Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

Адвокат Мірошниченко М.В., яка діє на підставі договору від 23.07.2019 в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на домоволодіння та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.06.1997 її чоловік [PERSON] на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі придбав у [PERSON] зазначене домоволодіння за ціною 15521 грн., і земельну ділянку площею 0,1000 га, на якій були розташовані будинок з господарськими прибудовами, за ціною 1130 грн. Після укладення угоди [PERSON] отримав ключі від приміщення будинку, заїхав жити до нього разом з сім`єю, прописався за адресою домоволодіння, і постійно мешкав у зазначеному будинку до дня смерті, утримуючи домоволодіння, користуючись ним, здійснюючи належним чином володіння та розпорядження будинком. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вищезазначеного домоволодіння та земельної ділянки. На підставі заяви дружини померлого - [PERSON] державним нотаріусом П`ятої криворізької державної нотаріальної контори Чуркіною Н.М. була заведена спадкова справа. 21 жовтня 2011 року позивач [PERSON] звернулась до вищезазначеного нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті її чоловіка [PERSON] , але у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено у зв`язку з тим, що угода купівлі-продажу нерухомості не є дійсною, оскільки укладена на товарній біржі. Позивач зазначає, що до дня смерті чоловіка постійно проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] , тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Інші спадкоємці, крім позивача, які здійснюють спадкування за законом, відсутні, заповіти померлим не складались, свідоцтво про справо на спадщину за законом чи заповітом на домоволодіння не видавалось. Оскільки через неналежне оформлення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки позивачу не вдалося реалізувати своє право на отримання спадщини за законом після смерті чоловіка, вона звернулася до суду з відповідним позовом. Просила врахувати, що Угода купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки була зареєстрована Криворізькою філією Придніпровської товарної біржі 28 червня 1997 року за №141-Н/97, тому відповідно до норм діючого законодавства на той час не потребувала обов`язкового нотаріального посвідчення, оскільки вважалася укладеною з моменту її реєстрації на біржі та подальшої реєстрації у БТІ. Ухвалою від 18.09.2019 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. В підготовчому судовому засіданні 18.10.2019 за клопотанням позивача судом витребувані докази у справі. Ухвалою суду від 19.12.2019 [PERSON] виключено із числа третіх осіб та залучено до участі у цій справі в якості співвідповідача. 14.01.2020 підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача адвоката Мірошниченко М.В. надала клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити /а.с.128/. Належним чином повідомлений представник Відповідача - Виконкому Інгулецької районної у місті ради - в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду /а.с.47/. Порядок виклику до суду співвідповідача [PERSON] та третьої особи, передбачений ст.ст.128-130 ЦПК України, дотримано, але до суду ці учасники не з`явилися, відзив на позов не подали, будь яких пояснень, клопотань від них не надходило. \~ \~ \~ \~ \~ За\~таких обставин\~суд вважає\~за можливе\~розглянути справу\~за відсутності\~учасників справи, на підставі наявних доказів. \~\~\~\~\~\~ Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані позивачем та витребувані судом докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, зазначений у ст.16 ЦК України, зокрема, визнання права. Згідно положень ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу від 21.07.1979, виданим міським бюро ЗАГС м. Інгулець Дніпропетровської області, позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] /а.с.17/. [INFO] чоловік позивача [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом, виданим Інгулецьким відділом ДРАЦС Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області /а.с.8/. За життя [PERSON] придбав у власність житловий будинок у [ADDRESS] , уклавши на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі договір купівлі-продажу нерухомості від 28.06.1997 за № 141-Н/97, відповідно до умов якого [PERSON] , від імені якого за довіреністю діяла [PERSON] , продав [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке складалось з житлового будинку - А1, житловою площею 48,6 кв.м, загальною площею 73,9 кв.м, літньої кухні -Б, погрібу-Б п/д, вбиральні -В, водоколонки - І, замощення -II, огорожі №1-3, гаражу - Г, які, як зазначено в договорі, розташовані на земельній ділянці 0,1000 га, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору, вказаний будинок належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.1993, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Петрушенком В.О., реєстраційний № 2-662, зареєстрованого в Криворізькому БТІ в реєстровій книзі № 4, сторінка №106, запис № 677; вказана земля належала продавцеві згідно Державного Акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів Дніпропетровської області за № 308 від 11.06.1997, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 27.06.1997 за № 1652. /а.с.9/. З витребуваних судом за клопотанням позивача доказів вбачається, що після смерті [PERSON] 21.10.2011 державним нотаріусом П`ятої криворізької державної нотаріальної контори Чуркіною Н.М. заведена спадкова справа № 407/2011 до майна померлого за заявою дружини померлого [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 24.1.2019 № 58044613. Згідно з матеріалами спадкової справи інші особи, крім позивача, із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] \~до нотаріуса\~не зверталися. /а.62/. Тобто, судом встановлено, що позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON] , яка в установлений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса П`ятої криворізької державної нотаріальної контори Чуркіної Н.М. від 21.10.2011 у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , позивачу\~ було відмовлено, оскільки як правовстановлюючий документ на вказаний будинок було надано договір купівлі-продажу, посвідчений Криворізькою філією Придніпровської товарної біржі, який не може бути прийнятий для вчинення нотаріальної дії /а.с.73/. Як вбачається із інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 24.10.2019, будь-які інші громадяни з заявою про прийняття спадщини чи відмову від спадщини цього спадкодавця не зверталися, свідоцтва про право на спадщину, як за законом так і за заповітом після смерті [PERSON] не видавалися /а.с.65/. \~ \~ \~ \~ За\~повідомленням КП\~ДОР «Криворізьке\~бюро технічної\~інвентаризації» №\~1678\~від 04.11.2019\~станом на\~31.12.2012\~ право\~власності на\~нерухоме майно\~за адресою: [ADDRESS] \~зареєстровано на ім`я [PERSON] на підставі купівлі-продажу, зареєстрованого 28.06.1997 на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі, реєстраційний номер 141-Н/97 /а.с.84/. Згідно з інформацією відділу у Криворізькому районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 11.11.2019, станом на поточну дату земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , перебуває у власності громадянина [PERSON] для будівництва та обслуговування господарських будівель на підставі Державного Акту на право приватної власності на землю серії ДП, зареєстрованого 27.06.1997 у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1652. Реєстрація цієї земельної ділянки в автоматизованій системі Державного земельного кадастру не здійснювалась, кадастровий номер не присвоювався /а.с.83/. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири), передбачені ст.227 ЦК України 1963 року, норми якої діяли на момент укладення договору, а також щодо підстав набуття права власності, та правовідносини, що виникають із права особи звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно в разі неможливості вирішення цього питання у позасудовому порядку. Згідно з нормами ст.153 ЦК України 1963 року, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Приписами ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року, яка діяла на момент укладання угоди, визначено, що якщо відбулося повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати таку угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Згідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2 ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. На час укладення спірної угоди (28.06.1997 року) норми щодо реєстрації правочинів не були чинними, на той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавцем виконано вимоги щодо реєстрації нерухомого майна житлового будинку за адресою [ADDRESS] , придбаного на товарній біржі /а.с.10/. Отже, суд вважає, що відповідно до ст.204 ЦК України, правочин, укладений спадкодавцем [PERSON] щодо придбання нерухомого майна, є правомірним, угода купівлі-продажу фактично відбулася, а сторони всі свої зобов`язання за договором виконали, нерухоме майно на час укладання угоди було належним чином зареєстроване, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності за законом після смерті спадкодавця. Згідно зі ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.\~\~ За приписами ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Згідно з ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). \~ \~ \~ \~ Відповідно\~до ст.1218\~ЦК України,\~до складу\~спадщини входять\~усі права\~та обов`язки,\~що належали\~спадкодавцеві на\~момент відкриття\~спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Дослідженими доказами судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] набув право власності на спірне нерухоме майно будинок с господарськими спорудами - на законних підставах (на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в установленому порядку), отже зазначене спадкове нерухоме майно належить [PERSON] , який до дня смерті проживав за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] позивач [PERSON] , як дружина померлого, фактично прийняла спадщину, оскільки на час смерті постійно проживала зі спадкодавцем за вищезазначеною адресою, що підтверджується відповідною відміткою в її паспорті /а.с.69/. Оскільки спадкоємцю\~за законом\~ позивачу\~у справі\~-\~визнати право\~власності на\~спадкове майно\~у інший\~спосіб не\~видається можливим,\~Позивач і\~звернулася за\~захистом своїх\~спадкових справ\~до суду. Обраний позивачем спосіб захисту відповідає ст.16 ЦК України. Згідно з п.23 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги при визнання прав на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вирішуючи спір в частині визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, суд приходить до наступного. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~положень ч.2\~ст.6\~Земельного кодексу\~України від\~18.12.1990,\~який діяв\~на час\~укладення договору\~купівлі-продажу\~земельної ділянки,\~громадяни набувають\~право власності\~ на\~ земельні\~ ділянки\~ у\~разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Згідно з положеннями ст.23 цього Кодексу, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Нормою ч.1 ст.30 Земельного кодексу України було визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серія ДП від 27 червня 1997 року, [PERSON] на підставі рішення виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів № 308 від 11.06.1997 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,1000 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Криворізької міської ради в Інгулецькому районі. Землю передано для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1652 /а.с. 72/. Отже, суд враховує, що оскільки попередньому власнику [PERSON] земельна ділянка належала на законних підставах, суд вважає, що при придбанні її спадкодавцем [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу на товарній біржі було набуте право власності на цю земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння. Відповідно до ст.67 Земельного кодексу України, редакція якого діяла на час ухвалення угоди купівлі-продажу земельної ділянки, Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування\~судами земельного\~законодавства при\~розгляді цивільних\~справ» передбачено, що при переході права власності на будівлі і споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Таким чином, судом встановлено, що за життя спадкодавець [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.06.1997 набув право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, на якій розташовано домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Оскільки спірна земельна ділянка відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю призначена для будівництва та обслуговування належного позивачу житлового будинку і господарських будівель, і згідно з договором купівлі-продажу від 28.06.1997 придбана спадкодавцем [PERSON] разом із будинком, суд вважає, що у спадкоємця також виникло право на спадкування земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Приписами ч.ч.1,2 ст.1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель і споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. У зв`язку з тим, що позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка з причини ненадання належних правовстановлюючих документів на спадкове майно, суд вважає що є підстави, для задоволення його позовних вимог. На підставі вищезазначеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до звіту про оцінку майна від 20.02.2019 ринкова вартість спірного житлового будинку на момент оцінювання становить 193 480,00 грн. /а.с.27/. Виходячи з його вартості, суд вважає, що позивачем сплачено судовий збір за першу вимогу у розмірі, визначеному законом 1934,80 грн. Разом з тим, суд враховує, що за другу вимогу про визнання права власності на земельну ділянку позивачем судовий збір не сплачено, і з огляду на характер спору, вважає за доцільне віднести судові витрати на рахунок позивача, та достягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 1500,00 грн. за другу вимогу позовного характеру.

Outcome: approved