Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

[PERSON] (надалі також - позивач) звернулася з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба» (надалі за текстом відповідач) в якому просила розірвати типовий договір оренди землі б/н, укладений між нею та відповідачем по справі 21 грудня 2015 року, зареєстрований за записом про інше речове право 12715024 щодо земельної ділянки за кадастровим номером 5121882000:01:004:0054. Свої позовні вимоги вона обґрунтовувала тим, що відповідач по справі не розробив і не дотримувався проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, як це передбачено договором оренди та ст. 24 Закону України «Про оренду землі». Невиконання такого обов`язку, на думку позивачки по справі, є підставою для розірвання договору оренди землі. 12.02.2021 року провадження по справі було відкрито. Представник відповідача надав на адресу суду відзив на позовну заяву в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі у зв`язку з тим, що відповідне порушення не є істотним порушення умов договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. І тому відсутні підстави для розірвання договору та задоволення позову. Позивачка подала до суду заяву в якій просила справу розглянути без її участі та позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача направив до суду заяву в якій також просив справу розглянути без його участі, а в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази в їх сукупності і давши цим доказам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання договору оренди землі задоволенню не підлягають, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Свій висновок суд мотивує тим, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,9796 га, кадастровим номер 5121882000:01:004:0054, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Іванівський районний суд Одеської області район, с/рада Коноплянська відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія та номер АЯ № 269553, виданий 30.03.2005 року Іванівським районним відділом земельних ресурсів. Право власності позивачки зареєстровано в установленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 25908031 від 22.08.2014 року. 21.12.2015 року між приватним сільськогосподарським підприємством «Дружба» та [PERSON] укладений типовий договір оренди земельної ділянки відповідно до якого ПСП «Дружба» отримує земельну ділянку в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Строк дії договору оренди становить 10 років відповідно до п. 8 Договору. Відповідний договір оренди зареєстрований у встановленому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою № 241557514 від 24.01.2021 року. Позивачка по справі посилається, що відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати додержання орендарем екологічної безпеки та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил. Одним із обов`язкових заходів із збереження родючості ґрунтів, які має здійснювати землекористувач, є розробка і дотримання проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь. Нібито вказаний обов`язок також передбачений п. 8, 28, 31 укладеного Договору оренди землі. Невиконання таких вимог, на думку позивачки, є підставою для розірвання договору оренди землі. В той же час, суд не погоджується з тим, що вищевказані обставини є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки у зв`язку з наступним. Частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Положення ст.15 Закону України «Про оренду землі» встановлюють, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. В силу ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до п.1 ч.2 цієї статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204,215,626 ЦК України). Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним, то він є правомірним (презумпція правомірності) і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов (стаття 204 ЦК України). За нормою та юридичним змістом положень ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За загальним правилом договір є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. За своєю юридичною характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін. Договір є підставою виникнення договірного зобов`язання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Статтями 526 та 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання по ньому має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормами статті 526 ЦК України встановлені загальні умови виконання зобов`язань та закріплено основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). При цьому, за її змістом належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Виконання зобов`язання, проведене належним чином - припиняє його. За нормами ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди. Зазначені вище положення у повній мірі стосуються і договорів оренди землі. Згідно з положеннями частини другої статті 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У відповідності до положень частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Відповідно до норм статей 24 та 25 Закону, орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення останнім орендної плати, а орендар має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Відповідно до положень ст.52 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, розробляються за заявою землевласників або землекористувачів з метою організації сільськогосподарського виробництва і впорядкування сільськогосподарських угідь у межах землеволодінь та землекористувань для ефективного ведення сільськогосподарського виробництва, раціонального використання та охорони земель, створення сприятливого екологічного середовища і покращання природних ландшафтів. Дана норма матеріального права вказує про розробку даних проектів землеустрою лише за заявою землевласників вабо землекористувачів та встановлює мету даного виду проекту землеустрою. Разом з цим, відповідно до п.18 договору оренди землі, укладеного між сторонами у справі, сторонами даного договору визначено (тобто встановлено волевиявлення учасників даного правочину), що передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення. Згідно частин 1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Таким чином, порушення умов договору оренди, які були вказані позивачем, жодним чином не позбавляють його того, на що він розраховував при укладенні договору. У зв`язку з вищевикладеним суд вважає, що наведені позивачем доводи як разом, так і кожен окремо, не свідчать про порушення прав, свобод чи законних інтересів позивача, не створює такої загрози, не вбачається й порушення норм моралі, традицій, звичаїв тощо, а наведені позивачем окремі порушення законодавства України за відсутності доведених порушень прав, свобод чи законних інтересів, не є підставою для визнання договору оренди землі недійсним. Суд детально проаналізував положення укладеного між сторонами договору оренди землі в сукупності з наявними у справі доказами і приходить до висновку, що умовами даного договору не передбачалося обов`язку відповідача у справі щодо розробки проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь. Також слід вказати, що обов`язки землевласників та землекористувачів щодо розробки проекту землеустрою, який забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь були визначені положеннями ч.4 ст.22 ЗК України, проте на підставі Закону України «Про внесення змін до деякий законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)», що набрав законної сили 05 квітня 2015 року, дану частину цієї статті було виключено. Отже, проаналізувавши доводи та обґрунтування позовної заяви, які наведені нею як підстави для розірвання договору оренди землі , укладеного між нею та ПСП «Дружба», а також докази, які надані стороною позивача на підтвердження заявлених позовних вимог в межах поданого цивільного позову, з огляду на положення ст.ст.12,76,77,78-81,89 ЦПК України суд приходить до висновку, що стороною позивача у справі не надано доказів, які б свідчили про порушення відповідачем умов договору а саме, щодо розробки проекту землеустрою, про погіршення показника родючості ґрунту чи його виснаження, а також недотримання екологічної безпеки землекористування зі сторони відповідача (який орендує земельну ділянку [PERSON] ) ПСП «Дружба», відповідно, з цих підстав у задоволенні позовний вимог [PERSON] до ПСП «Дружба» про розірвання договору оренди землі належить відмовити. За висновком суду, відсутність проекту землеустрою не входить до переліку підстав розірвання договору оренди, зазначених у ст. 24, 25 ЗУ «Про оренду землі», отже не може бути підставою для розірвання договору, укладеного між позивачем та відповідачем. Надані стороною позивача у справі докази не спростовують висновків, яких дійшов суд при розгляді даної цивільної справи, з урахуванням предмету спору, характеру спірних правовідносин між сторонами та доказів, які подані сторонами у справі на підтвердження заявлених позовних вимог та заперечень проти позовних вимог. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди землі, згідно положень ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача судові витрати у справі на користь позивача. На підставі ст.ст. 11,526,611,626,627,629, 651,792 ЦК України, ст.ст. 21, 31, 32 ЗУ «Про оренду землі», ст.52 Закону України «Про землеустрій» ст.ст. 141 Земельного кодексу України, ст.ст.4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 76 - 81, 83, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України суд,-

Outcome: dismissed