Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з відповідача [PERSON] борг за договором позики, 3% річних від суми боргу, та інфляційні збитки за час прострочення зобов'язання, а також стягнути з відповідача судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.08.2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно умов якого позивачем надано відповідачу грошові кошти в розмірі 19600 гривень, а відповідач зобов'язувався повернути позику у строк до 20 вересня 2016 року, про що останнім було складено боргову розписку. В подальшому на вимогу позивача, відповідачем було частково сплачено суму заборгованості в розмірі 3000 гривень, а решту коштів відповідач сплатити відмовився, у визначений договором строк борг позивачу не повернув, що є підставою звернення позивача з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики з урахуванням 3% річних, індексу інфляції за весь час прострочення зобов'язання, що є предметом позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача за договором про надання правової допомоги Токарєва І.В. повністю підтримала позовні вимоги на підставах вказаних у позові, наполягає на їх задоволенні. Просить суд стягнути з відповідача грошові кошти за позикою від 21.08.2016 року за вирахуванням добровільно сплачених коштів у розмірі 3000 грн. за розпискою від 25.09.2016 року, в розмірі 16900 грн., 3% річних та індекс інфляції за весь час прострочення зобов'язання. Також з урахуванням того, що спір вирішується в судовому порядку, просила суд стягнути судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, не повідомивши суд про причини неявки; відзиву на позов не подав. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України надається право громадянам на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, для чого у відповідності з вимогами ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.2 ст. 1047 цього Кодексу, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 21 серпня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно умов якого позивачем надано відповідачу грошові кошти в розмірі 19600 гривень, а відповідач зобов'язувався повернути позику у строк до 20 вересня 2016 року, про що останнім було складено боргову розписку. Як вбачається з матеріалів справи, пояснень позивача та його представника, після настання визначеної сторонами дати, відповідач свого обов'язку щодо виконання боргового зобов'язання не виконав, що є порушенням норм ЦК України. За змістом положень ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Правила цієї статті розповсюджуються на будь-які грошові зобов'язання, а також незалежно від того, чи передбачена сплата грошей в готівковій чи в безготівковій формі. В порядку ч.1 ст.1049 вказаного Кодексу, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як убачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти у повному обсязі позивачу у визначений борговим документом строк не повернув. З наданої позивачем розписки вбачається, що 25.09.2016 року в рахунок погашення частини боргу, дружиною відповідача за погодженням з відповідачем, було передано скутер, вартість якого за погодженням між сторонами становила 3000 гривень. Вказані дії відповідача свідчать про визнання ним свого обов'язку перед позивачем, щодо повернення грошових коштів за зобов'язанням. Таким чином, на день звернення позивача до суду, загальна сума боргу відповідача за договором позики від 21.08.2016 року з вирахуванням вартості переданої речі в рахунок погашення цього боргу, складає 16600 гривень, та відповідачем не надано доказів виконання даного договірного зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суд враховує, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця. Як встановлено судом, час виконання зобов'язання за договором настав наступного дня після спливу дати, щодо якої мало бути виконано зобов'язання [PERSON]., тобто з 21 вересня 2016 року позивач отримав право вимагати виконання зобов'язання. З огляду на це та з урахуванням вищезазначеного, інфляційні збитки за вересень 2016 року не можуть бути включеними до розрахунку суми збитків. Натомість інфляційні збитки за вересень 2017 року необхідно включити до витрат, оскільки позов подано 28.09.2017 року. Розраховуючи суму що підлягає відшкодуванню як інфляційні витрати, суд виходить з Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, висловленої у листі ВСУ N 62-97р від 03.04.97. Так сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу - з жовтня 2016 року по вересень 2017 року включно, який розраховано шляхом множення середньомісячних індексів інфляції за весь час прострочення заборгованості, становить 116.3%, а сума втрат від інфляції за цей період становить 2705.8 грн. Крім того, ст.625 ЦК України передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов'язання проценти річних. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти, передбачені вказаною нормою, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Проте при перевірці наданого позивачем розрахунку 3 % річних, судом встановлено, що позивачем неправильно здійснено розрахунок 3 % річних, а саме позивачем неправильно визначено суму на яку здійснюється нарахування 3 % річних, оскільки три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих збитків від інфляційних втрат. З огляду на зазначене, суд наводить власний розрахунок 3 % річних. Сума боргу 1660 грн. помножена на 3% та розділено на 365 днів у році та помножено на кількість днів прострочення 373 дні(з 21.09.2016 по 28.09.2017 р.р.). З огляду на наявність прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання суд, вважає, що 3 % річних підлягають стягненню в розмірі 508.90 грн. відповідно до розрахунку суду. Таким чином, ураховуючи порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором позики, суд визнає правомірною вимогу позивача, щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості в сумі 16600 гривень, 3% річних від простроченої суми в розмірі 508.9 грн. та інфляційних втрат за час прострочки в розмірі 2705.80 гривень. Відповідно ст.. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією №859443390 від 28.09 2017 року (а.с.1). Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати пов'язані з наданням правової допомоги у сумі 2500 (дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп.. Як вбачається з матеріалів справи, позивач сплатив адвокату Токарєвій І.В. 2500 грн. за правову допомогу, що підтверджується актом виконаних робіт від 10.01.2018 року. До розрахунку вартості правової допомоги включено: надання консультацій, підготовка та складання позовної заяви, участь у судовому засіданні. Згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В судовому засіданні відповідачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу у зв'язку з їх не співмірністю. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, тому суд вважає за необхідне понесені позивачем витрати на правову допомогу стягнути у повному обсязі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: approved