Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , за участю третьої особи: Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просять визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. Позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS] . Окрім власників, право користування квартирою набули члени сім`ї позивача [PERSON] - відповідачі по справі. Позивачі зазначають, що з травня 2014 року відповідачі у вказаній квартирі не проживають, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. На теперішній час [PERSON] з дітьми: [PERSON] та [PERSON] залишились проживати в Російській Федерації. Як зазначають позивачі, їм обтяжливо сплачувати комунальні послуги за осіб, які зареєстровані, однак не проживають в квартирі. Позивачі та їх представник у відкрите судове засідання не з`явились, представник позивачів подала до канцелярії суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розгляд справи проводи у її відсутність. [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України згідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та відзив на позов не подавала. [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не подавав. [PERSON] в особі законного представника [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не подавав. Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради у відкрите судове засідання не з`явився, подав до канцелярії суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність. Просив при ухваленні рішення врахувати інтереси неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди представника позивачів, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло від 04 червня 1993 року, за № 181 (а.с. 10), та рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 березня 2006 року (а.с.14-15). Із довідки виписки із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію від 05 вересня 2019 року вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі (а.с. 26). Із акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 02 вересня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі [ADDRESS] з травня 2014 року (а.с. 25). Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із припиненням права користуванням чужим майном, а тому регулюються Главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлює неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, право користування або володіння якими мають діти. Суд вважає, що неповнолітній син [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , не набув повної цивільної дієздатності, тому не може самостійно визначати своє місце проживання, таким чином сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав. Крім того, не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачі не позбавлені можливості звернутися до суду з позовом до [PERSON] в особі законного представника [PERSON] про стягнення коштів за оплату комунальних послуг. Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] в особі законного представника [PERSON] задоволенню не підлягають. Разом з цим, суд вважає, що позовні вимоги до [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, адже відповідачі набули право користування квартирою позивачів, та були зареєстровані в ній, як члени сім`ї, а тому їх непроживання в квартирі протягом більш, ніж п`яти років позбавляє їх права користування квартирою, яка належить на праві власності позивачам. Задовольняючи позов про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд зауважує на тому, що зняття з реєстрації місця проживання, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» проводиться відповідними органами реєстрації на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання є дискреційними повноваженнями відповідних органів реєстрації, а рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є безумовною підставою для цих органів щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджується, що при зверненні до суду позивачами сплачено судовий у розмірі 768,40 гривень (а.с. 1). Тобто з [PERSON] та [PERSON] належить стягнути судовий збір в рівних частках з кожного у розмірі 509,44 гривень на користь [PERSON] та [PERSON] (66,3% задоволених позовних вимог). Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У позовній заяві представник позивачів зазначає, що позивачами крім судового збору понесені витрати у зв`язку із розглядом справи: на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 гривень, та витати необхідні для розгляду справи або підготовки до її розгляду у розмірі 200,00 гривень (вартість поштових відправлень). Проте, будь-яких доказів, таких як: договору про надання правової допомоги, акту виконаних робіт, квитанції/фіскальних чеків тощо, про перерахування коштів зі сторони позивачів на рахунок їх представника, на підтвердження оплати позивачами послуг правової допомоги суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що здійснення позивачами витрат, пов`язаних з розглядом справи не підтверджуються матеріалами справи.

Outcome: partial