Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

Адвокат Шаповал Андрій Миколайович звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом в інтересах [PERSON] до ТОВ «Радуга СІТІ ЛТД» про визнання майнових прав на об`єкт інвестування. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає наступне. 01.07.2016 року між ТОВ «Радуга СІТІ ЛТД», в особі директора Кот Едгара Олександровича, з однієї сторони та [PERSON] , з іншої сторони укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири. 01.07.2016 року між ТОВ «Радуга СІТІ ЛТД», в особі директора Кот Едгара Олександровича, з однієї сторони та [PERSON] , з іншої сторони укладено Договір про забезпечення виконання зобов`язань №8/73. Відповідно до Попереднього договору вбачається, що ТОВ «РАДУГА СІТІ ЛТД» зобов`язується укласти з позивачем, [PERSON] , Основний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , протягом 2-го кварталу 2017 року, пунктом 1.4. Попереднього договору встановлено, що плановий строк введення в експлуатацію будинку - 2й квартал 2017 року. Відповідно до п. 1.4.1. Попереднього договору зазначено, що сторони зобов`язуються укласти Основний договір протягом 2-го кварталу 2017 року. Зазначено, що станом на сьогодні будинок в експлуатацію не введено, Основний договір між сторонами не укладався, відповідного повідомлення від відповідача, яке надсилається поштою рекомендованим листом або іншим способом, позивачу не надходило, що призвело до порушення відповідачем п. 1.4.1. та п. 4.2.3. Попереднього договору. Також, відповідно до договору про забезпечення виконання зобов`язання № 8/73 від 01.07.2016 року позивач прийняв на себе зобов`язання зі сплати на користь ТОВ «РАДУГА СІТІ ЛТД» грошових коштів в сумі та строки, визначені в розділі 2 Попереднього договору. Відповідно до п. 2.1. договору про забезпечення виконання зобов`язань № 8/73 від 01.07.2016 року розмір грошових коштів, які сплачуються відповідно до умов Договору, як забезпечення виконання зобов`язань згідно п. 1.1 розділу 1 Договору становить 752400 грн., в тому числі ПДВ 20% 125400 грн. Вказано, що підтвердженням виконання заявником вище зазначених договірних зобов`язань є оборотно-сальдова відомість по рахунку 361 від 01.07.2016 року та квитанція до прибуткового касового ордеру № 5 від 01.07.2016 року. Наголошено, що позивач належним чином та в повному обсязі виконав умови Попереднього договору та договору про забезпечення виконання зобов`язань, грошові кошти сплачено на користь відповідача своєчасно та у повному розмірі, будь-які прострочення чи заборгованості відсутні. Також у власній вимозі до відповідача позивач зазначає, що він підтверджує свої обов`язки за вище вказаному Попередньому договорі та по договору про забезпечення виконання зобов`язань з метою їх належного та повного виконання сторонами та набуття [PERSON] права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Позивач, у вимозі, просив повідомити його про наміри ТОВ «РАДУГА СІТІ ЛТД» виконувати свої зобов`язання за Попереднім договором та за Договором про забезпечення виконання зобов`язань № 8/73 від 01.07.2016 року. Однак, відповідачем не було надано відповіді на зазначену вимогу позивача, тобто відповідачем було проігноровано наявність даного листа від інвестора. Посилаючись на викладені обставини справи, представник позивача просить суд: -Визнати за [PERSON] , майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, а саме на: квартиру з номером (будівельним) об`єкта інвестування 73 на 10 поверсі, 2 кімнати, загальною площею 70, 51 кв. м., у житловому будинку [ADDRESS] ; -Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДУГА СІТІ ЛТД», на користь [PERSON] , судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу у розмірі 50 000 гривень 00 копійок. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31 березня 2020 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Радуга СІТІ ЛТД» про визнання майнових прав на об`єкт інвестування. Призначено підготовче засідання по названій справі. Визначено строк для подання відповідачем відзиву на позов у вигляді п`ятнадцяти днів з дня вручення (отримання) ухвали про відкриття провадження. Визначено строк для подання позивачем відповіді на відзив у вигляді п`яти днів з дня отримання позивачем відзиву. Представник позивача у поданій заяві просив справу розглянути у відсутність Позивача та представника позивача та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився. Відповідачу надіслана судова повістка відповідно до вимог ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду невідомі. Поштова кореспонденція, надіслана відповідачу в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - «по закінченням встановленого строку зберігання». Згідно ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відсутність особи за адресою місцезнаходження. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі Відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності Відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні достовірно встановлено, що 01.07.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «РАДУГА СІТІ ЛТД», в особі директора Кот Едгара Олександровича, що діє на підставі Статуту (далі «Сторона-1»), з однієї сторони та громадянкою України [PERSON] (далі «Сторона-2»), з іншої сторони, (далі разом - «Сторони», а окремо «Сторона»), укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляхар О.М., зареєстрованим в реєстрі за №1410. Відповідно до п.1.1. Попереднього договору - за Попереднім договором Сторони зобов`язались, в строки встановлені в підпункті 1.4.1 пункту 1.4. розділу 1 Попереднього договору, укласти Договір купівлі-продажу квартири (далі - «Основний договір»), відповідно до якого Сторона-1 (в Основному договорі - Продавець) зобов`язується передати у власність (продати) окрему квартиру, характеристики якої вказані в підпунктів 1.4.2. пункту 1.4. розділу 1 Попереднього договору (далі - «Об`єкт»), яка знаходиться в житловому будинку за адресою: [ADDRESS], ( далі - «Будинок»), а Сторона-2 (в Основному договорі - Покупець) зобов`язується прийняти у власність (купити) Об`єкт та належним чином сплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 Попереднього договору. Відповідно до п.1.4. Попереднього договору - Плановий строк введення в експлуатацію Будинку - ІІ (другий) квартал 2017 року. Відповідно до п.п. 1.4.1 п.1.4. Попереднього договору - Сторони зобов`язались укласти Основний договір протягом ІІ (другого) кварталу 2017 року, але в будь-якому разі не раніше отримання Стороною-1 правовстановлюючих документів на Об`єкт та надання Державною реєстраційною службою України та/або відповідними державними органами документів, що є необхідними для належного укладення та нотаріального посвідчення Основного договору та з урахуванням вимог пункту 5.2. розділу 5 Попереднього договору. Сторони встановили, що Основний договір укладається протягом 30 календарних днів з моменту отримання Стороною-2 відповідного повідомлення від Сторони-1, яке надсилається поштою рекомендованим листом або іншим способом, який Сторони оберуть за взаємним погодженням. Підпунктом 1.4.1 п.1.4. Попереднього договору - визначено характеристики Об`єкта Секція8 (вісім) Поверх 10 (десятий) Номер квартири73 (сімдесят три ) Кількість кімнат2 (дві) Загальна площа (кв.м.)70,51 кв.м. Будинок в експлуатацію не введено, Основний договір між сторонами не укладався, відповідного повідомлення від відповідача, яке надсилається поштою рекомендованим листом або іншим способом, позивачу не надходило. Крім того, судом встановлено, що 01.07.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «РАДУГА СІТІ ЛТД», в особі директора Кот Едгара Олександровича, що діє на підставі Статуту (далі «Сторона-1»), з однієї сторони та громадянкою України [PERSON] (далі «Сторона-2»), з іншої сторони, (далі разом - «Сторони», а окремо «Сторона»), укладено Договір про забезпечення виконання зобов`язань №8/73 (а.с.16-17). Відповідно до п.1.1. Договору про забезпечення виконання зобов`язань №8/73 - Для підтвердження зобов`язань, що виникли у Сторін згідно з попереднім договором, укладеним 01 липня 2016 року між ТОВ «Радуга СІТІ ЛТД» та [PERSON] , посвідченим Ляхар О.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за №1410, щодо укладення та нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу квартири (далі - «Основний договір»), та забезпечення виконання таких зобов`язань, Сторона-2 сплачує Стороні-1 суму грошових коштів, розмір, порядок та умови сплати якої встановлюються розділом 2 Договору. Вказана сума коштів, після її належної сплати стороною-2 за Договором, зараховується Стороною-1 до платежів за Основним договором. Так. згідно п.2.1. Договору про забезпечення виконання зобов`язань №8/73 - розмір грошових коштів, які сплачуються відповідно до умов Договору як забезпечення виконання зобов`язань, згідно пункту 1.1. розділу 1 Договору становить 752 400 грн. 00 коп., в т.ч. ПДВ 20% 125 400 грн. 00 коп. Підпунктом 2.2.1 пункту 2.1. Договору про забезпечення виконання зобов`язань №8/73 - визначено, що грошові кошти у розмірі 741 000 грн. 00 коп., в т.ч. ПДВ 20% - 123500 грн. 00 коп.Сторона-2 сплачує Стороні-1 у строк до 01.07.2016 року. Підпунктом 2.2.1 пункту 2.1. Договору про забезпечення виконання зобов`язань №8/73 - визначено, що грошові кошти у розмірі 11 400 грн. 00 коп., в т.ч. ПДВ 20% - 190 грн. 00 коп.Сторона-2 сплачує Стороні-1 у строк до 10.08.2016 року. На виконання договірних зобов`язань, Позивачем, [PERSON] сплачено грошові кошти, що визначені п.п. 2.2.1 та п.п. 2.2.2 пункту 2.1. Договору про забезпечення виконання зобов`язань №8/73, що стверджується зворотно-сальдовою відомістю по рахунку № 361 за 01.07.2016 року (а.с.18). Отже, за договором, Позивачем було проінвестовано 68.4 кв.м. квартири [ADDRESS] , а відповідно сплачено 741000,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №5 від 01.07.2016 року (а.с.19). Відповідач зобов`язався протягом 2-го кварталу 2017 року укласти з позивачем Основний договір, проте з боку Товариства жодних дій на виконання даних зобов`язань вчинено не було. Незважаючи на виконання позивачкою взятого на себе обов`язку щодо сплати вартості квартири, на даний час відповідач не уклав з нею Основний договір та не передав останній у квартиру за відповідним Актом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (частина друга стаття 3 Закону). Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Згідно ч. 5 ст. 7, ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій й об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, а також майнові права. Відповідно до положення статті 19 Закону України «Про інвестиційну діяльність», захист інвестицій - це комплекс організаційних, технічних та правових заходів, спрямованих на створення умов, які сприяють збереженню інвестицій, досягненню цілі внесення інвестицій, ефективній діяльності об`єктів інвестування та реінвестування, захисту законних прав та інтересів інвесторів, у тому числі права на отримання прибутку (доходу) від інвестицій. З метою забезпечення сприятливого та стабільного інвестиційного режиму держава встановлює державні гарантії захисту інвестицій. Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. У ч. 1 ст. 9 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» зазначено, що управитель укладає із забудовником договір, за яким забудовник зобов`язується збудувати один або декілька об`єктів будівництва, ввести їх в експлуатацію в установленому законодавством порядку та передати об`єкти інвестування установникам цього фонду у строки та на умовах, визначених цим Законом, Правилами фонду та договором управління майном, а управитель зобов`язується здійснювати фінансування будівництва цих об`єктів будівництва на умовах договору. Відповідно до ч. 2 ст. 10 цього Закону в договорі має бути передбачене зобов`язання забудовника уступити управителю майнові права на нерухомість, яка є об`єктом будівництва, у разі виникнення обумовленого цим договором ризику невиконання забудовником своїх зобов`язань перед управителем. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за попереднім договором та договором про забезпечення виконання зобов`язань, а саме оплатив вартость об`єкту в сумі 741000 гривень 00 копійок (а.с. 18, 19). Житловий будинок у визначений попереднім договором строк введено в експлуатацію не було, будівництво об`єкту не здійснюється, відповідно право власності позивача не зареєстроване, чим порушені її права. Виходячи з приписів статті 190 ЦК України, частини другої статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та умов укладених між сторонами договорів, суд визнає позивача таким, що набув майнових прав на нежитлове приміщення, оскільки він в повному обсязі виконав умови договору в будівництві. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 статті 11 ЦК України, встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. ст. 202, 204 ЦК України, правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З урахуванням того, що згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість, спрямована на виникнення, зміну та припинення прав та обов`язків, укладення з позивачкою Попереднього договору та Договору про забезпечення виконання зобов`язань є дією, спрямованою на набуття цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогокодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, і у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплатою неустойки і відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 6-14-39цс19 та від 27 лютого 2019 року у справі № 6-14-606цс18 у разі невиконання належним чином взятих на себе зобов`язань, а також, відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування. Оскільки квартира є частково оплаченим позивачем об`єктом, який після завершення будівництва стає окремим майном, то до завершення будівництва об`єкту нерухомого майна, в якому знаходиться квартира, та прийняття його до експлуатації - позивачу належить не право власності на квартиру, а майнові права на неї, зокрема, на фактично оплачені квадратні метри. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з ТОВ «Радуга СІТІ ЛТД» на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 8778,00 грн., що підтверджується квитанцією про його оплату (а.с.43). Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. В обґрунтування витрат на правничу допомогу в розмірі 50 000 грн. представником позивача надано договір №09-03/20 про надання адвокатом правової допомоги від 09.03.2020 року, додаток № 1 до договору від 09.03.2020 року, акт виконаних робіт №1 до Додатку №1 від 09.03.2020 року, ордер серії КС №697877, а також прибутковий касовий ордер №09-03 від 09.03.2020 року, відповідно до якого прийнято від [PERSON] 50000 грн. за Договором №09-03/20 та Додатку №1 від 09.03.2020 року (а.с.28-31). Відповідно до даних документів не зазначено, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, лише зазначено «про юридичний супровід в Деснянському районному суду м. Києва по справі про визнання права власності на майнові права на об`єкт інвестування, а саме на квартиру, яка складається із 2-х кімнат, площею 70,51 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 10 поверх у 8 секції та реєстрація майнових прав» Матеріалами цивільної справи підтверджується, що представником позивача було підготовлено позовну заяву, заяву про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 17.03.2020 року. Також суд враховує і те, що представник позивача не надав доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат на друк та копіювання документів, завірення копій документів, придбання канцелярських матеріалів і поштових послуг, а також витрат на транспортування та виїзд адвоката, отже такі витрати не підтверджені, тому не підлягають розподілу між сторонами в силу вимог п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи (Акт наданих послуг), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, складність справи, яка не є складною, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог частини третьої статті 141 ЦПК України, суд вважає за достатнім розміром стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених на правничу допомогу 5000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial