Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення нарахованих відсотків за договорами банківських депозитних вкладів. У позовній заяві позивачі посилаються на те, що 22.11.2013 року між ними і відповідачем було укладено два окремих договори депозитних вкладів, згідно з якими позивачі в цей день в регіональному відділенні ПАТ КБ «Приватбанк», яке знаходиться в м. Євпаторія філії Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк», було відкрито рахунки по цим договорам, відповідно до яких позивачі передали ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в розмірі 15000 та 20000 доларів США відповідно для їх розміщення на депозитних рахунках банка на термін вкладу один місяць з можливістю пролонгації на дванадцять місяців із зобовязанням банку нараховувати відсотки на суму вкладів за ставкою обумовлених річних (5.5 %). Зазначають, що у звязку з невиконання умов депозитного договору позивачі звернулися в лютому 2015 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом про зобовязання повернути грошові кошти за договорами банківських депозитних вкладів, сплати відсотків і стягнення витрат. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 06.07.2015 року у справі № 201/2807/15-ц у задоволенні позову відмовлено. Внаслідок подання апеляційної скарги на вказане рішення суду, апеляційним судом Дніпропетровської області рішенням від 29.10.2015 року позов задоволено, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020273400 від 22.11.2013 року у валюті вкладу 15825,00 доларів США, з яких: сума вкладу 15000 доларів США, відсотки за вкладом 825,00 доларів США, а також стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020279600 від 22.11.2013 року у валюті вкладу 20000,00 доларів США, з яких: сума вкладу 20000 доларів США, відсотки за вкладом 1100,00 доларів США. Вказують, у подальшому позивачами отримано виконавчі листи суду, які направлені на примусове виконання до Соборного (Жовтневого) районного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, де знаходяться на виконанні та фактично не виконані, що підтверджується листом Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 13.02.2017 року за № М-167-02. Зауважують, що відповідач і надалі продовжує не виконувати взяті на себе зобовязання за договором депозиту, внаслідок чого позивачі не отримують відсотків за користування коштами, які розміщенні позивачами на депозитних рахунках. За твердженням позивачів на час звернення до Жовтневого суду міста Дніпропетровська 24.02.2015 року депозитні договори № SAMDNWFD0070020273400 від 22.11.2013 року та № SAMDNWFD0070020279600 від 22.11.2013 року закінчили свою дію, що підтверджується рішення суду від 06.07.2015 року, а отже, коли у договорі не зазначено розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобовязання настає на підставі вимог закону, а саме ст. 625 ЦК України, у звязку з чим заборгованість відповідача розраховується на рівні 3 % річних. Також зазначають, що враховуючи ту обставину, що позов був поданий до суду позивачами у лютому 2015 року, позовні вимоги позивачами у справі не змінювалися і не збільшувалися, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суму міста Дніпропетровська від 06.07.2015 року, відповідно не охоплений рішенням суду розрахунок нарахованих відсотків починається з лютого місця 2015 року і закінчується квітнем 2017 року, тобто по зобовязанням відповідача перед вкладником [PERSON] обліковується заборгованість по нарахованим відсоткам у розмірі 3 % річних. Згідно з проведеними позивачами у позовній заяві розрахунками загальна сума заборгованості відповідача за нарахованими відсотками перед вкладником [PERSON] становить 1425,00 доларів США, та аналогічним принципом нарахування заборгованості відповідача за нарахованими відсотками перед вкладником [PERSON]Ю, загальна сума заборгованості відповідача за нарахованими відсотками перед вкладником [PERSON] становить 1900,00 доларів США. З посиланням на викладене позивачі просить суд: стягнути з ПАТ КБ «Приватбанкґ» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] відсотки за вкладом за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020273400 від 22.11.2013 року у розмірі 1425,00 доларів США; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] відсотки за вкладом за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020279600 від 22.11.2013 року у розмірі 1900,00 доларів США. Позивачі у дане судове засідання не зявилися, при цьому їх представник адвокат [PERSON] подав через канцелярію суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі, в якому просить приєднати до матеріалів справи письмові докази, а саме інформацію про виконавче провадження та постанову про приєднання виконавчого провадження. Представник відповідача у дане судове засідання не зявився, при цьому подав через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позовні вимоги не визнають та просять суд відмовити у позові, підтримують подані заперечення на позов. Згідно з поданими до суду письмовими заперечення проти позову, що доучені до матеріалів справи, представник відповідача просить відмовити у його задоволенні, зазначаючи, що до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульованих Законом України «Про виконавче провадження», не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальності за невиконання грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України). Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що між позивачами і відповідачем були укладені договори депозитних вкладів «Стандарт», згідно з якими 22 листопада 2013 року [PERSON] і [PERSON] в регіональному відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» (яке знаходиться в м. Євпаторія філії Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк») було відкрито особові рахунки по цим договорам та відповідно до яких позивачі передали ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в розмірі [PERSON] (договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070020273400, особовий рахунок № 26358622520840) 15000 доларів США, [PERSON] (договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070020279600, особовий рахунок № 26358622480827) 20000 доларів США, на строк 366 днів по 22.12.2013 року, період нарахування процентів по вкладу 1 місяць, із зобовязанням банку нараховувати відсотки на суму вкладів за ставкою обумовлених річних 5,5 %. Позивачі звернулися до банку з заявою про повернення їм вказаних сум депозитних вкладів після спливу строку дії договорів, але відповідач відмовився виконувати договірні зобовязання, у звязку з чим вони вимушені були звернутися до суду. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.05.2015 року у справі № 201/2807/15 за позовом [PERSON] та [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк»\~про зобовязання повернути грошові кошти за договорами банківських депозитних вкладів, сплати відсотків і стягнення витрат, ухвалено скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.07.2015 року, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задовольнити та стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] (ІПН код [NUMBER]) за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020273400 від 22 листопада 2013 року у валюті вкладу 15825,00 доларів США, з яких: сума вкладу 15000 доларів США, відсотки за вкладом 825,00 доларів США, стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] (ІПН код [NUMBER]) за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020279600 від 22 листопада 2013 року у валюті вкладу 20000 доларів США, з яких: сума вкладу 20000 доларів США, відсотки за вкладом 1100 доларів США. Із змісту вказаного рішення апеляційного суду слідує, що 24.02.2015 року [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення депозитних вкладів, сплати відсотків та стягнення судових витрат. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.07.2015 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовлено. В силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання зазначеного рішення, 06.06.2016 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська було видано виконавчі листи № 201/2807/15-ц щодо кожного з позивачів, які перебувають на виконанні у Соборному відділі державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, що стверджується листами Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 13.02.2017 року за № М-167-02 та за № П-177-02, інформацією про виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 06.06.2016 року № 201/2807/15-ц та постановами про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження від 14.07.2016 року (ВП № 51547829). У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Згідно з інформацією, наданою позивачам [PERSON] та [PERSON] (стягувачам) начальником Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 13.02.2017 року у листах за № М-167-02 та за № П-177-02, суми боргу за вищезазначеними виконавчими документами не сплачені боржником та не стягнуті державною виконавчою службою. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» не було виконано грошове зобовязання по виплаті суми вкладів позивачів, в силу положень ст. 625 ЦК України, мають право на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми. Відповідно до розрахунків позивачів, наведених у позовній заяві, за період з лютого 2015 року (звернення з позовом про зобовязання повернути грошові кошти за договорами банківських депозитних вкладів, сплати відсотків і стягнення витрат до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська) по квітень 2017 року (звернення з даним позовом до суду), загальна заборгованість ПАТ КБ «Приватбанк перед позивачем [PERSON] за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020273400 від 22.11.2013 року по трьох процентах річних від простроченої суми складає 1425,00 доларів США, а перед позивачем [PERSON] за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020279600 від 22.11.2013 року 1900,00 доларів США. Вказаний розрахунок позивачів суд вважає помилковим, оскільки такий здійснений за період з лютого 2015 року по квітень 2017 року (2 роки 2 місяці), а суму самого нарахування проведено за 38 місяців (3 роки 2 місяці), що виходить за межі заявлених позовних вимог. Відтак, за результатом проведеного судом розрахунку 3 % річних за період з 24.02.2015 року по 25.04.2017 року (791 день прострочення) такий становитиме наступний розмір: 15000,00 доларів США суми заборгованості за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020273400 від 22.11.2013 року х 3 % річних х 791 день прострочення : 365 днів : 100 % = 975 доларів США; 20000,00 доларів США суми заборгованості за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020279600 від 22.11.2013 року х 3 % річних х 791 день прострочення : 365 днів : 100 % = 1300 доларів США; У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачем виконано свої зобовязання за договорами банківських вкладів та повернуто суми вкладів. Враховуючи наведене суд вважає, що вимоги позивачів є підставними та підлягають задоволенню частково. Разом з тим, визначаючи 3 % річних за час прострочення повернення вкладу за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020273400 від 22.11.2013 року та за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020279600 від 22.11.2013 року у валюті долар США слід зазначити, що суд може стягнути в іноземній валюті лише суму банківського вкладу та відсотки, тоді як 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання стягуються в іноземній валюті з переведенням в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009 року судам розяснено, що у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Офіційний курс гривні до іноземної валюти долар США, встановлений Національним банком України станом на 18.12.2017 року становить 27,6351 грн. за 1 долар США. Отже, з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] підлягають до стягнення 3 % річних за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020273400 від 22.11.2013 року в розмірі 26944 грн. (975 доларів США х 27,6351 грн. = 26944 грн.) та на користь [PERSON] за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070020279600 від 22.11.2013 року в розмірі 35925 грн. (1300,00 доларів США х 27,6351 грн. = 35925 грн.) Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доводи представника відповідача, викладені у письмових запереченнях проти позову про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до яких не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальності за невиконання грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України), є безпідставними, оскільки спірні правовідносини між позивачами та відповідачем виникли у звязку із невиконанням останнім своїх зобовязань за укладеними договорами банківського вкладу, а не з приводу невиконання рішення суду, а посилання на рішення суду у справі № 201/2807/15-ц здійснено позивачами, зокрема, з метою доведення факту укладання зазначених договорів та невиконання зобовязань відповідача за ними. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачів документально підтверджені судові витрати, а саме на користь [PERSON] у сумі 380,05 грн. сплаченого судового збору та на користь [PERSON] у сумі 506,73 грн. сплаченого судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial