Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

[PERSON] пред'явила позов до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов обґрунтовано посиланням на те, що відповідач не виконав зобов'язань за договором позики від 12.05.2011 року та не повернув позивачеві 200000 грн. 00 коп., які мав повернуто 01.12.2011 року. Зазначила, що відповідач ухиляється від повернення позики. Просила суд стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 200000,00 грн. та судовий збір. У судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали з вище викладених підстав, просили позов задовольнити повністю. У судовому засіданні [PERSON] та його представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що фактично грошові кошти він не отримував. Відповідач звернувся до суду із заявою, в якій просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності і відмовити в задоволенні позову (а.с. 58-59). Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступних підстав. 12.05.2011р. між позивачем [PERSON] як позикодавцем та відповідачем [PERSON] як позичальником було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами п. 1 якого: «[PERSON] передала у власність [PERSON] строком до 01.12.2011 року грошові кошти у розмірі 200000,00 гривень» (а.с. 6). П.2 договору позики передбачено, що повернення суми грошей повинно бути проведено до 01.12.2011 року в порядку та на умовах, передбачених цим договором. З розписки [PERSON] вбачається, що він позичив у [PERSON] гроші у розмірі 200000,00 грн. і зобов'язався повернути вказану суму до 01.12.2011 року (а.с. 7). В матеріалах справи відсутні докази щодо повернення відповідачем у визначений строк позивачу всієї суми коштів позики за договором позики. Причиною спору між сторонами стала відмова відповідача в добровільному порядку повернути грошові кошти за договором позики. Правовідносини виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України та договором. Ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. 21.10.2015 року відповідач подав до суду заяву, в якій просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності і відмовити в задоволенні позову. Судом достовірно встановлено, що позовна давність за вимогами позивача до відповідача за вказаним позовом складає три роки з 02.12.2011р. по 02.12.2014 року включно. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду із даним позовом за захистом своїх прав шляхом стягнення заборгованості із відповідача за договором позики лише 02.04.2015р. Таким чином позивач пропустила строк позовної давності тривалістю три роки. При цьому суд зазначає, що позивач не заявила клопотання про визнання поважними причини пропущення нею позовної давності, не надала суду докази на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відсутність поважної причин пропуску позивачем строку позовної давності за його вимогами до відповідача за вказаним позовом. Положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено наступне - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного, ст. ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed