Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

[PERSON] , який діє в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] ,звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 27.05.2004 між ним та [PERSON] було укладено шлюб, актовий запис №104. Від спільного подружнього життя нородились двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . 07.05.2012 рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області шлюб між ними було розірвано та вирішено дітей залишити проживати з матір`ю. Після розлучення діти проживали разом із [PERSON] , проте з 2014 року діти почали проживати з позивачем за адресою [ADDRESS] . 12.08.2015 між позивачем та [PERSON] було укладено договір про припинення права на аліменти на дітей у зв`язку з передачею права власності на квартиру [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до даного договору було припинено стягнення з [PERSON] на утримання дітей аліментів та їх діти - [PERSON] та [PERSON] стали власниками квартири [ADDRESS] по 1/2 частці кожен. [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] з 2014 року постійно проживає та працює в м. Київ, фактична її адреса проживання невідома. Також факт перебування [PERSON] в м. Київ підтверджується тим, що вона є керівником, власником або співвласником декількох товариств. 20.02.2018 року [PERSON] , не повідомивши ні позивача, ні власників квартири - дітей, зареєструвала свою матір [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Станом на 10.12.2020 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: - власник [PERSON] , [INFO] ; - співвласник [PERSON] , [INFO] ; - батько [PERSON] , [INFO] ; - мати [PERSON] , [INFO] ; - бабуся [PERSON] , [INFO] . Проте з 20.02.201 і по сьогоднішній день [PERSON] за вказаною адресою ніколи не проживала і не мала наміру проживати. [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та постійно там проживає. Відповідно до актів про не проживання від 07.03.2018, 07.06.2018, 30.12.2020, [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] з квітня 2017 року, а [PERSON] з лютого 2018 року не оплачують комунальні послуги за квартиру, а також не несуть будь-яких інших витрат по утриманню квартири, так як в ній не проживають. Відповідно до довідки №6 від 21 січня 2021 року та довідки-розрахунку за послуги надані в період з серпня 2017 року по грудень 2020 року, виданих ТОВ «Житловик-Дубно», зазначено, що станом на 01.01.2021 заборгованість за надані ТОВ «Житловик-Дубно» послуги за адресою [ADDRESS] становить 6884,22 грн. Також в період 2017-2018 років за місцем реєстрації [PERSON] надходили вимоги, претензії про повернення боргів, повідомлення про розшук боржника та його майна від різних фінансових установ. Зазначає, що діти - власники квартири, коли бачили дані листи починали хвилюватись про те, чи не заберуть в них їхню квартиру за борги мами [PERSON] . Всі витрати по утриманню квартири лягають на власників квартири, тобто на дітей позивача [PERSON] та [PERSON] . Так як діти проживають з ним, тому він, як їх законний представник, має нести всі витрати по утриманню квартири. Такими діями відповідачів порушуються права та інтереси дітей і [PERSON] , як батько, змушений захищати їх інтереси шляхом звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Від представника відповідачів [PERSON] 05.04.2021 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просять відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом, порушить пропорційність застосування такого заходу, оскільки відповідачка [PERSON] може втратити житло, а іншого житла у неї немає, причини їх відсутності за зареєстрованим місцем проживання є поважними та не залежать від їх волевиявлення. Квартира [ADDRESS] була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук О.В. за реєстровим № 775, та перебувала у спільній сумісній власності подружжя. У 2015 році [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з існуванням у [PERSON] заборгованості по оплаті аліментів на утримання дітей та з метою якнайкраще захистити майнові права дітей, колишнім подружжям було прийнято рішення про передачу вищевказаної квартири у власність дітей, по 1/2 її частині, та укладено договір про припинення права на аліменти на дітей у зв`язку з передачею права власності на квартиру. При укладенні даного договору частка дружини у спільній сумісній власності не виділялась, оскільки існувала домовленість, що [PERSON] матиме можливість безперешкодно проживати у квартирі разом із дітьми. У 2017 році через відсутність можливості працевлаштуватися за місцем проживання, [PERSON] була змушена поїхати працювати до м. Києва, а діти почали проживати у спірній квартирі разом із бабусею [PERSON] , кожні вихідні дні [PERSON] приїжджала додому, фінансово забезпечувала дітей. [PERSON] досить вороже сприйняв дану ситуацію, і, мотивуючи тим, що він батько і має рівні із матір`ю права на дітей, забрав їх від бабусі у відсутність матері проживати до себе. Користуючись відсутністю [PERSON] за місцем проживання та тим, що [PERSON] поїхала провідати родину у село, він замінив вхідні замки. Приблизно з середини 2017 року між колишнім подружжям тривала досить напружена конфліктна ситуація - [PERSON] приїжджала, не могла зайти до квартири, викликала поліцію та майстрів, щоб увійти до квартири, змінювала замок. Вхідні замки [PERSON] замінював щоразу, як [PERSON] їхала на роботу до м. Києва, це носило постійний характер. Те ж саме відбувалося і з [PERSON] , обоє відповідачів неодноразово зверталися до поліції із відповідними заявами, за адресою квартира [ADDRESS] неодноразово викликалася поліція. Будь-які спроби домовитися із [PERSON] не були успішними, він всіма можливими, і не завжди правомірними способами, чинив перешкоди у можливості [PERSON] та [PERSON] проживати у спірній квартирі. Протягом 2017-2018 років [PERSON] всіма можливими способами перешкоджав їм проживати у квартирі - змінював замки, демонтував систему опалення, відбирав документи, про що було зафіксовано численні звернення [PERSON] та [PERSON] до правоохоронних органів. Вказує, що припинення права користування члена сім`ї власника житла і факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Зазначає, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. В судовому засіданні [PERSON] та представник [PERSON] підтримали позов із зазначених у ньому підстав, просили задовольнити повністю. Неповнолітній [PERSON] зазначив, що з 2014 року проживає з батьком. Мама та бабуся не проживають у квартирі. Про те, що зареєструвалися у квартирі він не знав, його дозволу не запитували, просив позов задовольнити. Неповнолітня [PERSON] пояснила, що з батьком частково проживала з 2014 року, а постійно живе з 2017 року. Підтримала усе, що було сказано батьком та братом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] , допитана в якості свідка, в судовому засіданні пояснила, що в грудні 2014 року пішла на пенсію та дивилась за дітьми [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим, проживала разом із ними у квартирі [ADDRESS] за місцем проживання дітей. Проживала з понеділка по п`ятницю, а на вихідні їхала до себе додому в с.Мощаниця, там має будинок з 1984 року. З січня 2017 року пішла на роботу і далі проживала з дітьми, але [PERSON] чинив перепони в її проживанні у квартирі, змінював замки, тому стала проживати у свому будинку в с. Мала Мощаниця. Дочка [PERSON] , коли приїжджала з м.Києва, теж проживала у квартирі, але колишній чоловік постійно чинив перешкоди - виключав взимку опалення, міняв замки. Дочка [PERSON] з жовтня 2017 року працює та проживає у м.Києві, винаймає квартиру. Ціллю реєстрації її у квартирі [ADDRESS] було запобігання продажу даної квартири дітьми до їх повноліття, одруження та створення ними окремих сімей. Зареєструвалася і вона, і її дочка без відому та дозволу дітей, як власників квартири та законного представника [PERSON] . До того часу, як зареєструвалась у квартирі [ADDRESS] , [PERSON] була зареєстрована у с.Княгинин у хаті діда. Комунальні платежі не сплачує, про існування заборгованості перед КП ЦЖЕО «Житловик» не знала та не знала про необхідність їх сплачувати. Суд, заслухавши [PERSON] , неповнолітніх [PERSON] з [PERSON] та представника, відповідача, допитаного в якості свідка, [PERSON] та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 травня 2012 року рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 27 травня 2004 року, актовий запис №104, та вирішено дітей залишити проживати з матір`ю (а.с.8). Від спільного подружнього життя у [PERSON] та [PERSON] є діти: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.6, 7) Згідно рішення Дубенського міськрайонного суду від 27.05.2019 визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] (а.с.36-38). 12 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про припинення права на аліменти на дітей у зв`язку з передачею права власності на квартиру [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук О.В. Відповідно до даного договору було припинено стягнення з [PERSON] на користь дітей аліментів, а діти [PERSON] та [PERSON] стали власниками квартири [ADDRESS] по 1/2 частці кожен (а.с.9). [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 20 лютого 2018 року (а.с. 11). Відповідно до актів про не проживання від 13.07.2017, 13.09.2017, 14.11.2017, 11.01.2018, встановлено, що [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] , та відповідно до актів про не проживання від 07.03.2018, 07.06.2018, 30.12.2020 встановлено, що [PERSON] , [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16-22). Відповідно до довідки № 6 від 21 січня 2021 року та довідки-розрахунку за послуги, надані в період з серпня 2017 року по грудень 2020 року, виданих ТОВ «Житловик-Дубно», зазначено, що станом на 01.01.2021 заборгованість за надані ТОВ «Житловик-Дубно» послуги за адресою: [ADDRESS] становить 6884,22 грн (а.с. 23). [PERSON] є співвласником та керівником - ТзОВ «Кепітал Голд Груп», що знаходиться в м. Київ, вул. Червоноармійська, 13, - ТзОВ «Сіті Голд Груп», що знаходиться в м.Київ, вул. І.Кудрі, 39; власником та керівником - ТзОВ «Рабаз Агро», що знаходиться в с.Ворсівка Малинського району Житомирської області, - ТзОВ «Профі Консалт Центр», що знаходиться в м. Київ, вул. Тергенєвська, 38, - ТзОВ «Батер Компані», що знаходиться в м.Київ, вул. Глибочицька, 72, - ТзОВ «Неомедик», що знаходиться в м. Київ, вул. Сагайдачного, 10/5 Б; керівником ТзОВ «Миринда Плюс», що знаходиться в м. Київ, вул. Грушевського, 28/2, прим. 43 (а.с. 29-35). [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з ДРРП №241594225 від 25.01.2021 (а.с. 39). Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності з пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду № 5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення; втрата права користування житловим приміщенням є наслідком відсутності члена сім`ї власника за місцем реєстрації. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , як члени сім`ї власників приватної квартири [PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє батько, як законний представник, втратили право на користування нею у зв`язку з відсутністю за місцем реєстрації більше року. А саме встановлено та підтверджено відповідачкою, яка допитана в якості свідка, [PERSON] , що з 2014 року відповідачка [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, а [PERSON] не проживає по місцю реєстрації з 2018 року, а тому вказані перешкоди підлягають усуненню. [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири за адресою [ADDRESS] та у них з відповідачами немає будь-яких домовленостей щодо збереження за ними права на користування житлом у разі їх відсутності. Поважність причин відсутності [PERSON] по місцю реєстрації не підтверджена відповідними доказами, зокрема відсутні будь-які підтвердження як обгрунтованості відсутності - зайнятість через роботу, з огляду на ненадання будь-яких доказів офіційного працевлаштування останньої, часу, місця та строку такого працевлаштування. А невиділення [PERSON] своєї частки у спірній квартирі, при її відчуженні своїм дітям [PERSON] з [PERSON] , не впливає на право користування такою. Щодо [PERSON] , то в останньої наявне місце проживання, у якому остання проживала до реєстрації за спірною адресою та продовжує проживати на даний час, при цьому проживала у спірній квартирі з метою догляду за неповнолітніми внуками-власниками квартири, що особисто підтвердила у судовому засіданні, тобто була тимчасовим мешканцем, при цьому потреба в подальшому догляді за внуками на даний час відпала. А тому реєстрація відповідачів [PERSON] з [PERSON] у належній [PERSON] та [PERSON] квартирі носить лише формальний характер та обмежує неповнолітніх дітей право власності на вказане нерухоме майно, зокрема належного та безперешкодного розпорядження своєю власністю, тому суд вбачає, що є всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Окрім того, суд оцінює подані відповідачами відомості про розгляд Дубенським МВ ГУНП в Рівненській області звернень від 19.07.2018 (а.с. 88), 26.03.2018 (а.с. 89), 02.04.2018 (а.с. 90), 18.04.2018 (а.с. 91), 10.05.2018 (а.с. 92), талон-повідомлення від 25.03.2018 (а.с. 93). талон-повідомлення № 38 від 23.04.2018 (а.с. 98), повідомлення від 05.04.2021 № 4382/108/01/3-2021, щодо звернень від 21.02.2018, 04.03.2018, 02.04.2018, 18.04.2018, 23.04.2018 та 10.05.2018 (а.с. 103-104) як недостатні для встановлення факту здійнення перешкод власниками чи [PERSON] у доступі до спірної квартири, з огляду на відсутність як результатів розгляду таких справ в адміністративному чи кримінальному провадженні, а надано відповіді в порядку звернення громадян, так як будь-яких рішень щодо притягнення винних осіб, [PERSON] чи власників квартири, зокрема за дії щодо перешкоджання у користувнні відповідачами спірною квартирою до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved