Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з вказаним вище позовом, в якому просили суд визнати відомості, викладені відповідачами такими, що не відповідають дійсності, зобов'язати спростувати недостовірну інформацію та стягнути матеріальну та моральну шкоду. Свої вимоги позивачі обґрунтували наступним. На протязі ряду років відповідачі усно та письмово поширюють у своїх скаргах Уповноваженому Верховної ради України з прав людини, Генеральному прокурору України, Головам Верховного Суду України та Апеляційного суду Одеської області недостовірну інформацію про позивачів, яка не відповідає дійсності, а саме: «[PERSON] - недееспособный», а также, что [PERSON]- «состоял и состоит на учете в психбольнице», страдает шизофренией», «с учета в Одесской психбольнице не снят», «эта справка есть в надзорном прокурорском производстве», «у [PERSON] ... навязчивая идея захватить весь первый этаж, ...выгнать нас на улицу». Крім того, відповідачі поширюють у вищих органах державної влади м. Києва та м. Одеси неправдиві відомості про [PERSON], а саме: «правозащитник» навмисно взято в лапки; «прогнал свою сестру», «оформил себя опекунство над братом», «после оформления опекунства [PERSON] выселил больного брата к отцу в кв. [NUMBER], а сам с детьми вселился в кв.[NUMBER]», «занялся как «правозащитник» выживанием нашей семьи из коммунальной квартиры», «методом написания жалоб на соседа [PERSON] забрал у него гараж, расположенный в нашем дворе... превратил его в антисанитарные развалины», « после поселения в нашу квартиру он для начала захватил наши » коммунальные удобства, которые были разделены», «Наш индивидуальный телефон по жалобам «Правозащитника» и его публикациям в газете и возможно ходатайствам правозащитных организаций» и писем безыменных депутатов был превращен в Коммунальный», «Став пользоваться коммунальным телефоном, [PERSON] не заключил договор на пользование телефоном... который оплачивает наша семья... естественно его не оплачивает», «правозащитник» [PERSON] подключает для дополнительных жалоб своего отца - немощного старика, который вообще не знает, что от его имени существуют жалобы та ін. Позивачі в своєму позові зазначають, що викладене вище принижує їх честь, гідність, ділову та суспільну репутацію, що завдало їм фізичних та моральних страждань, змусило звертатись за захистом до судів. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив суд його задовольнити в повному обсязі. Інші учасники до судового засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили, заперечень на позов до суду не надходило. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає повністю, виходячи з наступного. Як випливає з матеріалів справи, 19.01.2001 року [PERSON] звернулася до Верховного Суду України з протестом на протест Генеральної прокурору України за упереджений розгляд скарг [PERSON], яка була підписана [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також, за підписом відповідачів, 19.01.2001 року, на адресу Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, [PERSON], та Генерального прокурора України, [PERSON], надійшла скарга на дії члена Міжнародної організації захисту прав людини [PERSON], які полягають у приниженні їх цивільних прав, позбавленні спокійно жити, працювати та ін. В своєму позові [PERSON] та [PERSON] зазначають, що інформація викладена у вказаних вище скаргах недостовірна та не відповідає дійсності, порочить їх честь, гідність, ділову та суспільну репутацію. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у 2001 році, то судом слід застосовувати законодавство України, яке було чинне на той час. Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України (2003 року), акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3 ст. 5 ЦК України). Процесуальне законодавство України (ст.8 ЦПК, ст.9 КАСУ, ст.4 ГПК) закріплює, що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦК УРСР 1963 року, громадянин або організація вправі вимагати по суду спростування відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво, які порочать їх честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди їх інтересам, якщо той, хто поширив такі відомості, не доведе, що вони відповідають дійсності. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від № 7 від 28.09.90 року «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій, при розгляді цивільних справ, порушених у порядку ст.7 ЦК, суди повинні з'ясувати, чи поширені відомості, про спростування яких пред'явлений позов, порочать вони честь, гідність або ділову репутацію позивача та чи відповідають дійсності. З матеріалів справи вбачається, що скарги відповідачів є нічим іншим як їх правом направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, закріпленим ст. 40 Конституції України. Таким чином, відповідачі не мали на меті опорочити честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Частиною 1 ст. 440 ЦК УРСР 1963 року визначено, що шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Згідно ч. 1 ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Однак, частиною 1 ст. 60 ЦПК України закріплено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. [PERSON] та [PERSON] вина відповідачів у завданні їм матеріальної та моральної шкоди суду не доведена, а також не зазначено в чому саме полягала моральна шкода.

Outcome: dismissed