Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (надалі - відповідачі) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.12.2019 року залучено до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , - Службу у справах дітей\~ виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Позов мотивовано тим, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі, які в даній квартирі не проживають, участі по утриманні квартири не беруть, Позивач змушена самостійно оплачувати комунальні послуги за житло. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі до суду повторно не з`явилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлялися належним чином шляхом розміщення відповідних оголошень про виклик на сайті суду. Письмового відношення відповідачів до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Служба у справах дітей\~ виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради явку уповноваженого представника до суду повторно не забезпечила, про дати та час судових засідань повідомлялася належним чином, письмового відношення до заявленого позову до суду не подано. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] на праві приватної власності належить житлове приміщення квартира [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 26.04.1989 року (а.с.5-6). Відповідно до витягу з будинкової книги у кваритрі [ADDRESS] зареєстровані Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як випливає зі змісту позовної заяви, Позивач з 2004 року перейшла жити до своїх батьків, оскільки являється інвалідом 3 групи та потребує стороннього догляду, а квартиру [ADDRESS] передала у найм рідному брату, [PERSON] , де з 2004 року він проживав з сім`єю: дружиною [PERSON] , її дочкою від першого шлюбу [PERSON] та їх спільним сином [PERSON] . З червня 2019 року відповідачі у квартирі [ADDRESS] не проживають, однак не знялися з реєстрації місця проживання за даною адресою. Як випливає з матеріалів позовної заяви реєстрація відповідачів у вказаній квартирі, яка являється приватною власністю [PERSON] , порушує її права як власника квартири, оскільки відповідачі, будучи зареєстрованими в даній квартирі, відмовляються виселитись в добровільному порядку. 13.05.2019 року Позивач надіслала відповідачам письмове повідомлення про розірвання договору найму житла та просила знятися з реєстраційного обліку за цією адресою, чого ними не зроблено. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що Відповідачі у перших числах червня 2019 року звільнили житло, однак не знялися з реєстрації місця проживання за даною адресою. Позивач змушена оплачувати комунальні послуги за відповідачів, не може оформити субсидію на квартиру. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц). Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить Позивачу на праві власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 статті 810 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно з ч. 2 ст. 763 ЦК України якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (ч. 1 ст. 826 ЦК України). 13.05.2019 року Позивач [PERSON] звернулася до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із повідомленням про розірвання договору найму (а.с.10), яке, як випливає зі змісту позовної заяви, залишилося без реагування. В той же час, з позовної заяви вбачається, що станом на даний час відповідачі не проживають в квартирі [ADDRESS] понад один рік. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Отже, право на користування житлом було набуто відповідачами, а після розірвання договору найму та остаточного виїзду з даної квартири та встановлення факту не проживання близько 1 року по місцю реєстрації, відповідачі втратили таке право на користування житлом. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що відповідачі не проживають в квартирі [ADDRESS] понад рік, не несуть витрати по утриманню житла, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. При розгляді даної справи Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що при задоволенні позовних вимог буде порушено права неповнолітнього відповідача [PERSON] , оскільки, як неповнолітня особа, він вже самостійно має право обирати місце проживання з одним із своїх батьків, якими Позивач по справі не є. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391 ЦК України, ст.. 150 ЖК України,

Outcome: approved