Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] та [PERSON] про вселення в квартиру, посилаючись на те, що не має постійного місця проживання, однак має на праві власності 1/3 частину квартири [ADDRESS]. До зазначеної квартири відповідачка [PERSON] її не впускає і не дає можливості там проживати. Ключів від квартири вона не має. Зі слів сусідів їй стало відомо, що квартира використовується відповідачами для проживання там сторонніх осіб. Вважає, що має право на проживання у спірній квартирі нарівні із співвласниками. Відповідачка [PERSON] подала позовну заяву до [PERSON] та [PERSON] про визнання нечинним свідоцтва про право власності на житло в частині. Як третю особу без самостійних вимог на предмет спору до участі в справі було залучено Косівську міську раду. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що всі необхідні документи для приватизації житла поручила оформити своєму синові, [PERSON] Саме він подав відповідні заяви до органу приватизації і 14.03.2009 року повідомив про отримання свідоцтва про право власності на житло. Зазначила в позовній заяві, що їй незрозуміло, чому її внучка, яка не проживала в спірному житлі і не була членом її сім'ї отримала нарівні з нею право власності на частину квартири. Що син пояснив їй, ніби на прохання своєї дочки та в зв'язку з необхідністю отримати паспорт, без її згоди внучка була зареєстрована до квартири 14.09.2009 року, а їй, відповідачці-позивачці за зустрічним позовом це стало відомо лише у серпні 2011 року. Крім того, [PERSON] зазначила, що не мала наміру оскаржувати свідоцтво, однак погодитися з вимогами внучки на даний час не може. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, зустрічний позов заперечили. [PERSON] пояснила, що проживала разом з своїми батьками [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі з часу свого народження до розлучення батьків в 2002 році. Коли батьки розлучилися, вона жила з мамою по різних квартирах, які та винаймали. Постійного місця проживання вони не мають. Вважає, що на час приватизації право на житло в спірній квартирі вона не втратила, так само як і її батько, відповідач у справі, який був зареєстрований в квартирі, але фактично теж не проживав. Пояснила, що відповідачка, її баба, сама особисто приходила до її матері в 2009 році та показувала документи, а саме свідоцтво про право власності, де було зазначено, що їй, [PERSON], належить 1/3 частина квартири на праві власності. Просить основний позов задоволити, в позові відповідачки відмовити. [PERSON] позов про вселення заперечила, свій позов підтримала та пояснила, що [PERSON] ніколи не проживала в спірній квартирі і ніякого відношення до неї не має, що квартира належить лише їй. В 2009 році вона дала доручення синові, [PERSON], щоб той оформив документи на приватизацію. ЇЇ син не погодив з нею свої дії та приватизував квартиру на трьох осіб, в тому числі на відповідачку за зустрічним позовом незаконно. Вона в той час була за кордоном і нічого про це не знала. На запитання представника позивачки-відповідачки про те, коли їй стало відомо, що квартира приватизована на трьох осіб відповіла що після її повернення з-за кордону син показав документи. Відповідач [PERSON] основний позов заперечив, зустрічний визнав. Пояснив, що мати йому дала доручення оформити документи на приватизацію. Він сам збирав необхідні довідки і подавав у міську раду та в БТІ. Не пам'ятає які довідки і куди подавав. Представник Косівської міської ради [PERSON] пояснила, що спірна квартира була приватизована правомірно, у відповідності до заяви [PERSON]. Оскільки [PERSON] була зазначена в довідці як член сім'ї, що має право на проживання, то 1/3 частина квартири приватизована на неї. Пояснила, що свідоцтво про право власності могло бути видане по довіреності, але приватизаційні чеки в банку погашалися лише особисто кожним із осіб, які приватизовували житло. Тому [PERSON] повинна була це робити особисто. Основний позов визнала, зустрічний заперечила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що складав акт обстеження матеріально-побутових умов життя [PERSON] за її просьбою. Фактично склав акт про те, що вона є власницею квартири разом з сином [PERSON] та що зі слів сусідів в даній квартирі ніхто крім [PERSON] не проживав приблизно з 2000 року. Акт складений зі слів. Cуд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, встановив наступне : Сторони в справі є близькими родичами, бабою, батьком, дочкою. [PERSON] є власницею 1/3 частини квартири відповідно до свідоцтва про право власності на житло (а.с. 6, 48). Іншими співвласниками також по 1/3 частині були [PERSON] та [PERSON]. 17 грудня 2013 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір дарування 1/3 частини квартири, належної [PERSON] за реєстровим № 2106, що зазначено в копії свідоцтва про право власності на житло (а.с. 48). [PERSON] підтвердила в судовому засіданні, що свою частину квартири подарувала синові, [PERSON]. Відповідачка [PERSON] не дає можливості позивачці вселитися в спірну квартиру, що підтвердила особисто в судовому засіданні. В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. З наведених підстав вимога позивачки про вселення в спірну квартиру на думку суду є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. Судом також встановлено, що розпорядженням органу приватизації № 41/885 від 09.12.2008 року задоволена заява [PERSON] про передачу квартири, в якій вона мешкає, в приватну власність (а.с. 106). Заява від імені [PERSON] за підписом наймача та двох членів сім'ї наймача зареєстрована в Косівській міській раді 16.10.2008 року (а.с. 104). До членів сім'ї наймача що проживали або мали право на житло входили [PERSON] та [PERSON], що підтверджено довідкою Косівського ЖТКО (а.с. 103). В матеріалах приватизаційної справи відсутнє доручення чи його копія на вчинення дій (оформлення документів) на ім'я сина відповідачки-позивачки [PERSON]. Зазначеними документами спростовуються пояснення [PERSON] про те, що документи вона поручила оформити синові. Відповідачка, позивачка за зустрічним позовом не надала суду доказів своєї відсутності на час приватизації житла. Голослівним є її твердження про те, що про порушення свого права вона дізналася в липні 2011 року, оскільки в судовому засіданні пояснила, що не пам'ятає коли, але документи син їй надав після її повернення з-за кордону. А приїздила вона щороку. Суд не приймає до уваги пояснення відповідачів за основним позовом про те, що позивачка не проживала в спірній квартирі, а також акт обстеження матеріально-побутових умов життя, складений депутатом Косівської міської ради (а.с. 54), оскільки фактичне проживання не є обов'язковою умовою для приватизації житла. У відповідності до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири передаються наймачеві та членам його сім'ї у власність безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Суд вважає, що право на житло за [PERSON] зберігалося на час прийняття рішення про приватизацію, що підтверджено довідкою Косівського ЖТКО, а також діями відповідачки [PERSON] та [PERSON], які надали цю довідку органу приватизації, а в наступному до Коломийського МБТІ для прийняття відповідного рішення та отримання свідоцтва про право власності на житло. З цих підстав суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], третя особа без самостійних вимог Косівська міська рада про визнання нечинним свідоцтва про право власності на житло в частині не підлягає до задоволення, оскільки право позивачки не порушене, крім того, вона втратила строк на звернення до суду. Згідно ст. 267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню не підлягають. Враховуючи наведене на підставі ст. ст. 257, 261, 316, 317, 321, 358, 391, 1272 ЦК України, ст. 150 ЖК Ураїни, ст.ст. 2, 3, 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фону» та

Outcome: approved