Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна №99.09-568 від 14.09.1999 року, а саме квартири [ADDRESS] , зареєстрованого в третьому регіональному філіалі Суворовського району Одеської спеціалізованої біржі нерухомості, дійсним.Також позивачі просили визначити розмір часток у вищевказаній квартирі, визнавши, що частки співвласників є рівними, тобто по Ѕ частині. В обгрунтування вимоги позивачі вказували на те, що вони як покупці та [PERSON] як продавець, виконали всі істотні умови договору, позивачі вселилися в квартиру, сплачують комунальні послуги, виконують усі права та обов`язки власників. На теперішній час позивачам стало відомо, що такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, в зв`язку з чим вони змушені звернутись до суду. Сторони в засідання не з`явилися, позивачі звернулися з заявами про розгляд справи в їх відсутності, підтримали заявлені вимоги в повному обсязі, а відповідачі не заперечували проти їх задоволення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, судом здійснено всі можливі заходи відповідно до вимог ч.8 ст.128 ЦПК України щодо повідомлення про дату, місце та час судового засідання, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відповідно до положень ст.ст.280,281 ЦПК України, суд з письмової згоди позивачів ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справа розглянута в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін відповідно до ст.279 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В ході розгляду справи було встановлено, що 14 вересня 1999 року [PERSON] , діюча від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В, продала, а [PERSON] та [PERSON] купили квартиру, яка має загальну площу 48,7 кв.м., складається з 2-х кімнат житловою площею 29,5 кв.м., а також: коридору, вбудованої шафи,, ванної кімнати, туалету, кухні, за адресою: [ADDRESS] , договір зареєстрували в третьому регіональному філіалі Суворовського району Одеської спеціалізованої біржі нерухомості, реєстраційний №99.09-568, але нотаріально його не посвідчили. На підставі даного договору за позивачами з 16 вересня 1999 року було зареєстровано право власності на придбаний об`єкт нерухомості в ОМБТІ та РОН під №329пр. стр. 39 р.19 (а.с.4-зворот) Свої зобов`язання за правочином сторони виконали у повному обсязі: відповідач передала у власність позивачів вказану квартиру, а позивачі сплатила за це її вартість та вселилися у житло. Дані обставини підтверджуються тим, що право власності на даний об`єкт нерухомості зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» на ім`я позивачів. Цивільні правовідносини між сторонами по даній справі виникли до набрання законної сили Цивільним кодексом України і тому, відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, регулюються Цивільним кодексом Української РСР від 18 липня 1963 року, ст.47 ЦК УРСР якого передбачає можливість визнання судом правочину, що вимагає нотаріального посвідчення дійсним, якщо одна із сторін повністю виконала усі умови договору, але друга ухилилась від його нотаріального посвідчення. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Покупці та продавець нотаріально договір не оформляли, так як працівники товарної біржі запевнили в тому, що біржові договори купівлі-продажу не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню, про що також зазначено в тексті договору. Яких-небудь суперечок між сторонами договору судом не встановлено, протизаконних умов угода не містить та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Однак порушена форма угоди, тому що при оформлені її не була дотримана нотаріальна форма договору, передбачена ст..227 ЦК Української УРСР 1963 року. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про власність», який діяв станом на 1994 рік, визначено, що громадянин набуває право власності на майно одержане внаслідок укладення угод не заборонених законом. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, на підставі викладеного,оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, оскільки зазначена угода цілком виконана сторонами, протизаконних дій не містить, і була укладена на біржі відповідно до норм Закону України «Про товарні біржі», який діяв на той час, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимоги про визначення розміру часток у спільній сумісній власності, слід зазначити наступне. За вимогами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне визначити розмір часток у квартирі [ADDRESS] , що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності та визнати, що частки співвласників є рівними, тобто по Ѕ частині.

Outcome: approved