Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач)звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області 02.11.2017 року з позовною заявою до [PERSON] (надалі відповідач) в якій зазначає наступне: Між позивачем та відповідачем 07 вересня 2002 року Енергодарським міським відділом РАГС Запорізької області був зареєстрований шлюб (а.с.4), від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]), батьком дітей є відповідач, що підтверджується копіями Свідоцтв про народження дітей (а.с.5, 6). Діти проживають з позивачем, яка опікуюсь ними, займається їх вихованням, забезпечую матеріально. Також зазначає, що спільна дитина донька [PERSON] страждає на тяжку хворобу і є інвалідом (підгрупа А) (а.с.17, 20), у зв'язку із чим потребує постійного стороннього догляду. Посилаючись на законодавство, просить суд: -Стягувати щомісячно з [PERSON] на користь позивача аліменти на тримання неповнолітніх дітей: візової [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 усіх заробітків (доходів) [PERSON] але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дітьми повноліття, допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей в межах суми платежу за один місяць. -Стягувати щомісячно з [PERSON] на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1/4 усіх заробітків (доходів) [PERSON] В судове засідання сторони не зявились, надали письмові заяви. Позивач позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити (а.с.33). Відповідач та представник відповідача, яка діє на письмового договору про надання правової допомоги адвокат [PERSON] (а.с.37, 38, 43) - позовні вимоги визнали частково: не заперечують щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання двох спільних дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку, однак, просить відмовити в частині стягнення аліментів на утримання [PERSON] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, справу розглянути у відсутності (а.с.35). А також представник відповідача надав відзив на позовну заяву (а.с.36). 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до приписів п.п. 9 ч.1 Розділ ХШ «Перехідні Положення» ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, справи в судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі ч.2\~ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку: Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч.2, ч.3 та ч.4 ст.10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання двох неповнолітніх дітей, судом встановлено та не оспорюються стороною відповідача, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі (а.с.4) та мають двох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.5) та доньку -[PERSON] Дар`ю [PERSON], [INFO] (а.с.6). Відповідач працює та має дохід (а.с.39). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конститу\-ції України, є одним з головних Конституційних обов'язків. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.6 ст.7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Частиною 8 ст.7 СК України визначено,\~що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно приписів ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.ст. 9, 18 Конвенції ООН «Про права дитини», від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов'язок матері і батька це обов'язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виконання передбачених статтею 150 СК України, обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізичного, так і духовно. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 та 2 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Сторона відповідача вимоги позовної заяви в цій частині визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей підлягають задоволенню. Що ж стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання позивача в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, суд дійшов наступного: В обґрунтування зазначених позовних вимог, позивач посилається на те, що на її утриманні знаходиться спільна з відповідачем дитина-інвалід [PERSON] (а.с.17, 20). Відповідно до ст.88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина. В обґрунтування позовної заяви в цій частині вимог, позивач посилається на законодавство, що регулює зазначене питання, однак належних та допустимих доказів на підтвердження вимог позивач до матеріалів справи не надано. Так, в постанові ВКК №513 (а.с.17) не зазначено на те, що дитина-інвалід [PERSON] потребує постійного стороннього догляду. Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що саме позивач постійно доглядає та опікується дитиною-інвалідом - [PERSON], та того, що дана дитина не може обходитися без постійного стороннього догляду. Обставин звільнення позивача від доказування позовних вимог в цій частині, позивачем суду також не надано та судом не встановлено. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки не підтверджені доказами. Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резулятивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Позивач звернулась до суду 20.11.2017 року, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», позивач звільнена від сплати судового збору. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, а також вимоги п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень 00 копійок. На підставі вищезазначеного та

Outcome: partial