу в залі суду була присутня його дочка [PERSON] та її чоловік [PERSON] , які знаючи, що санкція статті 187 КК України, за якою йому було оголошено підозру, передбачає позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна, запропонували підписати довіреність, в якій він дає право своєму зятю [PERSON] укласти договір дарування та подарувати від його імені своїй дружині, яка є його дочкою, житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] . Враховуючи те, що він перебував у стані страху та розпачу, оскільки міг потрапити до місць позбавлення волі та позбутись належного йому на праві приватної власності майна, а саме житла, яке отримане у спадок від матері, відповідач та його дружина цим скористались та вмовили працівників поліції, які в той час виконували ухвалу суду та перевозили його до СІЗО, заїхати до нотаріальної контори приватного нотаріуса Твердушкіна Р.Д. В приміщенні нотаріальної контори він швидко підписав довіреність, яку не мав змоги навіть прочитати. Вироком Сокирянського районного суду Чернівецької області в справі №722/1124/18 від 18.10.2018 року його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України і призначено покарання у виді одного року позбавлення волі. Повернувшись з місць позбавлення волі, 18.06.2019 року він дізнався, що відповідач та його дружина хочуть продати будинок, чим порушать його права. Вважає, що відповідач, скориставшись його пригніченим станом, ввів його в оману, внаслідок чого він підписав довіреність та втратив право на належне йому майно. Окрім цього позивач вважає, що нотаріус Твердушкін Р.Д. знав, що в момент підписання довіреності, він перебував під слідством, а тому не мав права посвідчувати такий правочин. Посилаючись на норми статей 230, 232, 233 ЦК України просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 29.05.2018 року №1063 та визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та пояснив суду, що після вчинення злочину та затримання його працівниками поліції був доставлений до Сокирянського районного суду для обрання міри запобіжного заходу. В той день він був в пригніченому стані, оскільки донька та працівники поліції йому повідомили, що санкція статті, яка йому інкримінується, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна. Коли він перебував в залі суду до нього підійшов відповідач [PERSON] , який є його зятем, та сказав йому, що він домовився з нотаріусом про підписання довіреності на розпорядження належним йому будинком, інакше не уникнути його конфіскації. Він погодився на цю пропозицію, однак лише з тією метою, щоб донька та її дитина там зареєструвалася, що в подальшому було би перешкодою для його конфіскації. Приїхавши з працівниками поліції до нотаріуса Твердушкіна Р.Д., якого він давно знав, останній роз`яснив йому його права і наслідки укладення договору доручення. Після цього нотаріус прочитав йому довіреність та дав на підпис. В момент підписання довіреності в приміщенні перебував він, його зять відповідач [PERSON] , двоє працівників поліції та нотаріус. Будь-якого тиску на нього ніхто з присутніх не вчиняв. Вважає, що договір дарування слід визнати недійсним, оскільки відповідачі ввели його в оману. При цьому позивач зазначив, що будь-яких претензій до дій нотаріуса немає, оскільки останній діяв в межах закону. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. При цьому відповідач повідомив, що ще до вчинення позивачем злочину, останній обіцяв подарувати один з належних йому будинків своїй доньці [PERSON] , оскільки остання займалась їх переоформленням в порядку спадкування. 21.05.2018 року під час перебування [PERSON] в приміщенні Сокирянського районного суду, перед судовим засіданням останній сам його закликав на розмову і попросив його та доньку піти до нотаріуса домовитись про посвідчення довіреності на розпорядження належним йому будинком. В подальшому, позивач, без будь-якого тиску, в приміщенні нотаріальної контори підписав на його ім`я довіреність для укладення договору дарування належного йому будинку з [PERSON] , що ним і було зроблено. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала та зазначила, що її батько, позивач [PERSON] , успадкував після смерті свої матері два житлових будинки. Через деякий час вони з батьком домовилися, що вона здійснить оформлення спадщини за власні кошти, а батько за це подарує їй один з будинків. Згодом, вони звернулися до приватного нотаріуса Твердушкіна Р.Д. для оформлення спадщини. Проте, 21.05.2018 року до неї зателефонувала мама та повідомила що її батька затримала поліція у зв`язку із вчиненням ним злочину. Приїхавши з чоловіком до райвідділу поліції, вона зустрілася з своїм батьком, який перебуваючи в поліцейському авто, почав просити її про допомогу та сказав що їй необхідно піти до нотаріуса [PERSON] , якого він давно знає, щоб останній посвідчив довіреність на розпорядження належного йому майна, адже санкція статті, яка йому інкримінується, передбачає його конфіскацію. Коли працівники поліції привезли до нотаріуса її батька, останній спочатку хотів зробити довіреність саме на неї, проте нотаріус роз`яснив йому, що в такому разі вона не зможе оформити договір дарування, фактично подарувавши будинок сама собі. В подальшому, нотаріус детально роз`яснив [PERSON] зміст довіреності та надав її для ознайомлення та підписання батькові. Батько перечитав довіреність та підписав її. При цьому, він був в спокійному стані, будь-якого тиску на нього ніхто не вчиняв. 29.05.2018 року в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Твердушкіна Р.Д. між нею та її чоловіком [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку. Третя особа приватний нотаріус Твердушкін Р.Д. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та зазначив, що з позивачем [PERSON] знайомий давно. Після смерті його матері, в 2014 році він заводив та вів спадкову справу. В 2018 році [PERSON] також звертався до нього з проханням закінчити процес оформлення спадщини. Оскільки у нього не було всієї суми для здійснення розрахунку за надані нотаріальні послуги, він приходив з своєю донькою [PERSON] , яка мала здійснити оплату. 21.05.2018 року до нього звернулась донька [PERSON] [PERSON] і повідомила йому, що її батько вчинив злочин, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна. [PERSON] також вказала, що батько обіцяв їй подарувати належний йому будинок, однак через вчинення злочину його можуть конфіскувати, у зв`язку з чим запитала чи може він посвідчити довіреність на розпорядження вказаним майном. При цьому зазначила, що обов`язковим пунктом довіреності має бути зобов`язання зареєструватися в будинку їй та її сину. Коли працівниками поліції був доставлений позивач [PERSON] , він чітко усвідомлював, що останній затриманий, підозрюється у скоєнні злочину, а тому може перебувати в стані неусвідомлення значення вчинюваних ним дій. Тому, після зустрічі з позивачем, він декілька раз пересвідчився чи усвідомлює [PERSON] значення своїх дій, і переконавшись в цьому, розпочав процедуру оформлення довіреності. [PERSON] перебував в кайданках, однак був спокійний та чітко все усвідомлював. Будь-яких підстав відмовити [PERSON] у здійсненні нотаріальних дій, у відповідності до ст.49 Закону України «Про нотаріат» у нього не було. Надавши [PERSON] для ознайомлення текс довіреності, останній її перечитав та підписав. Після цього, він посвідчив довіреність та зареєстрував її в реєстрі. Згодом, 29.05.2018 року він посвідчив укладений між відповідачем [PERSON] та [PERSON] договір дарування житла, тобто відповідач виконав повноваження, надані йому довірителем. [PERSON] також зазначив, що підготовку до оформлення договору дарування спірного будинку він розпочав ще за два тижні до видачі [PERSON] довіреності, на прохання останнього та його доньки [PERSON] . Ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 18.06.2020 року зупинено провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсною довіреності на представництво інтересів. Рішенням Сокирянського районного суду від 05.02.2021 року, зміненого постановою Чернівецького апеляційного суду від 06.05.2021 року в задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсною довіреності на представництво інтересів відмовлено. Ухвалою Сокирянського районного суду від 16.06.2021 року поновлено провадження у даній справі. Заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з огляду на таке. Судом встановлено, що 21.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір доручення, за результатом чого приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Твердушкіним Р.Д., була посвідчена довіреність [PERSON] , [INFO] , на уповноваження [PERSON] , подарувати на умовах за його розсудом, належний [PERSON] на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , його доньці [PERSON] 29.05.2018 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої Твердушкіним Р.Д., приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області 21.05.2018 року за реєстровим №1002 та [PERSON] укладеного договір дарування житлового будинку, за яким дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв в дар належний [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] . Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно частини 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У відповідності до частин 1,4 ст.720 ЦК України сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним. За змістом частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частиною третьою статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень. Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. В ухвалі Верховного Суду України від 28 травня 2009 року по справі № 6-6639вов09 зроблено висновок про те, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Такі правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.08.2020 року в справі №6м38/2324/14-ц. Так, в ході розгляду даної справи, зокрема з пояснень сторін встановлено, що позивач [PERSON] мав намір подарувати спірний будинок своїй доньці [PERSON] , у зв`язку з чим звертався разом з нею до приватного нотаріуса Твердушкіна Р.Д. з проханням здійснити підготовку для укладення та оформлення відповідного договору дарування. Волевиявлення позивача [PERSON] на дарування будинку відповідачу [PERSON] підтверджують також надані ним та відповідачами пояснення щодо уникнення додаткового покарання за вчинений злочин у виді конфіскації майна. Окрім цього, як вбачається з тексту наданої [PERSON] довіреності, останній наділив відповідача [PERSON] повноваженнями укласти договір дарування виключно з його донькою [PERSON] , а не на власний розсуд з будь-якою іншою третьою особою. Наведені обставини виключають наявність будь-якої злочинної змови між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Також судом не встановлено жодних негативних наслідків для довірителя, оскільки відповідачем [PERSON] були вчинені виключно всі дії, визначені виданою [PERSON] довіреністю, що не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про введення позивача в оману, шляхом злочинної змови відповідачів, [PERSON] надано суду не було. Безпідставним також є посилання представника позивача адвоката Ясінської Я.О., викладені в позовній заяві, щодо порушення нотаріусом норм чинного законодавства при посвідченні оспорюваної довіреності та відповідно договору дарування, оскільки в судовому засіданні встановлено, що посвідчуючи довіреність приватний нотаріус Твердушкін Р.Д. діяв у відповідності до вимог ст.49 Закону України «Про нотаріат» та інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», будь-яких порушень у вчиненні ним нотаріальних дій судом не встановлено. Окрім цього, в судовому засіданні позивач [PERSON] зазначив, що нотаріус Твердушкін Р.Д. під час посвідчення виданої ним довіреності діяв у відповідності до норм закону та не порушив будь-яких його прав. Враховуючи викладене суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed