Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Адвокат Меланчук І.В., діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою 09 вересня 2020 року, в якій просить суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь [PERSON] 47 230 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я (без нарахування та утримання податків, зборів та інших платежів). Пред`явлені вимоги представник позивача мотивував тим, що [PERSON] , перебуваючи в трудових відносинах з ДП РУ ім. Кірова, займав посаду слюсаря-ремонтника. 30 травня 2005 року приблизно о 13 год. 30 хв., знаходячись на дільниці №1 шахти №2 ім. Артема, внаслідок нещасного випадку, отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому 4 і 5 пальців правої стопи. Факт нещасного випадку підтверджується актом №1 форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві», актом №12-7 форми Н-5 «Спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 30 травня 2005 року о 13 год. 30 хв. на ДП РУ ім. Кірова» та трудовою книжкою, виданою на ім`я [PERSON] . Відповідно до актів, основними причинами настання нещасного випадку стали недосконале та неякісне проведення інструктажу. Порушення вимог законодавства та правил внутрішнього трудового розпорядку з боку [PERSON] не було встановлено. У зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю внаслідок нещасного випадку, [PERSON] 10 серпня 2005 року вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 5% у зв`язку з трудовим каліцтвом. За результатами повторного огляду МСЕК 27 квітня 2006 року [PERSON] визначено ступінь втрати професійної працездатності 5%, встановлено ІІІ групу інвалідності та визначено потребу в санітарно-курортному лікуванні один раз в три роки, медикаментозному лікуванні і виробах медичного призначення. 08 травня 2007 року за результатами повторного огляду МСЕК [PERSON] визначено ступінь втрати професійної працездатності 5% та встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково, визначено потребу в санітарно-курортному та медикаментозному лікуванні, виробах медичного призначення, лікувальній фізичній культурі, масажі. У зв`язку\~з вказаним\~нещасним випадком\~позивачу завдано\~сильний фізичний\~біль,\~назавжди порушено\~нормальні життєві\~зв`язки.\~Внаслідок отриманої\~травми в\~нього виникають\~значні труднощі\~та незручності\~в обслуговуванні\~себе,\~задоволення елементарних\~повсякденних побутових\~потреб вимагає\~від позивача\~додаткових зусиль\~та завдає\~йому страждань.\~ [PERSON] \~ відчуває\~постійний біль\~у правій\~нижній кінцівці\~при ходьбі,\~також його\~ турбує\~почуття стомлюваності\~при незначних\~фізичних і\~статистичних навантаженнях.\~Внаслідок травми\~позивач спостерігає\~порушення функції\~опори та\~руху правої\~нижньої кінцівки.\~Сильних страждань\~ [PERSON] \~завдає наявність\~посттравматичного \~варикозного розширення\~вен,\~щільного хворобливого\~набряку гомілки\~і гіперпігментація\~на шкірі\~гомілки,\~хворобливі виразки,\~а також\~незручностей завдає\~той факт,\~що внаслідок\~постійного набряку\~права нижня\~кінцівка в\~обсязі значно\~більше лівої.\~Внаслідок постійних\~больових відчуттів,\~особливо в\~нічний час,\~порушується сон\~ [PERSON] ,\~що не\~дозволяє нормально\~відпочивати,\~призводить до\~зниження уваги\~в денний\~час доби,\~до постійного\~відчуття втоми,\~перебування позивача\~в напруженому\~стані,\~стані роздратованості.\~Крім того,\~тривалий процес\~лікування позбавляє\~позивача можливості\~вести повноцінний\~спосіб життя.\~З моменту\~отримання хронічного\~професійного захворювання,\~він постійно\~відчуває фізичні\~страждання та\~біль,\~обумовлені важкістю\~самопочуття та\~особливостями лікування.\~Вказане постійно\~і негативно\~позначалося і\~позначається сьогодні\~на душевному\~та фізичному\~станах позивача,\~який в\~тому числі,\~суттєво обмежений\~в можливості\~приділяти належну\~увагу своїй\~родині,\~своїм близьким\~та рідним\~людям,\~своєму духовному\~та інтелектуальному\~розвитку.Оскільки позивач був застрахованою особою, то, відповідно до ст.ст.21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Оцінюючи розмір завданої моральної шкоди, позивач виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з огляду на ступінь втрати працездатності, розмір мінімальної заробітної плати, який визначений Законом України «Про державний бюджет на 2020 рік», враховуючи глибину, характер та тривалість душевних страждань, переживань, істотних недоотриманих благ внаслідок втрати працездатності та отриманої травми визначив в сумі 47 230 грн. (з розрахунку: мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2020 року 4\~723 грн. * 10 місячних розмірів мінімальної заробітної плати), яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року, позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області Желєзняк В.В. подав 01 жовтня 2020 року відзив на позовну заяву, вважаючи вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Свої заперечення мотивував наступним. Дійсно, [PERSON] перебував на посаді слюсаря-ремонтника дільниці шахти імені Артема ДП РУ імені Кірова. Під час виконання трудових обов`язків, в наслідок нещасного випадку з вини роботодавця, він отримав травму 4 та 5 пальців правої стопи. Висновком МСЕК 10 серпня 2005 року йому первинно встановлено 5% втрати працездатності, без потреби у додаткових видах соціальної допомоги з наступною датою переогляду 10 травня 2006 року. Представник відповідача вважає, що позивачем умисно в позовній заяві не відображено факт того, що в ході переогляду комісією МСЕК від 11 січня 2006 року йому встановлено 50% втрати працездатності, з котрих 5 % (повторно) по втраті 4 та 5 пальців правої стопи та 45% (первинно) за професійним захворюванням у вигляді радикулопатії шийної та попереково-крижової з вираженими статико динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом і периферичним нейросудинним синдромом, нейродистрофією у вигляді дв. плечелоптакового періатрозу ПФ другого ст., деф. артрозу ліктьових та колінних суглобів ПФ другого ст.. Визначено ІІІ групу інвалідності та потребу санітарно курортного, медикаментозного лікування. Висновком МСЕК від 08 травня 2007 року позивачу підтверджено безстроково 50 % втрати працездатності, з котрих 5 % по травмі 4 та 5 пальців правої стопи та 45% за професійним захворюванням у вигляді радикулопатії шийної та попереково-крижової, встановлено ІІІ групу інвалідності та потребу санітарно-курортного, медикаментозного лікування, ВМП, ЛКК, масаж. Саме через отримання професійного захворювання із встановленими 45% втрати непрацездатності, на думку представника відповідача, позивач відчуває ті значні зміни в самопочутті на які вказує в позовній заяві. Крім того, з огляду на висновок МСЕК відділенням Фонду в період з 2007 року по 2020 рік позивачеві вже відшкодовано: одноразову допомогу в розмірі 22\~574 грн. 80 коп., щомісячні страхові виплати, які компенсують частину втраченого заробітку 279\~567 грн. 50 коп., витрати на санаторно-курортне лікування за неврологічним напрямком 45\~811 грн. 91 коп., витрати на медикаментозне лікування 11\~159 грн. 64 коп. З 2007 року стан позивача не змінюється, відсоток втрати працездатності не збільшується. При цьому, представник відповідача вказує, що в рамках спірних правовідносин Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем. Так, відповідно до п.27 ст.77 Закону України від 20 грудня 2005 року №3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік», п.22 ст.71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік», дію норм Закону України від 23 грудня 2007 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві …», які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону України від 23 вересня 1999 року внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Представник вважає, що закріплений у ст.58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Оскільки законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди з Фонду. Вважає, що належним відповідачем повинен бути підприємство-роботодавець, яке несе відповідальність за відшкодування моральної шкоди. Також зазначає, що на органи МСЕК покладено обов`язок по встановленню факту моральної шкоди, а встановлення розміру відшкодування моральної шкоди можливе лише після встановлення факту заподіяння моральної шкоди. Таким чином, вбачається, що оскільки відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві не залежало від часу настання страхового випадку і не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку здійснювати таку виплату. Відповіді на відзив із обґрунтуванням своїх заперечень проти доводів, наведених представником відповідача, позивач та його представник не подали, додаткового часу для цього не потребували. Згідно з позицією представника позивача адвоката Меланчука І.В., останній пред`явлені позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. З урахуванням позиції сторін та поданих ними заяв, суд вважає за можливе розгляд справи проводити в письмовому провадженні без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Суд, дослідивши письмові докази по справі, враховуючи позицію сторін, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, а відповідачем визнано, що позивач [PERSON] працював на шахті імені Артема ДП РУ імені Кірова, у тому числі з 17 грудня 2004 року займав посаду слюсаря-ремонтника 5 розряду ділянки енергозабезпечення та ремонтів. Вказані обставини також підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці, виданій на ім`я [PERSON] 30 травня 2005 року об 13.30 год. з [PERSON] під час виконання ним трудових обов`язків, знаходячись на дільниці №1 шахти №2 ім. Артема, стався нещасний випадок. Як слідує з п.п.6, 7, акта №1 від 02 червня 2005 року форми Н-1 «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом», нещасний випадок стався за наступних обставин: об 13.30 год. 30 травня 2005 року по наряду заступника начальника дільниці енергозабезпечення, автотранспорту і ремонтів [PERSON] слюсар-ремонтник [PERSON] одержав наряд на зваження металобрухту на промисловому майданчику ш.№2 ім. Артема. При перенесенні металобрухту до місця складування, випавшим шматком металу були травмовані пальці правої стопи. Після цього випадку заступник начальника дільниці [PERSON] відвіз потерпілого до травматології 2-міської лікарні, де лікарі встановили перелом 4 та 5 пальців правової стопи. Основною причиною нещасного випадку стало не досконале проведення інструктажу. Аналогічні висновки також викладено в акті №12-7 форми Н-5 розслідування нещасного випадку, що стався 30 травня 2005 року об 13.30 год. Висновком МСЕК серії ДНА №02125 від 10 серпня 2005 року за результатами первинного огляду [PERSON] встановлено стійку втрату працездатності 5% з 10 серпня 2005 року по 01 вересня 2006 року у зв`язку з трудовим каліцтвом, з повторним переоглядом 10 серпня 2006 року. Групу інвалідності не визначено. За результатами повторного огляду МСЕК 27 квітня 2006 року [PERSON] встановлено 50% втрати працездатності, з яких: 5% по травмі 4 та 5 пальців правої стопи (30 травня 2005 року) та 45% за професійним захворюванням у вигляді радикулопатії шийної та попереково-крижової (30 березня 2006 року), встановлено ІІІ групу інвалідності. Дата наступного переогляду 01 квітня 2007 року. Відповідно до постанови про призначення страхової виплати потерпілому на виробництві №3383Н від 12 травня 2006 року [PERSON] в результаті ушкодження здоров`я внаслідок нещасного випадку на ДП «РУ ім. Кірова» призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 19 840 грн., щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 507 грн. 78 коп. з 01 травня 2006 року до 30 квітня 2007 року. За результатами повторного огляду МСЕК 08 травня 2007 року [PERSON] визначено працездатності 50% втрати працездатності, з яких: 5% по трудовому каліцтву (30 травня 2005 року) року безстроково, та 45% за професійним захворюванням у вигляді радикулопатії шийної та попереково-крижової (30 березня 2006 року), встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково, визначено потребу в санаторно-курортному, медикаментозному лікуванні, ВМП, ЛКК, масаж. Так, ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч.3 ст.28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч.3 ст.34). З огляду на положення ст.ст.21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача [PERSON] з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 10 серпня 2005 року. Частинами 1, 3 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення висновком МСЕК від 10 серпня 2005 року [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст.21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст.13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст.14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абз.4 ст.1, підпункту «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено ч.3 ст.34 Закону №1105-XIV, що передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Пунктом 2 частини 44 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» пункт 3 розділу ХІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату непрацездатності» доповнено абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року». Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року. Відповідно до ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст.5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008, Закон України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема й цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. З урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). Як вбачається з матеріалів справи, на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування, що узгоджується із Законом України №1105-XIV, а відтак доводи представника відповідача стосовно того, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем суд розцінює як неспроможні. Доводи представника відповідача про те, що на час звернення позивача із цим позовом набула чинності редакція Закону №1105-ХІV, якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки спір щодо відшкодування шкоди на підставі Закону №1105-ХІV повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування, яке виникло у позивача з дня встановлення втрати професійної працездатності (10 серпня 2005 року). На час виникнення у позивача такого права була чинна редакція Закону №1105-ХІV, яка передбачала здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок Фонду. За даних обставин, доведеність факту втрати професійної працездатності [PERSON] на рівні 5% та кінцеве встановлення на рівні 5% безстроково за трудовим каліцтвом, з точки зору погіршення здоров`я, зміни життєвого укладу, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, необхідності періодичного проходження лікування (свідченням чому є виписні епікризи, виписки з історій хвороб та медичних карток), приводять суд до переконання поза розумним сумнівом про наявність моральної шкоди, а відтак спростовують доводи представника відповідача щодо недоведеності позивачем факту заподіяння шкоди. Відповідно до ст.ст.16, 23 ЦК України, відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 1-9/2004 від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує характер отриманого позивачем трудового каліцтва, глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача. Так, як слідує з наявної в матеріалах справи медичної документації, на чому також акцентував увагу представник позивача в обґрунтування пред`явлених вимог, після втрати працездатності у позивача змінилися умови життя, зокрема в результаті отриманого трудового каліцтва [PERSON] відчуває постійний біль у правій нижній кінцівці при ходьбі, також його турбує почуття стомлюваності при незначних фізичних та статичних навантаженнях, спостерігається порушення функції опори та руху правої нижньої кінцівки. Після проходження планового відновлювального лікування його стан хоч і покращується до задовільного, однак все ж таки залишають болі в правій нижній кінцівці. Постійні курси лікування дають тимчасове полегшення його стану, однак повне відновлення стану його здоров`я неможливе. Крім того, встановлення позивачеві безстроково ІІІ групи інвалідності, виходячи з даних медичної документації, суд пов`язує не тільки з отриманим професійним захворюванням, а й трудовим каліцтвом, що в сукупності відобразилось на стані здоров`я позивача. Виходячи з цих обставин, засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням конституційної значущості здоров`я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 25 000 грн. Наведені представником позивача у позові розрахунки розміру моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року та оцінки її в 10 місячних розмірів мінімальної заробітної плати, суд вважає помилковими, оскільки при вирішенні даного питання слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями), з урахуванням обставин та критеріїв, зазначених в ч.3 ст.23 ЦК України, адже визначення моральної шкоди не підпадає під будь-які математичні розрахунки, застосування яких в даному випадку взагалі є недоцільним та некоректним. Компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Щодо проведення оподаткування моральної шкоди, завданої позивачеві ушкодженням здоров`я, присудженої судом до відшкодування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон №466) внесено зміни до п.п.164.2.14 «а» ст.164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року). Так, відповідно до п.п.164.2.14 «а» ст.164 ПК України (з урахування змін, внесених Законом №466), до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум,\~що за\~рішенням суду\~спрямовуються на\~відшкодування збитків,\~завданих платнику\~податку внаслідок\~заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що з 23 травня 2020 року суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків [PERSON] внаслідок заподіяння йому шкоди здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди у 25 000 грн. як такої, що заподіяна позивачеві внаслідок ушкодження його здоров`я, необхідно стягнути з\~Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області\~без урахування утримання з нього обов`язкових податків і зборів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», та характер позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, визначеної у грошовому вимірі, яка є майновою. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. стягнути з відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України (з розрахунку: 1% від суми моральної шкоди, присудженої до стягнення, але не менше 840 грн. 80 коп.).

Outcome: partial