Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», від імені якого діє філія - Кіровоградське обласне управління, звернулись до суду з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень від 02.12.2020, просять стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором в сумі 12758,83 грн та 2102,00 грн судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.02.2020 між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено Заяву про приєднання №65405012/170220 до Договору комплексного банківського обслуговування (надалі -ДКБО) та Заяву на встановлення відновлювальної кредитної ліні, згідно якого Банк встановив відповідачу кредитний ліміт в сумі 14200,00 грн на картковий рахунок [NUMBER] . Відповідно до п. 3.1 Заяви про приєднання, шляхом підписання цієї Заяви, клієнт беззастережно приєднався до ДКБО в редакції, яка на день підписання цієї Заяви на приєднання розміщена на інтернет-сторінці Банку www.oschadbank.ua та укладено з банком договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку, Кредитного договору. ДКБО є змішаним, публічним у розумінні ч.2 ст.628, 633 ЦК України і містить в собі елементи договору банківського рахунку та кредитного договору. Крім того, до зазначеного договору застосовуються положення ст.634 ЦК України. Відповідно до п. 6.1. Заяви, підписанням цієї заяви відповідач підтвердив та погодився з тим, що Заява про приєднання та додатки до Договору, зокрема умови користування кредитною лінією (Кредитом), паспорт споживчого кредиту, таблиця сукупної вартості кредиту, тарифи, та інші види заяв/повідомлень встановленої Банком форми, використанням яких передбачені умовами Договору, складають єдиний документ - Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО). Також відповідачем підтверджено, що він ознайомлений з умовами користування кредитною лінією, паспортом споживчого кредиту, таблицею сукупної вартості кредиту, які йому зрозумілі та можуть бути надані згідно умов ДКБО. На виконання умов договору, від позивача [PERSON] отримав право на користування кредитними коштами, та в свою чергу зобов`язався повернути кредит і проценти, однак зобов`язання належним чином не виконує. З 18.02.2020 відповідач розпочав користуватися кредитними коштами, при цьому з 27.03.2020 виникла прострочена заборгованість, яка станом на 28.08.2020 становить 12758,83 грн, з яких: 12158,33 грн - заборгованість за основним боргом; 488,60 грн - проценти за користування кредитом; 59,80 грн - РКО (розрахунково-касове обслуговування); 41,48 грн - 3% річних від прострочених сум за основним боргом; 7,79 грн - 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів; 2,83 грн - втрати від інфляції. Позивачем було здійснено нарахування 3% річних за несвоєчасну сплату основного боргу і відсотків та втрат від інфляції, у зв`язку з невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по користуванню кредитним лімітом. Від представника позивача Тимошенко Ю.А. надійшла заява про розгляд справи без її участі за наявними матеріалами справи, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засідання 02.12.2020 надала пояснення по суті справи, позов підтримала в повному обсязі, зазначила, що банк звернувся з позовом на 100 день прострочення зобов`язання. Також відмітила, що відповідач при оформленні кредиту не повідомляв банк, про те, що він є учасником АТО. Не заперечувала факт того, що відповідачем 27.11.2020, тобто під час розгляду справи в суді, сплачено 1500,00 грн заборгованості. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача. В судовому засіданні 02.12.2020 заперечувала щодо задоволення позову в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві, запереченнях та додаткових поясненнях. Також, свою позицію аргументувала тим, що позивачем при зверненні до суду з вимогою про дострокове повернення суми заборгованості не витримано строк, передбачений умовами договору, а саме 85 днів прострочення зобов`язання, оскільки останнє погашення відповідачем заборгованості відбулось в липні 2020 року. Відповідач - [PERSON] є учасником АТО, має проблеми зі здоров`ям, кредит брав на лікування, яке досі не завершив, має намір в подальшому сплачувати кредитну заборгованість і співпрацювати з позивачем, сплатив 27.11.2020 позивачу 1500,00 грн виниклої заборгованості. Просила врахувати, що заборгованість виникла під час карантину, який було встановлено Кабінетом Міністрів України. Крім того, відмітила, що [PERSON] не був ознайомлений з ДКБО належним чином. 27.10.2020 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому він просить відмовити у задоволенні позову, оскільки підстав для звернення до суду у позивача - АТ «Державний ощадний банк України» не існує, та врахувати, що він має право на пільги, встановленні законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, а тому на підставі ст.22 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» звільняється від сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом питань щодо його соціального захисту. Відзив обґрунтований тим, що підставою для звернення до суду позивач вказує порушення ним строку сплати заборгованості за кредитним договором понад 58 календарних днів, однак відповідно до п.1.29 підпункт 8, строк повернення кредиту є таким, що настав, і клієнт зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після прострочення виконання зобов`язання клієнта за цим договором щодо погашення заборгованості на строк 85 календарних днів. В разі перевищення витратного ліміту по поточному рахунку відповідно до умов договору боржник сплачує підвищену процентну ставку у розмірі 60%, але ніяк не повну суму заборгованості. Відповідач жодним чином не намагався уникнути виконання кредитних зобов`язань, про що свідчить виплата ним 27.07.2020 заявленої позивачем суми боргу у розмірі 1400 грн. Відповідно до підписаного кредитного договору, сплата щомісячних обов`язкових платежів проводилась з пенсійної картки відповідача, відкритої в АТ «Ощадбанк», але на пенсійних рахунок відповідача, постановою приватного виконавця від 27.03.2020 було накладено арешт на суму 24460,60 грн. Зазначене призвело до прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором. [PERSON] вказує, що позивач не повідомляв його про затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення та не встановлював строк для їх усунення, а також не направляв письмову вимогу щодо дострокового повернення кредиту, що є порушенням умов договору, норм ЦК України та ЗУ «Про споживче кредитування». Окрім того, відповідно до п. 6 Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). 03.11.2020 від представника позивача Тимошенко Ю.А. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що АТ «Ощадбанк» розглянувши відзив на позовну заяву, не погоджується із зазначеним та звертає увагу суду на наступне. Посилання відповідача на зазначену в позовній заяві кількість днів 58 замість 85 є технічною помилкою (опискою) і не впливає на суть позову та не змінює підстави звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, оскільки прострочена заборгованість виникла 27.03.2020, а з позовом банк звернувся до суду 03.09.2020, визначивши розмір заборгованості станом на 28.08.2020. Відповідно, з моменту виникнення простроченої заборгованості пройшло 154 дні, а тому банк отримав право на стягнення всієї суми заборгованості. Як зазначено в позовній заяві, Банк встановив відповідачу кредитний ліміт в сумі 14200,00 грн на картковий рахунок [NUMBER] , а пенсійні виплати надходять на рахунок [NUMBER] . Вказані рахунки є різними за своїм призначенням та відповідно посилання на встановлені арешти на пенсійному рахунку ніяким чином не впливають на виконання відповідачем зобов`язань щодо погашення кредитної заборгованості. Посилання відповідача на те, що арешт коштів на пенсійному рахунку призвів до виникнення прострочення за кредитними зобов`язаннями не може братись до уваги, оскільки, як передбачено ст. 617 ЦК України, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Крім того, як вбачається з наданої виписки, останнє зарахування на пенсійний рахунок відбулось 30.04.2020 в розмірі 606,17 грн, при цьому, кошти вільно знімались відповідачем в готівковому вигляді, відповідно, твердження відповідача про те, що неможливість користування коштами на пенсійному рахунку призвело до виникнення простроченої заборгованості, не відповідають дійсності. Можна припустити, що в подальшому відповідач відкрив пенсійний рахунок в іншому банку, для уникнення арешту коштів та вільно ними користується. Як вірно зазначає відповідач, підстави для погашення всієї суми кредиту зазначені в п.1.29. ДКБО, яким передбачено настання будь-якої з обставин, зокрема, п.п. 8- «прострочення виконання зобов`язань Клієнта щодо погашення заборгованості ( в т.ч. за відсотками) на строк 85 календарних днів. При цьому відповідач невірно визначає наслідки, які наступають після спливу 85 днів з моменту прострочки. Даний пункт ДКБО передбачає обов`язок клієнта погасити всю суму заборгованості в повному обсязі у зв`язку з тим, що після спливу 85 днів, строк повернення кредиту є таким що настав. Відповідно, в даному випадку позивач отримав право стягнення всієї суми заборгованості у відповідності з ст.530 ЦК України, яка передбачає, що зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події». Отже, в даному випадку обов`язок позивача щодо направлення вимоги боржнику в порядку ст. 1049 ЦК України відсутній. У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на п.6 Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», зокрема на те, що споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину. Даним пунктом передбачені види відповідальності споживача в разі допущення прострочення - споживач звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Відповідальність за порушення зобов`язань передбачена ст. 549 ЦК України. Усталена судова практика свідчить про те, що попри подібність правової природи ч.3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати неустойки) та ст. 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 03.11.2020 від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення, в яких зазначеного, що відповідач не погоджується з аргументами, викладеними у відповіді на відзив, в зв`язку з тим, що вони не відповідають обставинам справи з огляду на наступне. Позивач, посилаючись на ДКБО, вважає, що виконання умов, визначених ст. 1049 ЦК України, є необов`язковою. Однак на час підписання заяви про приєднання [PERSON] не був ознайомлений з Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, про що свідчить відсутність його підпису на самому договорі. Просить застосувати до спірних правовідносин рішення Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, в якому зазначено, що неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ «Державний ощадний банк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав [PERSON] жодним чином не уникає своїх обов`язків щодо сплати кредитних коштів. Про це свідчить платіж, який був зроблений відповідачем 27.07.2020 у розмірі 1400 грн. Навіть якщо брати до уваги умови ДКБО, відповідно до п.1.29 підпункт 8, строк повернення кредиту є таким, що настав, і клієнт зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після прострочення виконання зобов`язань клієнта за цим договором щодо погашення заборгованості на строк 85 календарних днів. Оскільки позивач звернувся до суду 03.09.2020, а заборгованість була розрахована на 28.08.2020, строк, визначений п. 1.29 Договору, ще не минув. Не підписаний відповідачем [PERSON] . Договір комплексного банківського обслуговування не може ставитись вище Закону України, який передбачає певну процедуру здійснення платежів, строк сплати яких не настав. Також зазначає, що на теперішній час на пенсійному рахунку позивача знаходиться певна грошова сума (3852,77 грн), яка може бути використана банком для погашення заборгованості за кредитним договором, але банк відмовляється від цього з метою штучного створення приводу для стягнення з відповідача всієї суми заборгованості та невиконання умов договору. 25.11.2020 від представника позивача Тимошенко Ю.А. надійшла відповідь на заперечення, в якій зазначено, що постановою правління АТ «Ощадбанк» від 05 серпня 2015 року № 694 був затверджений Договір комплексного банківського обслуговування. До матеріалів позовної заяви позивачем долучена копія із змінами внесеними 12 лютого 2020 року. Відповідно до п.3.1. Заяви про приєднання, шляхом підписання цієї Заяви, Клієнт беззастережно приєднався до Договору ДКБО в редакції, яка на день підписання цієї Заяви на приєднання розміщена на інтернет-сторінці Банку www.oschadbank.ua та укладено з Банком Договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку, Кредитного договору. Договір ДКБО є змішаним, публічним у розумінні ч. 2 ст. 628, 633 Цивільного кодексу України і містить в собі елементи договору банківського рахунку та Кредитного договору. Крім того, до зазначеного договору застосовуються положення ст. 634 ЦКУ (правовий висновок у справі № 904/2847/17, 06.07.17). Відповідно до п.6.1. Заяви, підписанням цієї заяви Відповідач підтвердив, що погодився з тим, що Заява про приєднання та додатки до Договору, зокрема умови користування кредитною лінією (Кредитом), паспорт споживчого кредиту, таблиця сокупної вартості кредиту, тарифи, та інші види заяв/повідомлень встановленої Банком форми, використанням яких передбачені умовами Договору, складають єдиний документ - Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі -Договір ДКБО). Також Відповідачем підтверджено, що він ознайомлений з умовами користування кредитною лінією, паспортом споживчого кредиту, таблицею сокупної вартості кредиту, які йому зрозумілі та можуть бути надані згідно умов Договору ДКБО. Згідно з заявою про приєднання № 65405012/170220 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), відповідач уклав з АТ «Державний ощадний банк України» Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб за умовами тарифного пакету «Мій комфорт». В заяві на встановлення відновлювальної кредитної лінії, сторонами визнач максимальний розмір кредиту - 250000,00 грн, строк кредитування - 60 місяців, процентна ставка 38,00 %. Заява містить підпис відповідача та дату 17 лютого 2020 року. Крім того, в цей же день відповідач підписав кредитну заяву № 805503292, у відповідності з якою вказав; бажаний розмір кредиту - 20000,00 гривень. Відповідач, як споживач послуг, для прийняття усвідомленого рішення, перед укладенням договору про споживчий кредит мав самостійно ознайомитися з інформацією про умови кредитування. А отже підписавши заяву про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії, відповідач здійснив волевиявлення та погодився з визначеними умовами. Таким чином, між сторонами укладений договір споживчого кредитування, який відповідає вимогам спеціального Закону і сторонами не оспорювався, відповідно є чинним і правомірним. Стосовно обчислення строку повернення кредиту та визначення його таким що настав, зазначають, що оскільки прострочена заборгованість виникла 27.03.2020, а з позовом банк звернувся до суду 03.09.2020, визначивши розмір заборгованості станом на 28.08.2020, відповідно, з моменту виникнення простроченої заборгованості пройшло 154 дні, а тому банк отримав право на стягнення всієї суми заборгованості. 02.12.2020 від представника відповідача [PERSON] надійшли додаткові пояснення по справі, з яких слідує, що основним аргументом позивача є той факт, що відповідач перед підписанням договору має самостійно ознайомитись з додатками до договору, тобто самостійно знайти їх в мережі Інтернет і самостійно зрозуміти всі терміни, дати та інші нюанси кредитного договору. Відтак, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду по справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ «Державний ощадний банк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які тепер зазначає в позовній заяві. Окрім того, Відповідач жодним чином не намагається уникнути виконання умов договору, про що свідчить оплата відповідачем кредиту в липні 2020 року та в листопаді 2020 року. Однак, внаслідок необхідності витрачати кошти на тривале лікування травми, отриманої під час бойових дій, не має можливості вчасно погашати кредит. Саме на це лікування і було отримано кредитні кошти відповідачем. Позивач навіть не повідомив [PERSON] про намір розірвати дію договору і стягнути з відповідача всю суму кредитних коштів і відсотків за її користування. Оскільки [PERSON] є пенсіонером, учасником АТО і внаслідок отриманого поранення під час бойових дій має поганий стан здоров`я, що підтверджується довідками, доданими до пояснень, просить в задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України» відмовити в повному обсязі. Судом встановлено, що 17 лютого 2020 року між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», особі філії - Кіровоградське обласне управління та [PERSON] укладено і підписано заяву про приєднання №65405012/170220 та заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (Кредиту). Згідно п.3.1 Заяви шляхом підписання цієї Заяви клієнт беззастережно приєднується до Договору в редакції, яка на день підписання цієї Заяви на приєднання розміщена на інтернет-сторінці Банку www.oschadbank.ua та укладає з Банком договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку, договору банківського вкладу, Кредитного договору, умови надання інших послуг, та підтверджує своє ознайомлення з умовами Договору. На виконання умов споживчого кредиту, від Банку, [PERSON] отримав право на користування кредитною грошовою сумою 14200,00 грн. Згідно розрахунку банка заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 28.08.2020 становить 12758,83 грн і складається із наступного: 12158,33 грн - заборгованість за основним боргом; 488,60 грн - проценти за користування кредитом; 59,80 грн - РКО (розрахунково-касове обслуговування); 41,48 грн - 3% річних від прострочених сум за основним боргом; 7,79 грн - 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів; 2,83 грн - втрати від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів. З розрахунку заборгованості та виписок по картковому рахунку, які надані банком, вбачається, що [PERSON] користувався кредитними коштами, зазначене визнається і відповідачем, доказів на спростування вищевказаного розрахунку, відповідачем не надано. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Державний ощадний банк України»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В той же час, суд враховує, що у заяві від 17 лютого 2020 року сторони узгодили, окрім бажаного кредитного ліміту, процентну ставку за кредитом, яка є фіксованою і складає на момент підписання договору 38 % річних за користування кредитними коштами та розмір комісійної винагороди за зняття готівкових коштів наданих в кредит - 2,99 % від суми таких коштів. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, заборгованість за розрахунково-касове обслуговування, 3% річних та інфляційні. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 лютого 2020 року, посилався на Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, як на невід`ємну частину спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб відповідач ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання №65405012/170220 та заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) від 17.02.2020. Крім того, роздруківка договору із сайту позивача без підписів відповідача, належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови Договору Комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що долучений Банком до матеріалів справи неодноразово змінювалися самим ПАТ «Державний ощадний банк України» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, наданий банком Договір, який не підписаний сторонами, не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З наведених підстав, суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме наданий ним Договір Комплексного банківського обслуговування фізичних осіб є складовою кредитного договору і що саме ці умови відповідач мав на увазі, підписуючи заяву про приєднання №65405012/170220 та заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) від 17.02.2020. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Однак, оскільки, відповідно до тексу заяви від 17 лютого 2020 року, сторони окрім кредитного ліміту, узгодили процентну ставку за кредитом, яка є фіксованою і складає на момент підписання договору 38 % річних за користування кредитними коштами та розмір комісійної винагороди за зняття готівкових коштів наданих в кредит - 2,99 % від суми таких коштів, то суд вважає, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по кредитному договору в сумі 12758,83 грн, а саме: 12158,33 грн - заборгованість за основним боргом; 488,60 грн - проценти за користування кредитом; 59,80 грн - РКО (розрахунково-касове обслуговування); 41,48 грн - 3% річних від прострочених сум за основним боргом; 7,79 грн - 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів; 2,83 грн - втрати від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів. Однак, з огляду на те, що відповідач під час розгляду справи в суді, здійснив дії щодо погашення, заявленої позивачем заборгованості, а саме 27.11.2020 сплатив 1500 грн в рахунок погашення боргу, суд вважає, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по кредитному договору в сумі 11258,83 грн (12758,83 грн - 1500,00 грн = 11258,83 грн). Крім того, суд дійшов висновку, що право позивача на вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникло у зв`язку із наявною заборгованістю відповідача у поверненні кредиту та процентів. Такий висновок ґрунтується на приписах ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. До позиції відповідача та його представника, що спірна заборгованість виникла у зв`язку з накладенням на пенсійний рахунок відповідача арешту, суд відноситься критично, оскільки відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Також суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 17 лютого 2020 року у вигляді заяви про приєднання, підписаної сторонами, не містить чіткого строку повернення кредиту (користування ним), а саме зазначено - до дати закінчення строку дії платіжної картки (відсутній номер картки, строк її дії, тощо). А тому, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги ст.530 ЦК України суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Відповідач - [PERSON] у відзиві на позов просить суд, врахувати, що він має право на пільги, встановленні законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, а тому на підставі ст.22 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» звільняється від сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом питань щодо його соціального захисту. Відповідно до п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п. 13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статтей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Подібну правову позицію щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 та від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 31 березня 2015 року. Проте, в даному конкретному випадку він є відповідачем по справі, внаслідок порушення ним кредитних зобов`язань перед банком, а тому під час розгляду справи будь-які питання, пов`язані з його соціальним захистом не вирішуються, як наслідок відсутні підстави для звільнення відповідача від сплати судових витрат. Частиною першою ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.4 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.3 ст.142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Матеріалами справи підтверджується, що у вересні 2020 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та просило стягнути заборгованість за договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в сумі 12758,83 грн. За подання позовної заяви банк сплатив судовий збір в розмірі 2102 грн. В судовому засіданні представник відповідача повідомила, що відповідач 27.11.2020 частково сплатив заборгованість в розмір 1500,00 грн. Вказаний факт підтвердив і представник позивача. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що банк не відмовлявся від позовних вимог, а погашення боргу відповідачем здійснювалося після пред`явлення до нього позову. За таких обставин вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями ч.3 ст.142 ЦПК України, згідно яких, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Враховуючи те, що банком не подавалась заява про відмову від позовних вимог тому в порядку розподілу судових витрат з відповідача підлягає стягненню на користь банку понесені судові витрати, а саме за сплату судового збору за подання позовної заяви в сумі 2102 грн.

Outcome: partial