Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» (надалі «Відповідач», «ПАТ «Прикарпаттяобленерго») про зобовязання Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» надати [PERSON] інформацію щодо: загальної суми заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розмірів і підстав відрахувань та утримань із заробітної плати [PERSON] Олексій помісячно за період роботи з 16.08.2000 року по 08.06.2004 року відповідно до розділу ІІ п.п.2.4.-2.30. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Міністерства статистики України від 11 грудня 1995 р. N 323 та зареєстрованої в Міністерстві ю України 21 грудня 1995 р. за №465/1001; належним чином (відповідно до вимог пунктів 5.26,5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організації розпорядчої документації, Вимог до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.03 N55) засвідчені документів, а саме: всіх наказів, якими [PERSON] надавались відпустки за період роботи з 16.08.2000 року по 08.06.2004 року; довідку (інформацію) про те, де саме територіально знаходилось робоче [PERSON] і кому з службових осіб він підпорядковувався протягом роботи з 16.08.2000 року по 08.06.2004 року; довідку (інформацію) про дату та суму виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 16.08.00 року по 01.01.01 року; довідку (інформацію) про дату та суму виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористану додаткову щорічну відпустку за період роботи з 16.08.00 року по 01.01.01 року; довідку (інформацію) про дати та суми виплат за всі надані [PERSON] відпустки за період роботи з 03.12.01 року по 08.06.04 року із зазначенням виду відпустки, кількості днів відпустки, періоду, за який відпустка надається. Позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги мотивовані тим, що ПАТ «Прикарпаттяобленерго» неправомірно відмовлено Позивачу у наданні відповіді на інформаційний запит, чим порушено права Позивача. Представник Відповідача ПАТ «Прикарпаттяобленерго», в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, в судовому засіданні представник Відповідача покликалася на пропуск Позивачем строку звернення до суду з даним цивільним позовом та просила відмовити в задоволенні позовних вимог з цієї підстави. Заслухавши пояснення представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно Довідки ПАТ «Прикарпаттяобленерго» №051/57 від 19 травня 2011 року (а.с. 4) [PERSON] працював у ВАТ «Прикарпаттяобленерго» на посаді юрисконсульта Коломийського МРЕМ у періоди з 16.08.2000 по 02.01.2011 р.р. та з 03.12.2001 по 08.06.2004 р.р. на посаді юрисконсульта юридичного відділу. 04 травня 2011 року [PERSON] звернувся до Голови правління ВАТ «Прикарпаттяобленерго» із заявою про надання довідки про його роботу у ВАТ «Прикарпаттяобленерго» із зазначенням посади і розміру заробітної плати. У вказаній довідці просив відобразити помісячно суми заробітної плати з розшифровкою за видами виплат. 19 травня 2011 року ПАТ «Прикарпаттяобленерго» видало Довідку №051/57, в якій зазначено інформацію щодо періодів роботи та посад [PERSON] у ВАТ «Прикарпаттяобленерго». 06 липня 2011 року [PERSON] звернувся до Голови правління ВАТ «Прикарпаттяобленерго» із заявою про сприяння реалізації закріплених Конституцією України та чинним законодавством прав на звернення, в якому пропонував усунути порушення вимог абзацу 2 статті 19 Закону України «Про звернення громадян» шляхом надання повної відповіді на нижчевикладені питання; направити на його адресу розшифровку суми (136,72 грн.) графи за червень 2004 року довідки №884 від 19.05.11 «Інші неоподатковані доходи»; направити на його адресу довідку про його роботу у ВАТ «Прикарпаттяобленерго» із зазначенням розміру заробітної плати згідно із наказом про прийом на роботу, штатним розписом або іншим локальним нормативним актом, діючим на підприємстві, у якому встановлений розмір його заробітної плати у період з грудня 2001 року по червень 2004 року; направити на його адресу розшифровку нарахувань заробітної плати, вказаних у довідці №884 від 19.05.11, вказавши розміри виплат згідно із видами виплат, які належать до фонду оплати праці, передбачені Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Міністерства статистики України від 11 грудня 1995 року № 323 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 грудня 1995 року за №465/1001, передбаченими розділом ІІ даної Інструкції. Листом №054/4272 від 20 липня 2011 року ПАТ «Прикарпаттяобленерго» надало відповідь на заяву [PERSON] від 06 липня 2011 року, до якої додало Довідку №193 від 14 липня 2011 року про заробітну плату за 2001-2004 роки. Вважаючи неповною відповідь Відповідача, викладену в листі №054/4272 від 20 липня 2011 року, посилаючись на порушення вимог чинного законодавства України. [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом. Так, відповідно до статті 110 Кодексу законів про працю України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. В поданій до суду позовній заяві Позивач покликається на те, що за час роботи у Відповідача про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат він не повідомлявся, а повідомлявся тільки про загальну суму заробітної плати без розшифровки за видами виплат. При цьому, належних доказів на підтвердження того факту, що при кожній виплаті заробітної плати Позивач не повідомлявся з боку Відповідача про дані, передбачені статтею 110 Кодексу законів про працю України, Позивачем суду не надано. В той же час, згідно з частинами 1 та 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, в позовній заяві Позивач посилається на те, що він має право звернутися із відповідною заявою про отримання інформації від Відповідача у відповідності до Закону України «Про інформацію». Заперечуючи проти позову, представник Відповідача покликалася на пропуск Позивачем строку звернення до суду з даним позовом, як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог. В письмових поясненнях на заперечення Відповідача Позивач вказав на те, що право на інформацію є його особистим немайновим правом, а, відтак, у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України, на позовні вимоги в даній цивільній справі позовна давність не поширюється. Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3,4,5 статті 267 ЦК України). Статтею 268 ЦК України визначено перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Зокрема, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом (пункт 1 частини 1 статті 268 ЦК України). В той же час, Суд звертає увагу на невірність тлумачення Позивачем правової природи позовних вимог, заявлених в даній цивільній справі, оскільки в даній справі позовні вимоги заявлено про захист трудових прав Позивача, як колишнього працівника ВАТ «Прикарпаттяобленерго», а не особистих майнових прав Позивача. Зокрема, звертаючись до Відповідача із заявами про надання відповідної інформації, Позивач реалізовував свої трудові права колишнього працівника, який має право на отримання інформації, повязаної із виплатою йому заробітної плати, а також отримання інформації про здійснені виплати за невикористані відпустки. Крім того, у вказаних заявах до Відповідача, як і в позовній заяві, поданій до суду, Позивач самостійно в якості правової підстав покликається на норму статті 110 Кодексу законів про працю України, якою передбачено право працівника на отримання відповідної інформації щодо заробітної плати. Таким чином, в даній цивільній справі мова йде про захист трудового права Позивача на отримання інформації щодо його заробітної плати, як колишнього працівника підприємства Відповідача. При цьому, оскільки із відповідними заявами Позивач звертався до Відповідача уже станом на час, коли він не перебував у трудових відносинах з Відповідачем, Суд приходить до висновку про те, що спеціальні строки позовної давності, які встановлені законом для вирішення трудових спорів, не підлягають застосуванню у спірних відносинах, а застосуванню підлягає загальний строк позовної давності у три роки. Так, як встановлено Судом, з даним цивільним позовом Позивач звернувся до суду 30 травня 2016 року (про що свідчить відповідна реєстраційна відмітка на поштовому штемпелі на конверті, в якому відправлено позовну заяву на адресу суду). При цьому, як встановлено Судом, із відповідними заявами до Відповідача Позивач звертався 04 травня 2011 року та 06 липня 2011 року. Відповідь на заяву Позивача від 06 липня 2011 року було надано Відповідачем листом від 20 липня 2011 року, про що самостійно стверджено Позивачем в позовній заяві. Таким чином, з порушенням своїх прав (оскільки Позивач вищевказану відповідь Відповідача неповною та такою, що порушує вимоги чинного законодавства) Позивач дізнався в липні 2011 року. До суду ж Позивач з даним цивільним позовом звернувся 30 травня 2016 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності у три роки. Жодних поважних причин пропуску строку позовної давності Позивачем в позовній заяві не наведено, а Судом таких обставин не встановлено. При цьому, Суд повторно звертає увагу на необґрунтованість доводів Позивача щодо непоширення на спірні правовідносини строку позовної давності. Отже, станом на 30 травня 2016 року (час звернення до суду) позовна давність за позовними вимогами Позивача сплила, а підстави для поновлення строку позовної давності відсутні. Вищевказане є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності. В контексті вищезазначеного, Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Згідно практики Європейського суду з прав людини (пункт 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України»), яке є обовязковим на території України, строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми). Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку позовної давності. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 256-268 Цивільного Кодексу України, ст. 110 Кодексу законів про працю України,

Outcome: dismissed