Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

[PERSON], інтереси якого представляє [PERSON], звернувся до Люботинського міського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним (нікчемним) та повернення грошових коштів Позивач просить визнати договір фінансового лізингу № 002977 від 22 грудня 2015 року, укладений між ним та відповідачем, недійсним та застосувати до нього наслідки недійсного (нікчемного) правочину. Також [PERSON] просить стягнути з відповідача на його користь 15 000 гривень. В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові та доповненнях до нього. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні через незаконність та необґрунтованість вимог, посилаючись на письмові заперечння. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази по справі, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню . Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами, підтверджуються наданими суду доказами, та відповідні їм правовідносини. Між сторонами 22 грудня 2015 року укладено договір фінансового лізингу № 002977. Відповідно до умов договору відповідач зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача автомобіль «Gelly GC7», а позивач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі, згідно умов договору. В порядку виконання умов договору позивач перерахував на рахунок відповідача 15 000 гривень. Зазначені обставини ніким із сторін не оспорюються та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Позов обґрунтований тим, що 22 грудня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №002650 для придбання автомобіля марки «Gelly GC7», на виконання умов якого [PERSON] сплатив комісійну винагороду за організацію у сумі 15000 грн. Згодом вивчивши договір позивач звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з вимогою повернути йому сплачені кошти, посилаючись на те, що умови договору порушують його права як споживача та мають ознаки недійсності, але відповіді не отримав. Позивач вважає умови укладеного договору несправедливими відповідно до ч. 2, п.п. 4-5,7,11,13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», зважаючи на нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру лізингових платежів, вартості предмету лізингу з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надання одностороннього права лише лізингодавцеві, позбавляючи захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем, що свідчить про істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін. Також позивач посилається на недійсність оскаржуваного договору, в силу ч.2 ст. 215 ЦК України, оскільки договір укладений в письмовій формі без нотаріального посвідчення. Крім того, [PERSON] в своїх письмових поясненнях посилається на те, що відповідач не має відокремлених структурних підрозділів, а тому укладення договору в с. Рай-Оленівка, суперечить закону та свідчить про ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності. Також позивач вказує на відсутність у відповідача ліцензії на ведення діяльності з надання фінансових послуг. Судом встановлені такі факти, що підтверджуються наданими суду доказами, та відповідні їм правовідносини. Сторони 22 грудня 2015 року уклади договір фінансового лізингу № 002977. Відповідно до умов договору відповідач зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача автомобіль «Gelly GC7», а позивач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі, згідно умов договору. Графіки погашення заборгованості, інформація про предмет лізингу міститься в додатках до Договору (а.с.8-16). В тексті договору зазначено, що предметом договору є легковий автомобіль «Gelly GC7», але не зазначені технічні характеристики вказаного автомобілю: рік випуску, обєм двигуна, колір Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносин, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі), що передбачено ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є : предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, договір фінансового лізингу № 002977 від 22 грудня 2015 року, укладений між [PERSON] до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», нотаріально посвідчено не було. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судоми встановлено, що у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідач надав суду довідку про взяття на облік як юридичної особи ТОВ «Лізингова компанія Еталон» від 08 жовтня 2013 року. Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15. Відповідно до положень ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України): умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Предмет лізингу (згідно п. 5.1 Договору) передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Того ж дня, 22 грудня 2015 року позивач оплатив 10 % вартості автомобіля, що складає 15000,00 грн. (а.с.17). Проте, 04 січня 2016 року позивачем було направлено на адресу відповідача заяву-повідомлення, отриману відповідачем 11 січня 2016 року щодо відкликання своєї згоди на укладення договору фінансового лізингу та просила протягом 7 днів повернути сплачену суму але від відповідача відповіді так і не отримала (а.с.18-20). Враховуючи, що відповідачем в обумовлені строки не було виконано умови договору фінансового лізингу № 002977 від 22 грудня 2015 року, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти в сумі 15 000 грн. Оскільки оспорюваний договір не був посвідчений нотаріально, вчинений за відсутності у відповідача відповідного дозволу ліцензії, то відповідно до ч. 2 ст. 806, ст. 799 ЦК України, він вважається недійсним/нікчемним на підставі ч.ч. 1,2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що необхідно визнати недійсним договір фінансового лізингу №002977 від 22 грудня 2015 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON]. Відповідач, в запереченнях на позовну заяву, вказав, що договір фінансового лізингу від 18.05.2015 року укладено у письмовій формі та у відповідно до вимог ст.203 ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг». Позивач добровільно підписав кожен аркуш договору, а також додатки до нього, якими передбачено всі істотні умови, вартість предмета лізингу, марка та модель, а також розмір комісії за організацію в сумі 15 000грн. Під час підписання договору [PERSON] написав заяву про те, що від уважно прочитав та зрозумів умови договору, а тому немає підстав для визнання договору недійсним. Відповідач не погоджується, що позивача введено в оману, оскільки він самостійно читав, підписував договір і погодився з його умовами. Жодних доказів щодо введення в оману позивачем не надано. Заперечення відповідача судом до уваги не приймаються, оскільки вони суперечать нормам закону. Згідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦКУ, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 204 ЦКУ, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Так, як вбачається з рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказами (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved