Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

: [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, [PERSON]. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], який мешкає разом з нею, а відповідач з 2007 року проживає окремо від них. Позивач зараз працює в харківській філії американської ІТ-компанії, від якої має клопотання до посольства США в Україні про надання їй візи на 3 роки та пропозицію про працевлаштування в головному офісі цієї компанії в США. Вона прийняла цю пропозицію, але її виїзду разом із сином перешкоджає її колишній чоловік та батько сина [PERSON], який надав дозвіл на оформлення закордонного паспорта дитини, а тепер за надання свого нотаріального дозволу на виїзд сина до США вимагає від позивача гроші. Позивач в своєму позові, також, зазначила, що [PERSON] не цікавиться долею і здоров'ям сина, його розвитком і навчанням, самоусунувся і не приймає участі в його вихованні. В зв'язку із чим вона змушена звернутися до суду із цим позовом. В судове засідання позивач не з'явилася, до його початку подала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, посилавшись на обставини, що наведені вище та просила позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування в особі представника Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в судове засідання не з'явився, до початку судового засідання від нього надійшла заява, в якій він просить розглядати справу без його участі та ухвалити рішення у справі з урахуванням інтересів дитини. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, ознайомившись із заявами позивача, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження, копія якого знаходиться в матеріалах справи, [PERSON] народився [INFO], його батьком є [PERSON], а матір'ю є [PERSON]. З питання надання дозволу на виїзд сина за кордон позивач зверталась до відповідача, в тому числі, письмово 24.07.2015 року, але позитивної відповіді від [PERSON] не отримала. Матеріали справи містять копії оригіналу та перекладу «Клопотання про надання візи для працівника-неіммігранта», що підтверджують пропозицію виїхати [PERSON] в США і офіційно працювати в головному офісі американської ІТ-компанії. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України»: «Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю. Суд вважає, що своєю незгодою відповідач [PERSON] позбавляє дитину права, гарантованого їй Конституцією та Законами України і діє всупереч інтересам дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved