Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визначення розміру часток у спільній власності, визнання права власності на 1/3 частки квартири, витребування 1/3 частки квартири з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12.07.1993 року, вона, [PERSON] та [PERSON] були власниками квартири [ADDRESS] . Після смерті матері [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй частину зазначеної. 23.10.2014 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. 2014 року позивачці стало відомо, що зазначена квартира була шахрайським способом привласнена [PERSON] та продана. Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 17 березня 2003 року договір, укладений 03 липня 2000 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , визнаний дійсним і за [PERSON] визнано право власності на цю квартиру. В подальшому квартира неодноразово відчужувалась і на цей час власником квартири є [PERSON] . Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.06.2014 року рішення Київського райсуду м. Одеси від 17 березня 2003 року скасовано, тому позивачка звернулася до суду. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідач [PERSON] не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи та наявні докази суд приходить до наступного. Судом встановлено, що, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12.07.1993 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були власниками квартири, [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла у Германії. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2003 року в справі №2-2127/2003 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання угоди дійсною, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні власністю позов [PERSON] задоволено, визнано дійсним укладений 3 липня 2000 року між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з другої сторони договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; зобов`язано відповідачів не чинити перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою. Реєстрація права власності [PERSON] на підставі рішення суду на квартиру бюро технічної інвентаризації проведена 7 липня 2009 року. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2014 року за апеляційною скаргою [PERSON] рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2003 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові. До скасування цього судового рішення, нотаріально посвідчено ряд правочинів щодо квартири [ADDRESS] . Так, [PERSON] , яка набула право власності на квартиру на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2003 року, уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 14 липня 2009 року, зареєстровано в реєстрі за №8493. Реєстрація права власності [PERSON] на підставі договору проведена бюро технічної інвентаризації 15 липня 2009 року. [PERSON] , 1931 року народження, помер [INFO] . Спадкоємцям майна померлого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Різой Н.В. видано 18 квітня 2014 року свідоцтво про право на спадщину за законом кожному зі спадкоємців на частку квартири [ADDRESS] . [PERSON] , [PERSON] уклали з [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. 30 квітня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за №480. [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. 21 січня 2015 року, зареєстровано в реєстрі за №25. [PERSON] передав квартиру [ADDRESS] , в іпотеку, уклавши з [PERSON] іпотечний договір для забезпечення виконання зобов`язань за посвідченим 23 січня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. за реєстровим №32 договором позики грошових коштів в сумі 551950,00 грн., еквівалентних 35000,00 доларів США. Іпотечний договір посвідчено 23 січня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О., зареєстровано в реєстрі за №33, заборону відчуження нерухомого майна зареєстровано в реєстрі за №34. 26.09.2015 року [PERSON] звернулась до Сьомої одеської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину до майна [PERSON] , яка зареєстрована за № 133. 19.05.2016 року постановою держаного нотаріуса Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, оскільки [PERSON] не надала до нотаріальної контори документ, що посвідчує право власності [PERSON] на частку квартири під [ADDRESS] . Способами захисту права власності є визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину (реституції) чи витребування майна з чужого незаконного володіння. [PERSON] не є стороною оспорюваних нею правочинів, нерухоме майно вибуло з її володіння на підставі судового рішення, яке скасовано, відтак, повернути їй квартиру із застосування наслідків недійсного правочину (правочинів) неможливо, так як в порядку реституції квартира, як предмет правочину, повернеться відчужувачеві за визнаним недійсним правочином, а не [PERSON] . Право власника на витребування майна з чужого незаконного володіння - це спосіб захисту (віндикаційний позов), тобто, вимога неволодіючого власника до володіючого не власника про витребування та повернення майна, де позивач має довести факт існування права власності та незаконне володіння (володіння без відповідної правової підстави). Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Ст. 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то слід визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. У судовому засідання були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які засвідчили, що у квартирі [ADDRESS] проживали: матір позивачки - [PERSON] та брат позивачки - [PERSON] У 1999 році позивачка забрала до Німеччини свою матір [PERSON] , яка у 2000 році там померла. Після її смерті у цій квартирі мешкав [PERSON] та батько позивачки. У 2001 році позивачка приїжджала у зазначену квартиру та робила у ній поминальній обід. Після цього з 2001 року їм невідомо, хто мешкав у цій квартирі. Позивачка зазначає, що у 2014 року їй стало відомо, що спірна квартира була шахрайським способом привласнена [PERSON] та продана, та на підставі сфальсифікованої розписки було ухвалено рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2003 року про визнання права власності за [PERSON] квартири [ADDRESS] , яке було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.06.2014 року, а саме вибула з її володіння поза її волею. Однак, такі посилання позивачки не заслуговують на увагу, оскільки рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.06.2014 року було встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали 03.07.2000 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , згідно з яким [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отримали від [PERSON] кошти за квартиру і зобов`язалися до 15.08.200 року посвідчити цей договір нотаріально. Ці обставини підтверджувались розпискою. Крім того, підставою скасування Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2003 року є порушення судом першої інстанції процесуального права, а саме до участі у справі не було залучено правонаступників померлої [PERSON] та не залучено до участі у справі у якості відповідача відділ громадянства паспортної і міграційної служби Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, що не позбавило [PERSON] за наявності правових підстав звернутися з позовом до суду. Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази і в судовому засіданні не встановлено, що квартира [ADDRESS] , вибула з володіння позивачки [PERSON] поза її волею. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, позивачка у своїй позовній заяві не зазначила, які позовні вимоги пред`явленні до відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки суду не доведено, що квартира [ADDRESS] , вибула з володіння позивачки [PERSON] поза її волею.

Outcome: dismissed