Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

[PERSON] предявила позов шляхом подання позовної заяви до Котелевського районного суду Полтавської області, в якому, з урахуванням уточнень, просила суд: - надати дозвіл на оформлення всіх повязаних із перетинанням державного кордону України документів, для виїзду за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди його батька [PERSON], [INFO], що зареєстрований за адресою: [INFO]; - дозволити тимчасовий виїзд за межі України [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу його батька [PERSON] [INFO], що зареєстрований за адресою: [INFO], а саме: до країн Франція, Іспанія, з часу набрання законної сили судового рішення та до 31 грудня 2016 року, у супроводі матері [PERSON], [INFO], паспорт серії №КО 594337 виданий Котелевським РВ УМВС України в Полтавській області 06.04. 2005 року; - стягнути з [PERSON] судові витрати, які складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. В обґрунтування своїх вимог позивач послалася на те, що з 18.02.2005 року по 22.04.2009 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилася дитина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживає з нею та вона останнього матеріально утримує та належним чином піклується про його стан здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток, а відповідач такої участі не бере. Зазначила, що має намір з дитиною відпочити та оздоровити її, на узбережжі Франції та Іспанії у період часу з моменту набрання чинності рішення суду та до 31 грудня 2016 року. Вказала, що відповідач безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. У судове засідання позивач не зявилася, надала до суду письмову заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі та винести заочне рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути судові витрати. Також позивач [PERSON] надала письмові пояснень з яких вбачається, що вона з даним позовом звернулася, оскільки відповідач на її неодноразові прохання надати дозвіл, для виїзду сина за кордон постійно відмовляв або взагалі не реагував. За весь час відповідач не виявив бажання разом з сином виїхати на відпочинок за межі України. Проте вказала, що вона дозволяла відповідачу в 2015 році взяти сина до Азовського моря. Акцентувала увагу на тому, що відповідач окрім аліментів на сина більш ніякої допомоги не надає. Разом з цим, пояснила, що поїздку за кордон з дитиною буде планувати так, щоб вона не вплинула негативно на процес його навчання. Відповідач про день та час судового розгляду справи повідомлений належним чином та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності. При цьому, відповідачу беззаперечно відомо про існування даного цивільного спору, оскільки в матеріалах справи є наявні повідомлення про вручення поштового відправлення про судовий виклик, які ним отримано особисто. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтава ради у судове засідання не зявилася та надали письмову заяву, в якій зазначили, що просять слухати справу без участі їх представника, складу суду довіряють, при вирішенні питання покладаються на розсуд суду. З урахуванням наведеного, судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі, передбаченої частиною 2 статті 197 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, встановивши та визначивши відповідно до них правовідносини, в и х о д и т ь\~\~з\~\~т а к о г о. У справі, яка розглядається судом по суті, спір виник між батьками, в звязку з реалізацією ними права щодо неповнолітньої дитини на свободу пересування. Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини встановлює, що кожна дитина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну разом з батьками. Усталена практика Європейського суду з прав людини передбачає, «…що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)»(Olsson v.Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 3536, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоровю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії»\~(Johansen v. Norway),\~Reports of Judgments and Decisions\~1996?III, с. 10081009, п. 78)». З огляду на положення частини 1 статті\~270\~та частини 1 статті\~269 Цивільного кодексу України\~право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження. В силу положень частини 3\~статті 313 Цивільного кодексу України, якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною 7\~статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 2\~статті 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Розглядом справи встановлено, що між сторонами 18.02.2005 року був зареєстрований шлюб у відділі РАЦС Котелевського РУЮ Полтавської області, який розірвано 22 квітня 2009 року. Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу неповнолітня дитина проживає разом з позивачем та згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 01.04.2015 року з [PERSON] стягнуто на користь позивача аліменти на дитину (а.с. 6-9, 11). Мати дитини, позивач по справі, хоче і має можливість вивести дитину за кордон. Країни, які мати з дитиною хочуть туристично відвідати є Франція та Іспанія, період часу на який необхідний дозвіл позивач вираховує з часу набрання законної сили судового рішення та до 31 грудня 2016 року, при цьому позивач пояснила, що такий термін пов'язаний з тим, що, як на її думку, позивач може скористатися правом апеляційного оскарження даного судового рішення, а також те, що самі поїздки буде планувати на період шкільних канікул, щоб поїздки за кордон ніяким чином негативно не вплинули на процес навчання сина (а.с. 50 об.). Оскільки дитина позивача і відповідача - [PERSON], [INFO] не досяг 16 років, для реалізації ним свого права на виїзд за межі України необхідна згода на це і позивача, і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом установлено, що відповідач своєї згоди на виїзд сина [PERSON] за межі України не дає, а супровід ним дитини не є можливим, так як відповідач проживає окремо від дитини та позивача (а.с. 46). Вирішуючи позовну вимогу щодо можливості надання дозволу на виїзд [PERSON] за межі України без згоди та супроводу батька суд, окрім вище вказаного, бере до уваги ще таке. Процес вирішення будь-яких суперечок між батьками неповнолітніх дітей не повинен негативним чином впливати на права та інтереси дитини. Є без сумнівним те, що реалізація широкого та невиключного переліку прав дитини буде забезпечувати її найкращі та найвищі інтереси, зокрема і реалізація таких загальновизнаних і багатоаспектних прав, як право на оздоровлення та відпочинок дитини, а реалізація цих прав за межами держави свого походження, дитина пізнає світ, у тому числі його багатоманітність, знайомиться з представниками інших народів, їх культурними, історичними цінностями і нормами моралі, що у своїй сукупності дає можливість краще підготувати дитину до дорослого та самостійного життя. За цих обставин, суд доходить до висновку, що в даному випадку інтереси дитини повинні бути переважними за інтереси батьків, а тому суд вважає за можливе надати дозвіл на виїзд за межі України [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу його батька [PERSON] [INFO]. Поряд з цим, суд не може залишити поза своєї уваги те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону. Тому суд надаючи дозвіл на виїзд [PERSON] за межі України, вважає за необхідно розяснити обовязок матері повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом, а також при виїзді за кордон враховувати право дитини на отримання освіти згідно з планом навчання освітнього закладу, де навчається дитина, про що зазначити у резолютивній частині рішення суду. Стосовно позовних вимог про надання дозволу на оформлення всіх повязаних із перетинанням державного кордону України документів, для виїзду за кордон неповнолітньої дитини, суд виходить з такого. Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», документами, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами є, у тому числі, паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини. При цьому, в силу положень частини 2 статті 4 цього ж закону та\~статті 32 Цивільного кодексу України, проїзний документ дитини оформлюється виключно у разі потреби самостійного виїзду неповнолітньої дитини за кордон, але не будь-якої, а саме неповнолітньої. Тобто дитини, яка досягла 14 років, але не досягла 18 років. А от паспорт громадянина України для виїзду за кордон, в силу положень частини 3\~статті 22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус»\~може бути оформлений і особам, які не досягли 16 років, на чотири роки. При цьому, згідно положень пунктів 20,22 і 23 «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України №152 від 07 травня 2014 року, для оформлення паспорту особі, яка не досягла 16 років згода батька чи дозвіл суду не потрібен, якщо заяву-анкету на оформлення паспорту подає той з батьків, які не перебувають у шлюбі, з ким проживає дитина. Суд зазначає, що Правили оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими\~постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, втратила чинність\~- у відповідності до п.2\~постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 682\~«Про внесення змін до\~постанови Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152\~та визнання такими, що втратили чинність деяких постановою Кабінету Міністрів України», а нова редакція Порядку, яка набрала чинності з 01.04.2015 р., як вже вище було зазначено судом, не вимагає згоди другого з батьків (відсутності з його боку заперечень) на оформлення закордонного паспорту для дитини. Судом встановлено, що позивач і відповідач у шлюбі не перебувають, а їх спільна дитина [PERSON], який досяг тільки повних 10 років проживає з матір`ю, тобто з тим із батьків, який і має намір оформити для нього документи для виїзду за кордон. А тут суд враховує те, що в силу положень пункту 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України» паспорт громадянина України для виїзду за кордон, разом з рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди і супроводу батька, дає підстави для перетинання кордону України особою, яка не досягла 16 років. Отже, підстави для задоволення вимог позивача щодо надання дозволу на оформлення всіх повязаних із перетинанням державного кордону України документів, для виїзду за кордон неповнолітньої дитини відсутні, а тому ці позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відтак, позовні вимоги [PERSON] в цілому підлягає до часткового задоволення. У відповідності до положень \~статей 79 та 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Щодо витрат представника позивача адвоката [PERSON], які повязана з явкою до суду (витрати на бензин), то відповідно до частини 1 статті 85 ЦПК України, витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. На підставі наведеного та статтею 33 Конституції України, Конвенції про права дитини, статті 313 ЦК України, стаття 7, 155 СК України, частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статей\~10,\~11,\~60,\~61,\~79,\~88,\~169,\~212-215,\~218 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial