Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

[PERSON] (надалі також позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (надалі також відповідач), посилаючись на те, що вона з 18.11.2011 р. по 23.07.2013 р. перебувала у шлюбі з відповідачем та має з ним спільну дитину сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею і знаходиться на її утриманні. Оскільки грошей на утримання дитини не вистачає, а відповідач офіційно не працює проте має постійний неофіційний дохід, позивачка звернулась до суду з позовом у якому просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 900 грн. щомісячно. В судове засідання позивач не зявилась, проте надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала, справу просить розглянути за її відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих для суду причин, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином та завчасно, а також не надав заперечень щодо суті позову і не повідомив про поважність причин неявки в судове засідання. Оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України на підставі наявних доказів та згідно з ст. 197 ЦПК України без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. З оглянутої у судовому засіданні копії свідоцтва про народження серії І-БП № 129988 від 15.05.2012 р., виданого виконкомом Березівської сільської ради Глухівського району Сумської області вбачається, що [PERSON] народився 04.05.2012 р., і батьками цієї дитини є [PERSON] та [PERSON], яка, як вбачається з копії паспорту, після розлучення змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 4-5). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України), батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а ст. 166 цього Кодексу визначено, що особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обовязку щодо утримання дитини. Зважаючи на те, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO], він за законом зобовязаний надавати матеріальну допомогу на його утримання, а відтак суд доходить до висновку про покладення на відповідача обовязку сплачувати аліменти на утримання своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи, що відповідач не надав суду доказів щодо свого офіційного доходу, суд вважає за можливим визначити аліменти у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя і матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що відповідач не працює, проте є особою працездатного віку, має нормальний стан здоровя, і має обєктивну можливість виплачувати аліменти, а будь-яких доказів, які б спростовували ці обставини, відповідач не надав. За таких обставин, суд вважає, що розмір аліментів 550 грн. буде розумним, достатнім і відповідатиме для забезпечення мінімальних потреб, необхідних для виховання і утримання дитини, при цьому не порушуючи прав та інтересів відповідача, та інших осіб. Поряд з цим визначений судом розмір аліментів буде узгоджуватись із встановленим у ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» прожитковим мінімумом для дитини віком до 6 років - 1032 грн., та не є меншим від 30 % цього мінімуму та максимально наближений до його половини. Оскільки позивачем не зазначено у позові з якого часу вона просить проводити стягнення з відповідача аліментів, суд керується приписами ч. 1 ст. 191 СК України, згідно якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку із тим, що за даною категорією справи позивач була звільнена від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача судових витрат в частині заявлених позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 250 грн. 00 коп. з огляду на наступні обставини. Згідно з приписом ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати, тільки за умови, якщо вони документально підтвердженні. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно абз. 4 п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З наведеного слідує, що позивач має право на компенсацію витрат на правову допомогу лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Водночас, позивачем, не було надано суду на підтвердження понесених витрат на правову допомогу документально обґрунтованого розрахунку, про обовязковість надання якого йдеться у зазначеній вище Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, із зазначенням як характеру та виду отриманих в якості правової допомоги юридичних послуг, так й їх вартості з детальним розписом тривалості часу та вартості кожного з окремих видів послуг, що надавалися позивачу адвокатом. Аналогічна позиція щодо відсутності підстав для стягнення витрат на правову допомогу без відповідного розрахунку була висловлена і в постанові Верховного Суду України від 30.05.2012 р. по справі 6-48цс12. Поряд з цим, на підтвердження оплати правової допомоги не було надано суду й платіжного документу, оформленому у порядку передбаченому ст. 1087 Цивільного кодексу України та абз. 6, 28 п. 1.2. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затв. Постановою Правління Національного банку України № 637 від 15.12.2004 р. Надані ж суду особисті розписки адвоката про одержання авансу не відповідають встановленим вимогам здійснення готівкових чи безготівкових розрахунків, про які суд зазначав вище, а тому не можуть бути прийняті судом як належні докази витрат на правову допомогу. Правова позиція щодо того, що розписка адвоката не є доказом оплати правової допомоги, оскільки не є фінансовим документом, висловлювалась також у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.05.2012 р. по справі № 6-8006св12 та ухвалі Верховного Суду України від 13.04.2011 р. по справі № 6-51325св10. Суд зазначає, що наданий йому договір про надання правової допомоги № 42/а від 25.05.2015 р. укладений між адвокатом [PERSON] та позивачем є угодою внаслідок якої виникають зобовязання виключно між адвокатом та його клієнтом, і не може бути обовязковим для суду, який повинен оцінити рівень судових витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. За таких обставин, позивач хоч і зверталась за правовою допомогою до адвоката, проте не надала на підтвердження витрат на правовому допомогу, розрахунку і відповідного фінансового документу, який би підтверджував понесення цих витрат, а тому суд не може стягнути ці витрати з відповідача, оскільки вони не підтверджені документально. З огляду на положення ст. 367 ЦПК України суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо негайного виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 180-183, 191 СК України,

Outcome: partial