Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

[PERSON], як представник [PERSON] у серпні 2016 року звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] та нотаріуса Другої Черкаської державної нотаріальної контори [PERSON] про визнання заповіту недійсним, визнання недійсними дій нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, вказавши, що 29.10.2003 року нотаріусом [PERSON] був посвідчений заповіт [PERSON] [INFO], яка на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] автомобіль ВАЗ 2103, а всі інше своє майно заповіла [PERSON]. Позивач, як син спадкодавця вважав заповіт недійсним, а дії нотаріусів при посвідченні заповіту та видачі свідоцтв про право на спадщину неправомірними, оскільки в заповіті не зазначено ідентифікаційних даних спадкодавця, а саме реєстраційного номеру облікової картки платника податків або серії та номеру паспорту дати його видачі та органу, який видав паспорт. Крім того в заповіті не вказано місце проживання обох спадкоємців, їх ідентифікаційні номери та дати їх народження. У витягу зі Спадкового реєстру №31939611 також відсутній РНОКПП спадкодавця та дата її народження. В заповіті не вказано кольору автомобіля, номеру двигуна, року випуску, дати та місця реєстрації, а також не конкретизовано яке саме «все інше майно» [PERSON] заповідає [PERSON]. Нотаріус [PERSON] не розяснила [PERSON] положення статей 1241 та 1307 ЦК України. На думку позивача крім заповіту від 29.10.2003 року був укладений договір довічного утримання, примірник якого повинен зберігатися у нотаріуса. [PERSON] 03.07.2012 року у звязку із погіршенням стану здоровя потрапила до медичного закладу де в неї виявили тяжку хворобу. Після чого з 4 по 18 липня 2012 року вона проживала разом із [PERSON] та померла 18.07.2012 року. За таких обставин [PERSON], як представник [PERSON] просила суд, - визнати недійсним заповіт від 29.10.2003 року посвідчений нотаріусом [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №4846 та визнати недійсним видачу «Свідоцтва про право на спадщину» [PERSON] за заповітом від 29.10.2003 року нотаріусом [PERSON]. У вересні 2016 року [PERSON], як представник [PERSON], збільшила позовні вимоги та просила суд крім задоволення первісно заявлених вимог ще й усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті 18.07.2012 року [PERSON], оскільки 06.07.2012 року у [PERSON] виявили невиліковну хворобу, після чого вона була тяжко хворою людиною, прикутою до ліжка та потребувала догляду, який її син [PERSON] не здійснював, а навпаки ухилявся від надання своїй матері необхідної допомоги. У січні 2017 року [PERSON], як представник [PERSON], збільшила позовні вимоги та просила суд крім задоволення попередніх своїх вимог ще й визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14.07.2016 року згідно з яким [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. При цьому вважала, що [PERSON] не мав права продавати вказану квартиру, а нотаріус [PERSON] посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, оскільки [PERSON] не зареєстрував своє право власності на відчужувану квартиру, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того на момент складання заповіту від 29.10.2003 року [PERSON] не була власником квартири [ADDRESS], а отже, на думку представника позивача, і не мала права розпоряджатися нею у заповіті від 29.10.2003 року. Ухвалами суду до участі у справі в якості співвідповідачів залучені [PERSON] та [PERSON], а в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору нотаріус [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], підтримала позовні вимоги, підтвердила обставини викладені у позовній заяві та доповненнях до неї і просила позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судових засіданнях за його участі повністю підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] проти позову заперечували. Вважали, що і заповіт [PERSON], і свідоцтва про право на спадщину і договір купівлі-продажу квартири повністю відповідають вимогам законодавства України та правових підстав для визнання їй недійсними не має. Крім того [PERSON] пояснив, що звинувачення представника позивача на його адресу у ненаданні допомоги своїй матері не відповідають дійсності. Відповідач [PERSON] подав письмові заперечення проти позову вважаючи що квартира [ADDRESS] придбана ним у [PERSON] на законних підставах за договором купівлі-продажу від 14.07.2016 року. Відповідачі - нотаріуси [PERSON] та [PERSON], а також треті особа - нотаріус [PERSON] просили проводити розгляд справи без їх участі. Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, оголосивши письмові заперечення проти позову, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 29.10.2003 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено заповіт [PERSON] [INFO], яка народилася у с. Ружична Ружичнянського району Хмельницької області та проживає у [INFO], яка на випадок своє смерті зробила таке розпорядження: автомобіль марки ВАЗ 2103, кузов №16728, заповідає [PERSON], а всі інше її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідала [PERSON]. Заповіт підписано [PERSON] у присутності нотаріуса о 10.05 годині в приміщенні нотаріуса за адресою м. Черкаси бул. Шевченка, 287 Судом оглянуто оригінал вказаного заповіту, який міститься в спадковій справі №770/12 заведеній у Другій Черкаській державній нотаріальній конторі. Заповіт викладено на спеціальному нотаріальному бланку серії ВАР №589672. Дійсність вказаного нотаріального бланку та його видачу і витрачання саме нотаріусом [PERSON] підтверджено Інформаційною довідкою з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів (т.2 а.с. 185). Відомості про реєстрацію та посвідчення заповіту 29.10.2003 року внесені нотаріусом [PERSON] до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ (т.1 а.с. 68). Оскільки заповіт складено та посвідчено 29.10.2003 року то він повинен відповідати вимогам законодавства, які діяли в Україні на той час. Так, відповідно до ч.1 ст. 534 ЦК УРСР (1963), - кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Доводи представника позивача про те, що вказаний заповіт повинен містити посилання на норми ЦК України, зокрема статті 1241 та 1307, є безпідставними, оскільки чинний ЦК України вступив в дію з 01.01.2004 року, тобто вже після складання оспорюваного заповіту. Відповідно до ст. 547 ЦК УРСР (1963), - заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Вказані вимоги закону повністю дотримані у заповіті [PERSON] від 29.10.2003 року, а саме, - він укладений у письмовій формі, в ньому зазначено місце і час його складання, він підписаний особисто заповідачем та нотаріально посвідчений. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За змістом ч.2 ст. 223 ЦПК України, - після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. З приводу ідентифікації особи, якою складено заповіт від 29.10.2003 року суд враховує наявність судових рішень, що набрали законної сили у цивільній справі №711/7636/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. У вказаній справі [PERSON] просив визнати недійсним заповіт [PERSON] від 29.10.2003 року посвідчений нотаріусом [PERSON] з тих підстав, що на момент складання заповіту [PERSON] не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Таким чином [PERSON] визнавав, що заповіт від 29.10.2003 року складено саме [PERSON] та не висловлював сумнівів в ідентифікації особи, яка склала оспорюваний заповіт від 29.10.2003 року. Крім того в рішенні Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.06.2015 року у справі №711/7636/13-ц суд встановив, що 29.10.2003 року [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] (т.2 а.с. 211-212). У задоволенні позову [PERSON] судом відмовлено. До аналогічних висновків, щодо особи заповідача прийшли переглядаючи в апеляційному та касаційному порядку вказану справу Апеляційний суд Черкаської області (ухвала від 15.10.2015 року) та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 28.01.2016 року) (т.1 а.с. 71-72). Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.06.2015 року у справі №711/7636/13-ц судами апеляційної та касаційної інстанції залишено без змін. Крім того інформації зазначеної в заповіті про заповідача, а саме прізвища, імені, по-батькові, дати та місця народження, а також місця проживання цілком достатньо для ідентифікації заповідача. За таких обставин суд вважає доведеним, що заповіт від 29.10.2003 року посвідчений нотаріусом [PERSON] складено саме [PERSON] [INFO], яка є матірю [PERSON] та [PERSON], а заперечення цього факту позивачем та його представником є надуманими. Посилання представника позивача про те, що за заповітом від 29.10.2003 року неможливо ідентифікувати осіб, яким [PERSON] заповіла своє майно також не можуть бути прийняті судом. При цьому суд враховує, що крім синів [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] ніхто на спадщину після її смерті не претендував і не претендує. Тлумачення заповіту від 29.10.2003 року в частині ідентифікації осіб на чию користь він складений після відкриття спадщини фактично проведено самими спадкоємцями [PERSON] та [PERSON], що не суперечить ч.1 ст. 1256 ЦК України. Доводи [PERSON] про те, що заповіт [PERSON] від 29.10.2003 року не може стосуватися майна, набутого нею у власність у період з 30.10.2003 року і до дня смерті 18.07.2012 року є помилковими, оскільки в заповіті чітко та однозначно викладена воля спадкодавця на заповідання [PERSON] всього майна заповідача (крім автомобіля ВАЗ 2103) яке не тільки належить їй на момент складання цього заповіту а й всього того що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право. При такому формулюванні заповіту [PERSON], у випадку набуття у період з 29.10.2003 року по 18.07.2012 року будь-якого майна, не повинна була знову звертатися до нотаріуса для складання нових заповітів. За таких обставин судом не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним заповіту від 29.10.2003 року. 18.07.2012 року [PERSON] померла у віці 77 років у селі Червона Слобода Черкаського району Черкаської області, що підтверджено свідоцтвом про смерть (т.1 а.с. 13). 09.10.2012 року до Другої Черкаської державної нотаріальної контори із заявою при прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся її син [PERSON] (т.2 а.с. 184). 09.10.2012 року у Другій Черкаській ДНК заведена спадкова справа №770/12 після смерті [PERSON], що зареєстровано у Спадковому реєстрі (т.1 а.с. 16). 27.11.2015 року до Другої Черкаської ДНК із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом звернувся син [PERSON] [PERSON] (т.2 а.с. 186). Згідно довідки КП «Придніпровська СУБ» Черкаської міської ради від 03.11.2012 року (т.2 а.с. 191), - [PERSON] та [PERSON] була зареєстровані разом за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, - спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Таким чином [PERSON], як спадкоємець за заповітом після смерті 18.07.2012 року [PERSON] прийняв спадщину. Щодо позовних вимог про усунення [PERSON] від спадкування необхідно зазначити наступне. Підстави для усунення від права на спадкування передбачені статтею 1224 ЦК України. Так, зокрема, згідно ч.5 ст. 1224 ЦК України, - за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідач [PERSON] заперечував посилання представника позивача про те, що він ухилявся від надання допомоги своїй матері, а отже ця обставина не була визнана сторонами та потребувала доказування. В той же час ні позивачем ні його представником суду не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] ухилявся від надання допомоги [PERSON]. Надані суду позивачем медичні документи щодо захворювання [PERSON], зокрема протокол МРТ обстеження від 06.07.2012 року (т.1 а.с. 29) та запис лікаря про огляд [PERSON] 17.07.2012 року (т.1 а.с. 30-31) можуть свідчити лише про виявлення у [PERSON] певного захворювання та його перебіг, а не про те, що [PERSON] ухилявся від надання їй допомоги. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). За таких обставин під час розгляду справи в суді не доведено наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про усунення [PERSON] від права на спадкування після смерті [PERSON]. 27.11.2015 року державним нотаріусом Другої Черкаської ДНК [PERSON] видані [PERSON] Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на наступне майно (т.2 а.с. 192-195): - квартиру [ADDRESS]; - грошовий вклад в сумі 11\~000 гривень в АТ «Ощадбанк». 29.12.2015 року державним нотаріусом Другої Черкаської ДНК [PERSON] видано [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на наступне майно (т.2 а.с. 204): - земельну ділянку площею 0,0548 га кадастровий номер 7124989000:02:006:0321 що розташована: Черкаська область Черкаський район, с. Червона Слобода, садівниче товариство «Дніпро», ділянка №258. Суд вважає, що видача нотаріусом [PERSON] спадкоємцю [PERSON] вказаних Свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] відбулося у повній відповідності із вимогами законодавства України. При цьому суд враховує, що на момент смерті [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS], зокрема ? частина вказаної квартири була нею набута в результаті приватизації, що підтверджено Свідоцтвом №8327 про право власності на житло виданим органом приватизації Придніпровського райвиконкому м. Черкаси (т.2 а.с. 187), а інша ? частина вказаної квартира належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.04.1999 року після смерті її чоловіка [PERSON] виданого Другою Черкаською ДНК (т.2 а.с. 188). Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] 22.01.2004 року було зареєстровано Реєстрі прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с. 17). Належність [PERSON] грошового вкладу в сумі 11000 гривень у АТ «Ощадбанк» підтверджено Довідкою №11/2-23/27/17/17 від 04.03.2013 року Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» (т.2 а.с. 190). Земельна ділянка площею 0,0548 га кадастровий номер 7124989000:02:006:0321 що розташована: Черкаська область Черкаський район, с. Червона Слобода, садівниче товариство «Дніпро», ділянка №258 належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР №17-20-454, виданого та зареєстрованого Червонослобідською сільською радою Черкаського району Черкаської області 16.05.2000 року (т.2 а.с. 199-200) та Витягом з Державного земельного кадастру (т. 2 а.с. 201-202). Таким чином у суда відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним видачу [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON]. 14.07.2016 року між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т.2 а.с. 163). Договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON]. Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири тим, що [PERSON] не зареєстрував своє право власності на спірну квартиру представник позивача не врахувала, що Реєстр прав власності на нерухоме майно (далі Реєстр) та Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр) це різні реєстри, один з яких, а саме Реєстр на даний час вже не ведеться, у звязку із чим записи внесені до нього не корегуються та не змінюються і саме тому в ньому продовжує існувати запис про реєстрацію у 2004 році за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS]. А в актуальному на даний час Державному реєстрі записи про право власності на нерухоме майно змінюються в залежності від зміни власника. Саме із вищевказаних причин немає жодних суперечностей у тому, що в Інформаційній довідці від 28.10.2015 року (т.1 а.с. 17-18) наявний лише запис із Реєстру про право власності на спірну квартиру [PERSON] (станом на 28.10.2015 року [PERSON] ще не отримав свідоцтва про право на спадщину), а в Інформаційній довідці від 18.10.2016 року (т.1 а.с. 160-161) продовжує відображатися запис в Реєстрі про право власності [PERSON] та вже наявний запис в Державному реєстрі про право власності [PERSON] на спірну квартиру ([PERSON] вже продав вказану квартиру за договором від 14.07.2016 року). Таким чином в Інформаційній довідці від 28.10.2015 року ще не могло бути запису про право власності [PERSON] на спірну квартиру, а в Інформаційній довідці від 18.10.2016 року вже не могло бути такого запису. Натомість факт реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру підтверджено Витягом від 27.11.2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.2 а.с. 166) згідно з яким за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 27.11.2015 року виданого Другою Черкаською ДНК зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], а також Інформаційною довідкою від 14.07.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.2 а.с. 174-175). За таких обставин судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 14.07.2016 року. Проаналізувавши досліджені у судовому засіданні докази суд приходить до висновку, що нотаріус [PERSON], посвідчуючи заповіт від 29.10.2003 року [PERSON]; нотаріус [PERSON] видаючи [PERSON] свідоцтва від 27.11.2015 року та від 29.12.2015 року про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON]; та нотаріус [PERSON] посвідчуючи 14.07.2016 року договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] і [PERSON] діяли правомірно та обґрунтовано, а всі звинувачення представника позивача на адресу нотаріусів щодо грубого порушення законодавства України є надуманими і безпідставними. У звязку із відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати понесені позивачем [PERSON] відшкодуванню не підлягають. В той же час відповідач [PERSON] просив суд стягнути із позивача на свою користь понесені судові витрати на правову допомогу адвоката [PERSON] в сумі 9984,30 гривень підтверджені квитанцією від 28.03.2017 року. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.\~ Витрати на правову допомогу належить до витрат повязаних з розглядом судової справи (п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК). Між [PERSON] та адвокатом [PERSON] 07.10.2016 року укладено Договір про надання правової допомоги (т.1 а.с. 116-117). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції, що діє з 01.01.2017 року), - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. До 01.01.2017 року ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачала, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Правова допомога [PERSON] по даній справі надавалася у період з жовтня 2016 року по березень 2017 року. У жовтні-листопаді 2016 року розмір мінімальної заробітної плати складав 1450 гривень, з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати складав 1600 гривень, а з 1 січня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 1600 гривень. Згідно з Актом від 28.03.2017 року приймання наданих послуг за Договором від 07.10.2016 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] відповідачу була надана наступна правова допомога: 1. У період з 07.10.2016 року по 16.11.2016 року, - консультація (тривалістю 1 година), складання відзиву на позов від третьої особи (тривалістю 2 год.), складання заперечення на апеляційну скаргу (тривалістю 1 год.) та участь у судових засіданнях 07.10.16 та 16.11.16 (загальною тривалістю 3 години 4 хвилини). В той же час в матеріалах справи відсутні такі документи як відзив на позов від третьої особи та заперечення на апеляційну скаргу, а тому в цій частині суд вважає недоведеними вимоги [PERSON] про відшкодування судових витрат. Отже за період з 07.10.16 по 16.11.16 року розмір витрат на правову допомогу становить: (1450 грн. х 40%) х 4 години 4 хвилини = 2358,60 гривень. 2. У період з 1 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року участь у судовому засіданні 22.12.2016 року тривалістю 1 година 28 хвилин. Адвокат при визначенні витрат на правову допомогу надану 22.12.2016 року помилково застосував статтю 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» в редакції, яка діє з 01.01.2017 року та розраховував такі витрати виходячи із прожиткового мінімуму встановленого на 01.01.16 року (1378 грн.), замість мінімальної заробітної плати яка діяла з 01.12.2016 року (1600 грн.), однак оскільки [PERSON] та адвокат [PERSON] погодили цей розмір витрат та він не перевищує граничного розміру передбаченого ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» суд застосовує розрахунок наведений у клопотанні відповідача про стягнення судових витрат. Отже за 22.12.2016 року розмір витрат на правову допомогу становить: (1378 грн. х 40%) х 1 годину 28 хвилин = 808,4 гривень. 3. У період з 01.01.2017 року по 14.03.2017 року, - складання заперечення на позов (тривалістю 2 год.), участь у судових засідання 23.01.17, 09.02.17, 23.02.17, 14.03.17 (загальною тривалістю 5 годин 56 хвилин). Отже за період з 01.01.17 по 14.03.17 року розмір витрат на правову допомогу становить: (1600 грн. х 40%) х 7 годин 56 хвилин = 5077,3 гривень. Участь адвоката [PERSON] в судових засіданнях підтверджена журналами судових засідань. Таким чином загальна сума витрат на правову допомогу понесених відповідачем [PERSON], яка підлягає стягненню на його користь із позивача [PERSON] становить 8244,3 гривень (із розрахунку 2358,6 + 808,4 + 5077,3). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed