Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

[PERSON] предявила до суду позов з вимогою зобовязати [PERSON] не чинити їй перешкод в здійсненні права користування, володіння та розпорядження квартирою № 100 а у житловому будинку № 75, що знаходиться у м. Одесі по вул. Академіка Вільямса шляхом виселення його з квартири, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позивач заявлені вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача неодноразово подавав до суду заяви про відкладення розгляду справи, однак належних та допустимих доказів поважності неявок в судові засідання не надавав. Відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та зясувавши наявні обставини, дійшов наступного. З договору дарування від 13 серпня 2015 року вбачається, що [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] (своєї матері) квартиру № 100-А, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Академіка Вільямса в будинку № 75, загальною площею 14,6 кв.м., в тому числі житловою 7,1 кв.м. Договір посвідчено нотаріусом, право власності зареєстровано (а.с. 8). До укладення договору дарування квартира № 100-А, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Академіка Вільямса в будинку № 75 належала [PERSON] на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право власності виданого 04 квітня 2003 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, сформований 24 липня 2015 року (а.с. 11). Вказані обставини також підтверджуються свідоцтвом про право власності виданим 04 квітня 2003 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради (а.с. 39) та розпорядженням органу приватизації від 04 квітня 2003 року про передачу [PERSON] даної квартири в приватну власність, на підставі заяви про приватизацію (а.с. 40). Факт родинних відносин та змін прізвища сторін договору дарування підтверджується свідоцтвом про народження ІV № 492871 (а.с. 12) та свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД № 177240 (а.с. 14). Довідкою (випискою з будинкової книги про склад сімї та прописку) від 10 вересня 2015 року № 1319 підтверджується, що у квартирі № 100-А, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Академіка Вільямса в будинку № 75 з 22 лютого 2005 року проживає та прописаний [PERSON], як зазначає позивач брат колишнього чоловіка ([PERSON]) минулого власника [PERSON] (а.с. 9). Факт перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбних відносинах з 09 жовтня 1996 року по 27 жовтня 2014 року підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 13) та рішенням Малиновського районного суду міста Одеси по справі № 521/16947/14-ц про розірвання шлюбу (а.с. 10). В силу положень п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України квартира № 100-А, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Академіка Вільямса в будинку № 75, з 04 квітня 2003 року по 13 серпня 2015 року, належала [PERSON] на праві особистої приватної власності, та статус спільної сумісної власності подружжя з [PERSON] на квартиру не розповсюджувався, так як квартира була набута нею внаслідок приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження ІV № 492871 (а.с. 12). Отже між позивачем та відповідачем не має родинного звязку. Частиною 2 статті 3 СК України затверджується, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З поданої представником [PERSON] позовної заяви до суду вбачається, що [PERSON] у квартирі № 100-А в житловому будинку № 75, яка знаходиться у м. Одесі по вул. Академіка Вільямса зареєстрована не була, а [PERSON] проживає та прописаний у дійсній квартирі з 22 лютого 2005 року (а.с. 52-55). Таким чином, в силу ч. 2 ст. 3 СК України, [PERSON] та [PERSON] між собою сім'ю не складали, так як спільно не проживали та спільним побутом пов'язані не були. Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України затверджується, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Отже, [PERSON] мав право проживати в квартирі № 100-А, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Академіка Вільямса в будинку № 75, так як [PERSON] використовувала помешкання для його проживання. Крім того, слід зазначити, що [PERSON], в розумінні положень ЖК УРСР, не має статусу наймача квартири № 100-А в житловому будинку № 75, яка знаходиться у м. Одесі по вул. Академіка Вільямса, так як договір найму з ним не укладався, тобто, в силу ч. 1 ст. 383 ЦК України, [PERSON] заселився і проживав дійсній квартирі до 13 серпня 2015 року, як інша особа за згодою минулого власника квартири. В абзаці 4 статті 156 ЖК УРСР зазначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Виходячи з того, що [PERSON] та [PERSON] між собою сім'ю не складали, положення абзацу 4 статті 156 ЖК УРСР на [PERSON] не розповсюджуються, так як [PERSON], як новий власник квартири, своєї згоди на проживання [PERSON] у дійсній квартирі не надавала. В абзаці 4 статті 9 ЖК УРСР затверджено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За ч. 1 ст. 397 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Положення ч. 2 ст. 386 ЦК України не передбачає обовязку власника довести його міркування про намір порушення свого права власності іншою особою. В даному випадку звернення [PERSON] з позовом до суду про виселення [PERSON] може вважатися передбаченням [PERSON] можливості порушення свого права власності з боку [PERSON] За своєю суттю вимога [PERSON] про зобовязання [PERSON] не чинити їй перешкод в здійсненні права користування, володіння та розпорядження квартирою № 100-А у житловому будинку № 75, що знаходиться у м. Одесі по вул. Академіка Вільямса шляхом виселення [PERSON] з квартири № 100-А у житловому будинку № 75, що знаходиться у м. Одесі по вул. Академіка Вільямса, в розумінні положень ЦК України є вимогою про виселення. Виходячи з викладеного, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. За ч. 1 ст. 217 ЦК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, про що зазначає в рішенні. Пунктом 3.1 «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», передбачена можливість здійснити зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Отже, суд вважає, що при ухваленні рішення, слід встановити порядок його виконання, шляхом зняття [PERSON], з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved