Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (надалі по тексту - Відповідач) з позовними вимогами про стягнення заробітної плати у розмірі 7 914,14 грн. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначила, що з 24 квітня 2014 року по 31 липня 2019 року працювала на посаді старшого фахівця з обслуговування клієнтів в Акціонерному товаристві «Ідея Банк». Після звільнення з роботи за власним бажанням, Позивачу було здійснено переказ грошових коштів у сумі 24 022,32 грн. із формулюванням «заробітна плата за 07.2019», однак на думку останньої заробітна плата виплачена не в повному обсязі, а саме не включено кошти, які нараховуються Відповідачем працівникам за виконання планів по видачі кредитів, кредитних карток, залученню депозитів, тощо, у вигляді премії, посилаючись на розрахунковий лист за липень 2019 року. Позивач вважає, що відмова Відповідача виплатити їй зарплату в повному обсязі за успішне виконання трудової функції працівником є дискримінаційними діями, та такими, що порушують норми трудового законодавства України. Ухвалою суду від 25.03.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судове засідання (а.с. 30-31). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Представник відповідача у встановлені строки подав відзив на позовну заяву, в якому проти заявленого позову повністю заперечив за його безпідставністю та недоведеністю, просив відмовити в його задоволені, мотивуючи свою позицію тим, що нарахування заробітної плати Позивачу здійснювалося на підставі Положення про матеріальне стимулювання працівників мережі відділення ПАТ «Ідея Банк», що відповідає вимогам чинного законодавства, а відмова Відповідача виплатити премію не є дискримінаційною, оскільки на момент цієї виплати Позивач не перебувала у трудових відносинах з Відповідачем, звільнення її було за власним бажанням. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. У відзиві на позовну заяву просив суд розглядати справу за відсутність Відповідача. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що Позивач перебувала у трудових відносинах з Відповідачем. Так, наказом голови правління Акціонерного товариства «Ідея банк» № 142а від 29.07.2019 року [PERSON] - старшого фахівця з обслуговування клієнтів Київського відділення №7, звільнено з роботи 31.07.2019, за власним бажанням, згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України (надалі по тексту - КЗпП України), постановлено здійснити виплату грошової компенсації за 43 календарних дні невикористаної щорічної відпустки (а. с. 7). Згідно розрахункового листа працівника, у липні 2019 року Позивачу було нараховано 40 197,91 грн., з них: нараховано за окладом (23 дні) - 7 200 грн., компенсація за невикористану відпустку (43 дні) - 25 233,69 грн., індексація - 64, 22 грн., доплата за збільшення обсягу роботи - 2 300 грн., премія по гот. кредитах (мережа) 1 113,54 грн., премія по депозитах (мережа) - 4 286,46 грн. Після утримання загальнообов`язкових платежів за липень 2019 року до виплати Позивачу належали кошти в сумі 32 359,32 грн., які перераховано двома платежами: 16.07.2019 року - 8 337 грн. та 31.07.2019 року - 24 022,32 грн. (а. с .13). Відповідно до ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структуру заробітної плати становлять: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; - додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат установлюються підприємствами самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Отже, премія є додатковою заробітною платою, умови та розміри преміювання законодавством надано право визначати підприємствам самостійно. Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. Ураховуючи викладене, однією із складових частин чинної на підприємстві системи оплати праці має бути положення про преміювання. У цьому положенні визначається коло працівників, на яких поширюється чинність преміальної системи, показники й умови преміювання щодо кожної категорії працівників. Так, матеріальне стимулювання працівників мережі відділень Відповідача визначено Положенням про матеріальне стимулювання працівників мережі відділення ПАТ «Ідея Банк», затверджене Рішенням правління ПАТ «Ідея Банк» від 26.02.2018 року (надалі по тексту - Положення). У відповідності до п. 3.1 розділу 3 Положення, для спеціалістів усіх видів премій проводиться один раз на місяць, за підсумками виконання планів продаж за один місяць. Премії (бонуси) нараховуються не пізніше ніж до останнього числа місяця, наступного за звітним. Спеціалістам, які на дату виплати премії (бонусу) звільнені з роботи або перебувають у відпустці по догляду за дитиною премія не нараховується і не виплачується. У відповідності до п. 3.2 Положення, департамент роздрібного продажу до 10 числа кожного місяця проводить розрахунок премії (бонусів) працівникам мережі відділень за попередній місяць. З наведеного вбачається, що на день виплати премії Позивач, яка звільнилася 31.07.2019 року, на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням, є такою, що припинила трудові відносини з Відповідачем, а тому, на підставі Положення, нарахування та виплата останній премії не передбачено. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що при нарахуванні та виплаті заробітної плати Позивачу за липень 2019 рік, Відповідач не порушив норм трудового законодавства. Твердження Позивача, що невиплата премії Відповідачем є дискримінацією є хибним, виходячи з наступного. За нормою ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Статтею 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено наступні поняття: дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Відповідно ч. 2 ст. 81 ЦПК України у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Так, з наведеного випливає, що вказані у позовній заяві дії Відповідача не можна вважати, як дискримінаційні, оскільки в розрізі даного спору до таких не відносяться, до того ж Позивачем не наведено обґрунтувань стосовно обмеження його у правах у порівнянні з іншими працівниками Відповідача. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення заробітної плати. Оскільки Позивач при подачі заяви до суду був звільнений від сплати судового збору, спір вирішений не на його користь, то у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати з розгляду даної справи слід віднести за рахунок держави. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed