Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа: Станично-Луганська селищна рада Станично-Луганського району Луганської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що їм на праві приватної власності належить житлове приміщення - житловий будинок [ADDRESS] . Вказували, що у вищезазначеному будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , які в ньому понад 10 років не проживають, комунальні платежі не сплачують, участі в утриманні житла не приймають, ним не користуються, будь-яких власних речей в житлі не зберігають, його станом не цікавляться. У зв`язку із цим на думку позивачів [PERSON] та [PERSON] втратили право користування вищевказаним житловим приміщенням. Водночас на прохання позивачів [PERSON] та [PERSON] категорично відмовляються прибувати до смт. Станиця-Луганська та особисто знятися з реєстрації за вказаною адресою, у зв`язку із чим на думку позивачів порушують їх права на вищевказане житлове приміщення. У зв`язку з наведеним, просили суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації. Позивачі до суду не з`явилися, у наданій заяві просили розглянути справу у їх відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомили, до суду з заявою про проведення судового розгляду справи без їх участі не зверталися, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавали. Третя особа в судовому засіданні присутньою не була, до суду надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, заперечень по суті позову не подавала. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлені наступні обставини. Із змісту договору дарування, посвідченого 16 березня 2011 року приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Ліньковою О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 159, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками по Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] . Право власності у розмірі Ѕ частки вказаного житлового будинку вищевказаних осіб - [PERSON] та [PERSON] також знаходить своє підтвердження в витягах про державну реєстрацію прав, здійснених КП «Станично-Луганське районне бюро технічної інвентаризації» від 01 червня 2011 року № 30161985 та від 01 червня 2011 № 30162194, відповідно. З копії судового рішення від 13 лютого 2013 року по справі № 435/345/13 Жовтневого районного суду міста Луганська вбачається, що [PERSON] розірвала шлюб, при укладенні якого отримала прізвище - « [PERSON] ». Копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Ковпаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції, актовий запис № 1343, підтверджується факт укладення шлюбу [PERSON] зі зміною нею свого прізвища на « [PERSON] », під яким остання звернулася з позовом до суду. Актом обстеження житлово-побутових умов від 25 березня 2019 року підтверджується, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] за адресою: будинок [ADDRESS] , фактично не проживають понад 10 років з 2009 року. Даний факт підтверджується керуючого справами та секретаря Станично-Луганської селищної ради Луганської області та завірено печаткою. Факт того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] за адресою: будинок [ADDRESS] , фактично не проживають понад 10 років з 2009 року, також підтверджується письмовим свідченнями сусідів позивачів - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки від 27 березня 2019 року № 1168, виданої виконавчим комітетом Станично-Луганської селищної ради Луганської області за адресою будинок [ADDRESS] зареєстровані: позивачі [PERSON] , [PERSON] та відповідачі [PERSON] і [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не є членами сім`ї власників будинку. Згідно ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Судом встановлено, що відповідачі не проживають в будинку, своїх речей там не зберігають, житловою площею не цікавляться, витрати по його утриманню не несуть, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування житловим приміщенням, не вчинили. За таких обставин, суд, оцінивши зібрані по справі докази приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог під час розгляду справи не подано, а судом не здобуто. Водночас, в іншій частині, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки суд приймає до уваги норми діючого законодавства, а саме ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», згідно положень якої - зняття з реєстрації місця проживання відбувається, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття такої особи з реєстрації у вказаному житловому приміщенні. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції, що покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення прав позивача зі сторони відповідачів, які підлягають захисту, шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . На підставі наведеного,

Outcome: partial