Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом в суд, в якому просить визнати неправомірними дії Львівської міської ради по узгодженню межі по лінії Б-В акту обстеження та показу меж земельної ділянки по вул. В.Дідушка, 4 у м. Львові від 21.01.2015 року, по середині між будинками на однаковій віддалі до будинку № 4 та будинку № 6 на вул. [PERSON], які оформлені протоколом узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради № 147 від 27.03.2015 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що є власником будинку № 6 по вул.В.Дідушка, 6 у м.Львові, має в користуванні земельну ділянку за цією ж адресою, вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою [PERSON] - власника будинку №4 по вул.В.Дідушка у м.Львові. 28.01.2015 року до неї звернулась дружина відповідача [PERSON] щодо погодження межі земельної ділянки на вул. В.Дідушка, 4 для вироблення кадастрового плану. Від погодження межі земельної ділянки вона відмовилася подавши заяву до Львівської міської ради про свою незгоду щодо меж земельної ділянки. Згодом отримала витяг з протоколу №147 від 27.03.2015 року засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів, яка ухвалила погодити межу між земельними ділянками по лінії Б-В (акт обстеження та показу меж земельної ділянки у м. Львові на вул. В.Дідушка, 4 від 21.01.2015) по середині між будинками, на однаковій віддалі до будинку №4 та будинку №6 на вул. [PERSON]. До цього часу жодного оригіналу документу, яким визначено межу між вказаними земельними ділянками вона не бачила і як проходить межа по лінії Б-В їй не відомо. Вважає, що в результаті протиправних дій узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради безпідставно змінено межі, які визначені містобудівною та земельно-кадастровою документацією та порушено її право землекористування, тому змушена звернутись до суду. В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Представник відповідача - Львівської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечила, покликаючись на його безпідставність, при цьому зазначила, що ухвалою ЛМР надано дозвіл [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою для оформлення землекористування на земельну ділянку на вул. Дідушка, 4 у м. Львові без зазначеної площі ділянки та встановлених меж, зобовязано виготовити проект землеустрою та подати до міської ради на затвердження. Крім того, у відповідності до ухвали Львівської міської ради № 1826 від 14.11.2012 року діє узгоджувальна комісія для вирішення земельних спорів, яка рішення приймає у формі протоколу. Оскільки між сторонами існує спір, щодо погодження межі між земельними ділянками, тому узгоджувальна комісія розглянула його та погодила межу в межах своїх повноважень, по середині між будинками позивача та відповідача. Львівська міська радажодних дій при цьому не вчиняла і порушень законодавства не допустила. Просить в позові відмовити. Відповідач [PERSON] та його представники проти позову заперечили, зазначили, що протокол узгоджувальної комісії має рекомендаційний характер і є результатом роботи засідання комісії, тому не може бути предметом оскарження у суді. Також вказують на те, що право позивача у сфері землекористування не порушено та він не довів необхідності його захисту у вказаний в позові спосіб. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку № 6 по вул. В.Дідушка у м.Львові, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.12.2005 року на 12/25 частин будинку та свідоцтва про право на спадщину від 25.08.2011 року на 13/25 частин, що підтверджується копіями витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9525501 від 10.01.2006 року та № 31388913 від 21.09.2011 року (а.с. 9,10). Також встановлено, що відповідач [PERSON] є власником будинку №4 по вул. В.Дідушка у м.Львові, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.05.2013 року та від 01.07.2013 року (а.с. 111, 112). Вказані будинки знаходяться на земельних ділянках, які є суміжними і знаходяться в користуванні сторін, власником ділянок є територіальна громада м.Львова. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Львівської міської ради від 23.10.2014 року №4006 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення проектів землеустрою» гр. [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою для оформлення землекористування на земельну ділянку на вул. Дідушка, 4 у м. Львові без зазначеної площі ділянки та встановлених меж, зобовязано виготовити через спеціалізовану землевпорядну організацію проект землеустрою та подати до міської ради на затвердження. Ухвалою Львівської міської ради № 1826 від 14.11.2012 року утворено Узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів та затверджено Положення про цю комісію. Відповідно до п.1.3 Положення про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів, затвердженого ухвалою Львівської міської ради №1826 від 14.11.2012 р., основною формою діяльності узгоджувальної комісії є засідання; основним документом, який створює комісія, є протокол. За результатами розгляду спорів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, додержання громадянами правил добросусідства узгоджувальна комісія готує своє рішення, яке оформляється відповідно до протоколу. З долучених до матеріалів справи копій топографічного плану М 1-500 станом на 2006 рік та копії викопіювання з генплану м. Львова від 15.12.2005 р. по вул. Широка-Дідушка, М 1:500 вбачається, що межа земельної ділянки на вул. Дідушка, 4 зі сторони земельної ділянки, що по вул. Дідушка, 6 проходить по стіні будинку № 4 (а.с. 59, 98). Однак, копіями генерального плану М 1:500 присадибної ділянки №4 по вул. Комісарській ([PERSON]) у м. Львові за 29.06.1947 року (а.с.113), плану присадибної ділянки №4 по вул. Комісарській за 18.06.1984 р.(а.с.114), викопіювання з плану м.Львова М 1:500 з нанесенням червоних ліній на вул. Дідушка,4 від 01.07.2011 року (а.с. 120) підтверджується, що межа земельної ділянки по вул. Комісарській (тепер [PERSON]), 4 з ділянкою по вул. Дідушка,6 проходить не по стіні будинку №4 і з відступом від неї. 27.03.2015 року Узгоджувальна комісія для вирішення земельних спорів Львівської міської ради розглянула звернення [PERSON] від 11.02.2015 року, щодо погодження межі між земельними ділянками на вул. В.Дідушка, 4 і вул. Дідушка, 6, та ухвалила погодити межу між земельними ділянками по лінії Б-В, відповідно до акту обстеження та показу меж земельної ділянки у м.Львові на вул. В.Дідушка, 4 від 21.01.2015 р. (а.с. 93), по середині між будинками, на однаковій віддалі до будинку № 4 та будинку № 6 на вул. [PERSON], що стверджується витягом з протоколу № 147 засідання цієї комісії (а.с. 6). Як встановлено в судовому засіданні, Узгоджувальна комісія для вирішення земельних спорів Львівської міської ради за наявності вказаних документів, які містять дані щодо проходження межі між земельними ділянками, і враховуючи спір між [PERSON] і [PERSON] щодо межі між земельними ділянками, виходила з положення ч.2 ст.107 ЗК України, згідно якої у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки; якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки, що є правомірним і грунтується на законі. Рішення узгоджувальної комісії є підставою для прийняття ухвали міської ради (п.1.4 Положення про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів), проте, як встановлено в судовому засіданні Львівська міська рада жодних рішень із вказаного питання не ухвалювала.\~\~ Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. \~\~\~ \~\~\~ Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. \~\~\~\~\~\~\~\~Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. \~\~\~\~\~\~\~\~Згідно\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~\~\~\~\~\~ Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У відповідності до\~ст.152 Земельного кодексу України\~держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Правовідносини з вирішення земельних спорів регулюються ст.ст.158-161 ЗК України. Відповідно до ст.158 ЗК України\~земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом Згідно з п. «г» ч.3 ст.152, ч.5 ст.158 ЗК України\~одним із шляхів захисту прав громадян на земельні ділянки є визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що вирішується судом. У пункті 4\~постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~роз'яснено, що згідно зі\~ст.158 ЗК\~суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. \~\~\~ \~Крім того, згідно з\~ст.25 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» питання вирішення земельних спорів, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Отже, аналіз наведених обставин і положень законодавства дає підстави для висновку, що протокол узгоджувальної комісії не є рішенням органу місцевого самоврядування в розумінні\~ст.16 ЦК України, ч.3 ст.152, ст.158 ЗК України, та що вказаний протокол не створює для сторін жодних правових наслідків з виникненням прав та обовязків, такий не є правовстановлюючим документом, а відтак відсутнє порушення прав позивача та немає необхідності у його захисті у вказаний нею спосіб. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed