Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася у серпні 2019 року до Яремчанського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 79206, 34 грн., що включає в себе 63599,32 грн. боргу по розписці, 14179,96 грн. процентів за користування за прострочення виконання зобов`язань та 1427,06 грн. 3% річних від простроченої суми, стягнення судових витрат. Позов обґрунтувала тим, що 26.04.2018 року вона позичила відповідачу 2500 доларів США, про що останнім було написано розписку. Договір був укладений у письмовій формі та на строк до 30.10.2018 року. Після спливу визначеного строку, 31.10.2018 року позивач звернулася до відповідача із вимогою про повернення коштів, проте останній не повернув їх. З нарахуванням процентів, 3% річних на суму боргу, позивач просить позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі й просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Пояснила, що після подачі позову до суду відповідач ніяких коштів позивачу не сплачував. Окрім основної суми боргу відповідач також повинен сплатити позивачу проценти та 3% річних, повернути сплачений судовий збір. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Він пояснив, що при зустрічі з позивачем, він повернув останній частину боргу - 1500 дол.США без присутності будь-яких свідків, тому залишилася до повернення тільки 1000 дол.США, яку він визнає, але коштів на даний час не має. Щодо інших частин нарахування ( процентів та 3% річних) не висловився. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. За змістом положень ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В правових позиціях, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13, від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, зроблено висновок, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з оригіналу дослідженої судом боргової розписки від 26.04.2018 року (а.с.26), [PERSON] позичив у [PERSON] гроші в сумі 2500 доларів США й зобов`язувався їх повернути в термін до 30.10.2018 року. Зазначену письмову розписку можна віднести до боргового документа, який з огляду на вищевказані правові висновки Верховного Суду України, засвідчує факт отримання відповідачем від позивача визначеної у розписці суми грошових коштів, містить зобов`язання про їх повернення та дату отримання коштів. Про отримання даних коштів не заперечив і відповідач. Однак, [PERSON] свої договірні зобов`язання своєчасно не виконав, отримані позикові кошти у визначений строк до 30.10.2018 року не повернув [PERSON] , що підтверджується знаходженням оригіналу боргового документа у позивача та узгоджується з приписами ст.545 ЦК України. Крім того, відповідачем всупереч положенням ст.12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження належного часткового виконання ним своїх договірних зобов`язань. А саме, доводи, що ним повернуто 1500 доларів США не підтверджено належними доказами, оскільки за ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч.1 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. При цьому, жодного запису оригінал розписки про повернення частини коштів - не містить. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В умовах укладеного між сторонами договору позики (борговій розписці) не зазначено, що він є безпроцентним, як і не визначено розмір процентів від суми позики; даний договір позики не є безпроцентним й відповідно ч.2 ст.1048 ЦК України. В зв`язку з цим, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] процентів на рівні облікової ставки НБУ є обгрунтованими, що також узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 07.09.2016р. у справі №6-1412цс16. Постановами Правління НБУ «Про регулювання грошово-кредитного ринку» у вищевказаний період величина облікової ставки НБУ була встановлена на рівні 17,5%. Тому, [PERSON] має сплатити [PERSON] за період з 26.04.2018 року по 30.07.2019 року (період розрахунку згідно заявлених вимог) проценти в сумі 14179,96 гривень. Що стосується стягнення 3% річних, суд приходить до наступних висновків. Частиною другою статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Згідно з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц, 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Таким чином, сума 3% річних за період з 31.10.2018 року по 30.07.2019 року складає 1427,06 грн., і така сума підлягає до задоволення. Відтак, оскільки відповідачем не спростовано жодним чином наведені розрахунки, то вимоги позову підлягають до задоволення в цілому. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Оскільки відповідачем позивачеві суму боргу не повернуто в обумовлений строк в розписці, оригінал якої міститься в матеріалах справи, строк в повному обсязі, то право позивача невиконанням зобов`язання з боку відповідача порушено, а тому підлягає судовому захисту. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов щодо стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню, оскільки наявність боргового документа - розписки у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов`язання перед позивачем. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За змістом вимог ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати у розмірі сплати судового збору становлять 792,06 грн. (а.с.1), тому їх слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.6, 526, 527, 549-550, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved