Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

[PERSON] у поданій нею до суду до Акціонерного товариства «Українська залізниця» позовній заяві просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року в сумі 11242,12 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка послалася на таке: 3 13 червня 2013 року вона працювала телефоністом міжміського телефонного зв`язку 2 класу у структурному підрозділі «Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку» державного підприємства «Донецька залізниця». Відповідач є правонаступником державного підприємства «Донецька залізниця» як про це зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №910/5953/17. З лютого 2016 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати аж до 31 серпня 2016 року. Після цієї дати нарахування заробітної плати припинилося, але з роботи до цього часу її ніхто так і не звільнив. Станом на 30 липня 2021 року розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року становить 14299 гривень 02 копійки (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 11242 гривні 12 копійок), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача, оскільки усі печатки із структурних підрозділів відповідача, що залишились на території непідконтрольній органам державної влади України, були ним вилучені. Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року вона не може. Добровільно сплатити їй заборгованість по заробітній платі відповідач відмовляється. Не сплачуючи їй заробітну плату у період з лютого 2016 року і по теперішній час роботодавець (він же відповідач) грубо порушує вимоги чинного трудового законодавства - ст.43 Конституції України, ст.ст.21,94,97,115 ч.1 КЗпП України, що спонукає її вжити заходів щодо судового захисту порушених прав. Судовою ухвалою від 16.08.2021 відкрито спрощене провадження у справі за дійсним позовом з повідомленням сторін, справу призначено у судове засідання для розгляду по суті, а також постановлено про витребування доказів (а.с.22-23). У судове засідання позивачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність з посиланням на підтримання позову у повному обсязі. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с.31,36), у судове засідання явку представника не забезпечив, відзив на позов не подав. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків. Судом установлено: Згідно з копією трудової книжки позивачки, вона - [PERSON] з 13.06.2013 працювала у Дебальцевській дистанції сигналізації та зв`язку ДП «Донецька залізниця», з 21.03.2014 - телефоністом міжміського телефонного зв`язку 2 класу в телефонно-телеграфній станції Дебальцеве (а.с.4-10). Зазначені обставини відповідачем не спростовані. Запису про припинення трудових правовідносин надана копія трудової книжки не містить. Постановою КМ України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» утворене публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту загального користування, які реорганізуються шляхом злиття згідно з додатком 1. До переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», що містить Додаток 1, увійшло Державне підприємство «Донецька залізниця», код згідно з ЄДРПОУ - 01074957. Постановою Кабінету Міністрів України №938 від 31.10.2018 Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» змінило тип з публічного на приватне та повне найменування на Акціонерне товариство «Українська залізниця». З тексту Статуту АТ «Укрзалізниця» (в редакції постанови КМ України від 13.05.2020 № 452), розміщеного на офіційному сайті Верховної Ради України за посиланням: https://zakon.rada.gov.ua/go/735-2015-n, Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. 16 червня 2020 року Велика палата Верховного суду вирішила виключну правову проблему у справі № 910/5953/17 провадження № 12-98гс19) щодо питання правонаступництва АТ «Укрзалізниця» за боргами державних підприємств залізничної галузі (зокрема, ДП «Донецька залізниця»), шляхом злиття яких було створене це товариство», зазначивши, що при реорганізації відбувається універсальне правонаступництво, коли все майно, права та обов`язки юридичної особи, яка припиняється, переходять до правонаступників. При злитті є лише один правонаступник, який набуває не окремі, визначені в акті приймання-передачі активи та зобов`язання юридичних осіб, які припиняються, а всю їх сукупність. Тому АТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх державних підприємств залізничної галузі (зокрема, ДП «Донецька залізниця»), шляхом злиття яких було створене це товариство», - зауважив Суд. Також Велика Палата ВС визначила, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ - 21 жовтня 2015 року. Статтею 43 Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із частиною 1 статті 30 Закону України «Про оплату праці», другою частиною якої встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст.1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Вирішуючи питання щодо порушення права позивачки на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на підприємстві відповідача, суд виходив з такого: Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд уважає встановленим факт наявності заборгованості із заробітної плати, не виплаченої відповідачем позивачці за період з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року. З доданих до позову табуляграм, виданих відповідачем на виконання ст.100 КЗпП України (а.с.12-16), убачається, що позивачці: за лютий 2016 року всього нараховано 2161,41 грн, сума до виплати 750,74 грн, за березень 2016 року всього нараховано 2137,38 грн, сума до виплати 1731,27 грн, за квітень 2016 року всього нараховано 1949,19 грн, сума до виплати 1578,85 грн, за травень 2016 року всього нараховано 1940,90 грн, сума до виплати 1572,13 грн, за червень 2016 року всього нараховано 2025,36 грн, сума до виплати 1640,55 грн, за липень 2016 року всього нараховано 2470,48 грн, сума до виплати 224,62 грн, за серпень 2016 року всього нараховано 4101,52 грн, сума до виплати 627,30 грн. Відповідачем факт наявності такої заборгованості за цей період не спростований, доказів виплати позивачу заборгованості за означений період (попре зобов`язання судовою ухвалою про надання таких доказів) не надано, як і доказів того, що надані позивачкою відомості є недостовірними. Загальний розмір нарахованої заробітної плати за спірний період склав 16786,24 грн, до виплати -8125,46 грн. Тож суд вважає вимогу стягнення заборгованості по заробітній платі за означений період обґрунтованою. Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету, а саме: податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (168.1.1). Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (168.1.2.). Згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, позов підлягає задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивачки заборгованості із заробітної плати без утримання обов`язкових податків та зборів період з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року у розмірі 16786,24 грн. При цьому визначення саме такого розміру заборгованості не є виходом за межі заявлених позовних вимог (за позовною заявою розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати складає 14299,02 грн, що за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати складає 11242,12 грн), позовні вимоги охоплюють весь без виключення спірний період - 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року, що свідчить про допущену позивачкою лічильну помилку. Також, дістаючи висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Відповідачем не спростована та обставина, що у спірний період часу позивачка перебувала з ним у трудових правовідносинах, за що їй мала бути нарахована та сплачена заробітна плата. Проте, свого обов`язку з оплати праці позивачки відповідач не виконав, факт нарахування позивачці заробітної плати у спірний період часу та невиплати нарахованої заробітної плати відповідачем не спростований. Тож, конституційне право позивачки на одержання винагороди за працю має бути захищено. З огляду на наведене, суд уважає, що позов слід задовольнити. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У зв`язку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 908,00 грн, виходячи з такого: Відповідно до пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» в розрахунку на місяць у розмірі 2270,00 грн. Отже, при поданні позову розмір судового збору в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не мав бути меншим за 908,00 грн. Оскільки 1% від заявленої до стягнення грошової суми менший за 908,00 грн, тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір у сумі 908,00 грн.

Outcome: approved