overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

[PERSON] у позові проти [PERSON], просить визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку [NUMBER] площею 0,15 га на території Новогуйвинської селищної ради та визнати за собою право власності на ? її частину. Вимоги мотивовані тим, що спірна земельна ділянка була приватизована відповідачем під час перебування у шлюбі та сумісного проживання. Позивач та її представник у письмових клопотаннях позов підтримали, просили справу розглядати без їх участі. Представник відповідача звернувся з аналогічною заявою, позов визнав, просив порівну розділити судові витрати. Дослідженим матеріалам справи відповідають сімейні правовідносини. Суд розглядає позов у межах заявлених вимог на засадах змагальності та диспозитивності і на підставі належних та допустимих доказів. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.2005 по 24.06.2014 (а.с.14). 25.08.2011 відповідач на підставі Розпорядження голови Житомирської РДА №32 від 31.03.2011 отримав безоплатно у власність земельну ділянку [NUMBER] площею 0,1500 га на території Новогуйвинської селищної ради, призначену для ведення особистого селянського господарства (а.с. 16). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині, чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Згідно з ч.5 ст. 61 СК України (в редакції, чинній на момент отримання майна у власність), об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є, зокрема, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Частиною першою ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, враховуючи положення закону, визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно частці задоволених вимог.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

[PERSON] у позові проти [PERSON] просить змінити розмір аліментів, що стягуються з нього на утримання їх неповнолітніх дітей [PERSON], та [PERSON] з 1/3 частини доходів на 1000 грн. у твердій сумі щомісячно. Вимоги свої мотивує тим, що змінилися обставини, які впливають на визначений судом розмір аліментів, а саме відповідач приховує свої реальні доходи, добровільно аліменти не сплачує. Позов було підтримано [PERSON] у повному обсязі. Остання стверджувала, що відповідач ухиляється від сплати аліментів. Вважає, що присуджених коштів недостатньо для на утримання дітей. Відповідач позов не визнав. Пояснив, що він належним чином виконував судове рішення. Однак, на даний час не працює. Страждає цукровий діабет, панкреатит, потребує постійного лікування. Одружився, Найого утриманні перебуває неповнолітня дитина. З досліджених судом матеріалів справи випливають сімейні правовідносини. Суд розглядає справу в межах позову на засадах змагальності й диспозитивності. Відповідач є батьком [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. За рішенням Житомирського районного суду від 06.08.2010 з відповідача стягуються аліменти на користь позивача у розмірі 1/3 частини від всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 11). З наданих матеріалів вбачається, що відповідач постійно сплачував аліменти протягом 2010-2012 рр. у розмірі близько 600 грн. щомісячно, а за 2013-2014 рр. аліменти сплачувалися нерегулярно та в меншій сумі. Ці обставини сторони визнали. Згідно із ч.4 ст.223 ЦПК України, позивач має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміну розміру платежів, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини , що впливають на визначені розміри платежів. Проте, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України, [PERSON] не довела належними та допустимими доказами істотну зміну обставин, які б зумовили задоволення її позову. Факт несплати відповідачем присуджених за рішенням суду аліментів не є безумовною підставою для зміни розміру цих платежів. Окрім цього, відповідно до вимог ст. 182 СК України на розмір аліментів впливають матеріальний стан відповідача. Надані відповідачем докази вказують, що останній страждає на цукровий діабет, періодично проходить стаціонарне лікування, не працює. До того ж , чинним законодавством передбачено стягнення аліментів, призначених судом в частині доходів і з не працевлаштованих боржників, а отже підстав для призначення аліментів у твердій сумі немає.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

[PERSON] у позові проти [PERSON] просить стягнути з останнього 13046 грн. 30 коп. заборгованості за укладеним договором позики від 23.01.2014 та 243 грн. 60 коп. судового збору. Факт отримання відповідачем коштів підтверджується розпискою. Позивач у письмовій заяві до суду свої вимоги підтримав, просив справу розглядати без своєї участі. Представник відповідача звернувся з аналогічним клопотанням. Позов визнав. З досліджених матеріалів справи, судом встановлені обставини, які відповідають зобов?язальному праву. 23.01.2014 позивач надав [PERSON] позику в сумі 13000 грн., що підтверджується розпискою відповідача (а.с. 5). Останній зобов'язався повернути кошти до 25.02.2014 у такому ж розмірі. У визначений термін відповідач борг не повернув. Згідно із ст.1046 позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені в договорі. У статтях 526, 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець також має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором, або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Суд погоджується з розрахунком відсотків, наданим позивачем за 20 днів прострочки та визначеним у розмірі 46 грн. 30 коп. Підстав для звільнення відповідача від виконання умов договору в контексті ст.625 ЦК України немає. Отже, наявність факту невиконання [PERSON] зобов'язань перед [PERSON], визнання позову відповідачем, є підставами для задоволення вимог позивача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

[PERSON] у позові проти [PERSON] просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування її власною квартирою [ADDRESS]. Вимоги мотивовані тим, що відповідач тривалий час не проживає в зазначеному житлі без поважних причин.Мирним шляхом вирішити спір не можуть. Заява була підтримана позивачем, яка пояснила, що вона е власником спірної квартири. З відповідачем, як із членом своєї сім»ї 18.05.2007 року вона уклала договір піднайму цієї квартири на 1 рік. Строк дії договору закінчився. Відповідач має інше постійне місце проживання у будинку своїх батьків в [ADDRESS], але реєструватися в ньому не бажає. Відповідач в судове засідання не з'явився. Звернувся до суду із заявою про визнання позову. Третя особа у вирішенні спору поклалася на розсуд суду. Встановленим обставинам відповідають цивільні правовідносини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с. 11). 18.05.2007 між сторонами був укладений договір піднайму спірної квартири на 1 рік, як із членом сім»ї позивача про порядок користування спірною квартирою. 26.05.2007 відповідач був зареєстрований у цьому житлі (а.с. 7, 18). Твердження позивача, що відповідач понад 7 років у спірній квартирі не проживає, а мешкає в [ADDRESS] без реєстрації, підтвердили свідки [PERSON] і [PERSON] До того ж ч.1 ст.60 ЦПК України звільняє від доказування обставини, які визнані сторонами. За правилами положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Реєстрація відповідача в будинку позивача, на думку суду, заважає останній в повному обсязі реалізувати своє право власника. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Строк дії наведеної угоди з приводу порядку користуванням спірним житлом закінчився. Наведені обставин, у сукупності з матеріалами справи та визнанням позову відповідачем , є підставою для задоволення позову

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

[PERSON] у позові проти Громади та ДРС просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,098 га по [ADDRESS]. Вимоги мотивує тим, що за правовстановлюючими документами спірна ділянка знаходиться в м.Житомирі, однак фактично ці землі входять до складу с.Довжик. [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив справу розглянути за його відсутністю. Представники відповідачів звернулися з аналогічним клопотаннями. Заперечень проти позову не надали. Дослідженим матеріалам справи відповідають цивільні правовідносини. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог. 24.12.2003 за договором дарування позивач отримав від своєї матері [PERSON] земельну ділянку площею 0,0980 га, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] (а.с. 3). На підставі цього договору позивачу 31.03.2004 було видано державний акт на земельну ділянку з такою ж адресою (а.с. 4). Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи спірна земельна ділянка має кадастровий номер 1822083200:06 : 001:0044. У ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено, що кадастровий номер земельної ділянки це індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором при державній реєстрації. Матеріали технічної документації, що виготовлені на підставі даних публічної кадастрової карти та інших матеріалів свідчить, що земельна ділянка з цим кадастровим номером розташувана саме в [ADDRESS] (а.с.8-21). Рішенням виконкому Кам»янської сільської ради від 18.04.2013 за заявою позивача визначена адреса спірної земельної ділянки саме в с. Довжик(а.с.16) Позивач звернувся за захистом своїх прав, з причин відмови державним реєстратором у реєстрації його права власності на спірну ділянку саме з причин розбіжності в її адресі. (а.с.2).Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст.126 ЗК право власності на земельну ділянку виникає на підставі цивільно - правових угод. У ст.204 ЦК встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Зважаючи на усі обставини в їх сукупності та взаємозв»язку,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

[PERSON] у позовній заяві вказує, що 01 квітня 2009 року помер її батько [PERSON], по його смерті залишилось спадкове майно. Позивач пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини у зв'язку з тим, що вона проживає в іншому регіоні, через поганий стан здоров'я тощо. У судове засідання позивач, представник позивача, представник відповідача не з'явились, подавши відповідні клопотання. Від відповідача, крім цього, надійшла заява про визнання позову. На підставі частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу 18 листопада 2016 року не здійснювалось. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки викладені у позовній заяві обставини, на які позивач покладається в обґрунтування своїх вимог, сторонами фактично визнаються, то на підставі частини 1 статті 61 ЦПК суд визнає їх доведеними. Частиною першою статті 1269 Цивільного кодексу України (далі -- ЦК) передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини другої статті 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Аналізуючи наявні у справі докази, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вказані позивачем причини пропуску подачі заяви про прийняття спадщини за відсутності інших спадкоємців [PERSON] можливо визнати поважними. Враховуючи наведене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

[PERSON] у позовній заяві вказує, що 09 червня 2014 року помер її дядько [PERSON], по його смерті залишилось спадкове майно. Пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини у зв'язку з поганим станом здоров'я: тривалий час хворіла. Крім цього, здійснює догляд за чоловіком-інвалідом. У попереднє судове засідання позивач не з'явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала. Від відповідача надійшла заява про визнання позову та розгляд справи у відсутності представника Судченської сільської ради. На підставі частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень частини 4 статті 130 ЦПК при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку статті 174 цього ж Кодексу. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки викладені у позовній заяві обставини, на які позивач покладається в обґрунтування своїх вимог, сторонами фактично визнаються, то на підставі частини 1 статті 61 ЦПК суд визнає їх доведеними. Частиною 1 статті 1269 Цивільного кодексу України (далі -- ЦК) передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною 3 статті 1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Аналізуючи наявні у справі докази, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а вказані позивачем причини пропуску подачі заяви про прийняття спадщини слід визнати поважними. Враховуючи наведене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

[PERSON] у позовній заяві вказує, що 13 березня 2007 року померла її матір [PERSON], по її смерті залишилось спадкове майно. Позивач пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини у зв'язку з поганим станом здоров'я та віддаленістю проживання на момент відкриття спадщини: у місті Мінську (Республіка Білорусь). У судове засідання сторони не з'явились, подавши відповідні клопотання. Від відповідачів, крім цього, надійшли заяви про визнання позову. На підставі частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки викладені у позовній заяві обставини, на які позивач покладається в обґрунтування своїх вимог, сторонами фактично визнаються, то на підставі частини 1 статті 61 ЦПК суд визнає їх доведеними. Частиною першою статті 1269 Цивільного кодексу України (далі -- ЦК) передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини другої статті 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Аналізуючи наявні у справі докази, суд вважає, що визнання відповідачами позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вказані позивачем причини пропуску подачі заяви про прийняття спадщини можливо визнати поважними. Враховуючи наведене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

[PERSON] у позовній заяві вказує, що 23 квітня 2012 року у селі Лахвичі Любешівського району Волинської області помер його батько [PERSON], по його смерті залишилось спадкове майно. Позивач пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини у зв'язку з тим, що він проживає в іншому регіоні, а після смерті батька у 2012 році він займався встановленням опіки над малолітніми внуками тощо. У судове засідання позивач, представник позивача, представник відповідача не з'явились, подавши відповідні клопотання. Від відповідача, крім цього, надійшла заява про визнання позову. Згідно з частиною 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки викладені у позовній заяві обставини, на які позивач покладається в обґрунтування своїх вимог, сторонами фактично визнаються, то на підставі частини 1 статті 61 ЦПК суд визнає їх доведеними. Частиною першою статті 1269 Цивільного кодексу України (далі -- ЦК) передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини другої статті 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Аналізуючи наявні у справі докази, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вказані позивачем причини пропуску подачі заяви про прийняття спадщини за відсутності інших спадкоємців [PERSON] можливо визнати поважними. Враховуючи наведене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

[PERSON] у позовній заяві вказує, що 26 вересня 2013 року померла його матір [PERSON], по її смерті залишилось спадкове майно. Позивач пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини у зв'язку з поганим станом здоров'я його доньки [PERSON], яка є інвалідом з дитинства, сурдозалежною, хворіє на хронічну приглухуватість зліва третього ступеня та справа четвертого ступеня, потребує постійного догляду тощо. У попереднє судове засідання сторони не зявились, подавши відповідні клопотання. Від відповідача, крім цього, надійшла заява про визнання позову. Відповідно до положень частини 4 статті 130 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку статті 174 цього ж Кодексу. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки викладені у позовній заяві обставини, на які позивач покладається в обґрунтування своїх вимог, сторонами фактично визнаються, то на підставі частини 1 статті 61 ЦПК суд визнає їх доведеними. Частиною першою статті 1269 Цивільного кодексу України (далі -- ЦК) передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини другої статті 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Аналізуючи наявні у справі докази, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а вказані позивачем причини пропуску подачі заяви про прийняття спадщини слід визнати поважними. Враховуючи наведене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

[PERSON] у позовній заяві вказує, що 26 вересня 2013 року померла його матір [PERSON], по її смерті залишилось спадкове майно. Позивач пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини у зв'язку з станом здоров'я його доньки [PERSON], яка є інвалідом з дитинства, хворіє на хворобу Дауна, потребує постійного догляду та спеціального обслуговування тощо. У попереднє судове засідання сторони не з'явились, подавши відповідні клопотання. Від відповідача, крім цього, надійшла заява про визнання позову. Відповідно до положень частини 4 статті 130 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку статті 174 цього ж Кодексу. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки викладені у позовній заяві обставини, на які позивач покладається в обґрунтування своїх вимог, сторонами фактично визнаються, то на підставі частини 1 статті 61 ЦПК суд визнає їх доведеними. Частиною першою статті 1269 Цивільного кодексу України (далі -- ЦК) передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини другої статті 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Аналізуючи наявні у справі докази, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а вказані позивачем причини пропуску подачі заяви про прийняття спадщини слід визнати поважними. Враховуючи наведене,

Outcome: approved