Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач») про стягнення з [PERSON] його користь заборгованості за договором позики в сумі 68 000,00 доларів США, а також три відсотки річних в розмірі 10 077,00 доларів США, а всього 78 077,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 02.12.2020 року становить 2 229 746,39 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 травня 2014 року між Позивачем та Відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів на суму 80 000,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до 25.12.2015 року, чого ним зроблено не було, в результаті чого Позивач звернувся до суду з даним позовом. У зв`язку з не виконанням обов`язку щодо повернення коштів Позивачем розраховано суму 3% річних від простроченої суми, яку Позивач також просить стягнути з Відповідача. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представником Відповідача - [PERSON] , - подано до суду Відзив на позов, в якому представник Відповідача просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду. Крім того, у відзиві на позов представник Відповідача покликався на те, що текст розписки від 20.05.2014 року не містить посилання на момент передання грошових коштів Позивачу. В судовому засіданні преставник Відповідача проти позову заперечив, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, у зв`язку з чим просив відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 20 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики коштів у сумі 80 000,00 доларів США. Згідно умов договору [PERSON] підтвердив отримання (борг) від (перед) [PERSON] 80 000,00 доларів США та зобов`язувався їх повернути протягом 2015 року станом по 25.12.2015 року. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики Відповідачем надано Позивачу письмову розписку від 20 травня 2014 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.51). В силу ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено в позовній заяві, Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав, передавши Відповідачу грошові кошти в сумі 80 000,00 доларів США. В той же час, як підтвердив представник Позивача в судовому засіданні, [PERSON] свої зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, лише частково погасивши в січні 2018 року заборгованість в сумі 12 000,00 дол. США, а в подальшому невиплату решти суми заборгованості пояснював незадовільним фінансовим станом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у встановлений договором строк. Як зазначено в позовній заяві Позивачем та не спростовано предтавником Відповідача, [PERSON] неналежно виконувалися зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики, оскільки станом на час звернення до суду погашено лише 12 000,00 доларів США. Так, на підтвердження вказаної обставини часткового погашення боргу Позивачем надано суду Розписку, зі змісту якої випливає, що [PERSON] отримав в рахунок боргу баштовий кран КБ-308, як еквівалент 12 000 доларів США, від [PERSON] (а.с.6). Представник Відповідача в судовому засіданні заперечив дану обставину часткового погашення [PERSON] боргу у розмірі 12 000 доларів США, оскільки посилався на те, що вказану розписку написано самостійно [PERSON] , а не його довірителем. Разом з тим, написання такої розписки саме [PERSON] на ім`я [PERSON] в даному випадку є логічним, оскільки саме Позивач підтверджував факт отримання певної суми коштів (чи її взаємозарахування) від Відповідача. Питання щодо права власності на зазначений у розписці баштовий кран, вартість якого в еквіваленті 12 000,00 доларів США зараховувалася сторонами як часткове погашення боргу, законність його реєстрації/перереєстрації, не є предметоом даного судового розгляду, а тому не може прийматися Судом як обставина, яка спростовує відповідні обставини. Іншу частину коштів у розмірі 68 000,00 доларів США, як зазначено в позовній заяві, Відповідач Позивачу не повернув, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Належних доказів, які б спростовували вищевказану обставину неповернення [PERSON] коштів у розмірі 68 000,00 доларів США, на користь [PERSON] представником Відповідача не надано. При цьому, в судовому засіданні представник Відповідача самостійно визнав ту обставину, що розписку від 20 травня 2014 року написано власноручно [PERSON] і підписано ним особисто. Доказів на підтвердження того, що вказаний договір позики (розписку) від 20 травня 2014 року оскаржувалося [PERSON] у встановленому законом порядку (шляхом предявлення вимог про визнання правочину недійсним, удаваним тощо) Суду з боку Відповідача не надано. Стосовно посилання представника Відповідача на факт відсутності у розписці від 20.05.2014 року інформації про момент передання грошових коштів, Суд звертає увагу на наступне. В постанові ВСУ від 15.11.2015 року в справі №6-1967 цс 15 вказано, що своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року в справі №6-79 цс 14, в якій Верховний суд зазначив, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей». Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 194/1126/18, та у постанові від 08 жовтня 2020 року зазначив, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Таким чином, сам факт написання особисто [PERSON] розписки від 20.05.2014 року, яка міститься в матеріалах справи, вжиття в її тексті терміну «винен» свідчить про те, що, особа, яка писала дану розписку, усвідомлювала наслідки вживання терміну «винен», тобто, визнаючи факт попереднього отримання відповідної суми коштів. Суд також критично сприймає ту обставину, що у поданому попередньо відзиві на позов представник Відповідача виключно посилався на недоліки оформлення відповідної розписки (відсутність моменту отримання коштів), а також наполягав на пропуску Позивачем строку звернення до суду з даним позовом. Сам факт отримання коштів у розмірі 80 000,00 доларів США від [PERSON] представником Відповідача не заперечувався. В подальшому Відповідачем особисто подано на адресу суду письмові пояснення, в яких він вже заперечив сам факт отримання коштів, зазначивши про те, що мав лише намір отримати суму коштів у позику (і саме вказаний намір він підтвердив письмовою розпискою), однак відповідна потреба в подальшому відпала. Такі посилання Відповідача спростовуються змістом наявної в матеріалах справи розписки (в якій не йдеться про будь-які попередні наміри), вжитих в ній термінів, зокрема, терміну «винен», а також відсутністю в матеріалах справи належних доказів на підтвердження таких пояснень Відповідача. Крім того, у відзиві на позов представником Відповідача не зазначалося про такі обставини. Отже, будь-яких доказів, які б спростовували надані Позивачем докази заборгованості за вказаним договором позики, Відповідачем не надано. При укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови таких договорів, а саме: розмір позики та строк її повернення. Таким чином вказаний договір позики вважається укладеними та підлягає до виконання. Відповідно до розписки Позивач виконав зобов`язання перед Відповідачем та надав кошти в борг, в той час як зобов`язання позичальника виконані в повному обсязі не були. За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення з Відповідача суми заборгованості в розмірі 68 000,00 доларів США, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України Позивачем розраховано суму трьох відсотків річних за період з 25.12.2015 року по 02.12.2020 року в розмірі 10 077 доларів США (68 000,00 дол. х 3% /100%/365х1803 дні). Доказів невірності розрахунку Позивача 3% річних представником Відповідача не надано Суду. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Стосовно заяви представника Відповідача про застосування строків позовної давності Суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України втановлює загальну позовну давність тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Частиною першою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, Суд звертає увагу на те, що дії, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов`язку переривають позовну давність в тому випадку, коли вони вчинені в межах дії визначеного законом строку позовної давності. Як зазначив представник Позивача, у січні 2018 року відбулося переривання строку позовної давності, оскільки в цей час відповідачем [PERSON] було повернуто [PERSON] частину позики в розмірі 12000,00 дол. США (фактично [PERSON] у користування [PERSON] було передано баштовий кран, у зв`язку з чим сторони визначили еквівалент такої вартості у 12 000 доларів США, який узгодили у погашення боргу за розпискою). Представник Відповідача заперечив вказаний факт, посилаючись на те, що [PERSON] власником зазначеного у розписці баштового крана не був. В той же час, як вже було зазначено Судом, питання щодо права власності на зазначений у розписці баштовий кран, вартість якого в еквіваленті 12 000,00 доларів США зараховувалася сторонами як часткове погашення боргу, законність його реєстрації/перереєстрації, не є предметоом даного судового розгляду, а тому не може прийматися Судом як обставина, яка спростовує відповідні обставини. Заперечуючи проти факту часткового погашення заборгованості, представником Відповідача належних доказів на спростування вказаних обставин суду не надано. Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, часткове виконання відповідачем [PERSON] в межах строку позовної давності (який розпочався 26.12.2015 року) зобов`язання за договором позики (у січні 2018 року), є обставиною, яка свідчить про переривання строку позовної давності у даних правовідносинах, і відповідно до вимог ч. 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності з січня 2018 року почався заново. Отже, звертаючись до суду з даним цивільним позовом, Позивачем строк позовної давності не пропущено. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене, Суд приходить до висновку про обгрунтвоаність позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості за договором позики в розмірі 68 000,00 дларів США та 3% річних в розмірі 10 077,00 доларів США, визначивши еквівалент даних сум у національній валюті станом на час винесення судового рішення. Судовий збір слід розподілити згідно ст. 141 ЦПК України. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved