Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулись до Дніпровського районного суду м. Києва в інтересах позивача [PERSON] з позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], яка належить на праві особистої приватної власності [PERSON] та її сину [PERSON], та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 704,80 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що власниками квартири [ADDRESS] є вона та [PERSON] Відповідач зареєстрований в їх квартирі, однак не проживає в ній з 2008 року, не здійснює оплату комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. Тому [PERSON] порушує права позивача щодо володіння, користування та розпорядження власним майном. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника. Відповідач до суду не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим ст. 191 ЦПК України, та не надав відзиву на позовну заяву у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження від 10.10.2018. Від Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов відзив, в якому остання просила суд розглянути справу без участі її представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Від третьої особи [PERSON] надійшла заява, в якій останній підтримав позовні вимоги та просив суд розглянути справу без його участі. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.01.1998 [PERSON] та [PERSON] належить по ? частині квартири [ADDRESS], а по ? частині квартири належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 29.08.2006 за реєстровим номером 1н-2583 державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В. та свідоцтва про право на спадщину, виданого 04.03.2014 за реєстровим номером 2-268 державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Шульгою С.В. (а.с.12). Зі сторінок паспортів [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8,11). Згідно тимчасової посвідки, виданої [PERSON], 1996 року він приїхав з Росії в [ADDRESS] (а.с. 9). Як вбачається з акту від 19.09.2018 р., складеного мешканцями будинку №12 а [PERSON], [PERSON], [PERSON], чиї підписи засвідчено начальником ЖЕД №412, за адресою: [ADDRESS], громадянин Російської Федерації [PERSON] не проживає з 2008 р. (а.с. 15). Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS], близько десяти років, не несе жодних витрати по утриманню житла, не здійснює оплату наданих комунальних послуг. Також судом не встановлено обставин, які б свідчили про намір вселення відповідача до квартири [ADDRESS], чи вчинення власниками квартири перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням. За таких обставин, враховуючи, що права власників порушені, а власники майна мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], тобто позовні вимоги підлягають задоволенню. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеній квартирі, тобто квартира не є житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Також відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) «житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦП України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, ухвалюючи рішення про задоволення позову є наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 704 грн 80 коп, які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved