Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, мотивуючи тим, що вона є матір'ю, а відповідач є батьком [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем, дочка залишилась проживати з позивачкою. Відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків щодо дитини, участі у її вихованні та утриманні не бере, не цікавиться її станом здоров'я, духовним та моральним розвитком з лютого 2007 року. Рішенням суду з відповідача було вирішено стягувати на користь позивачки аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітної плати щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідач не має постійного місця роботи та сталих доходів, тому позивачка просить стягувати з нього аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, оскільки потрібно оплачувати лікування дитини, спортивні секції, потреби в навчанні, дитячі розваги, подарунки, святкування дня народження та інше. 24 лютого 2015 року позивачка доповнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача судові витрати, які сплачені нею в розмірі 243 грн. 60 коп. 06 квітня 2015 року позивачка збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача пеню в сумі 690 грн. по виконавчому листу від 19.1.2006 року № 2-4319 за період від червня 2007 року по грудень 2008 року та пеню в сумі 2360 грн. по виконавчому листу від 18.06.2006 року № 2-3034 за період від листопада 2007 року по листопад 2014 року, мотивуючи тим, що відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2006 року з відповідача було вирішено стягувати на користь позивачки аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітної плати щомісячно до досягнення дитиною повноліття. А відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 19 жовтня 2006 року з відповідача було вирішено стягувати аліменти на користь позивачки в твердому грошовому розмірі 100 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьохрічного віку. По вказаних виконавчих листах за відповідачем числиться заборгованість на які нараховується пеня. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з мотивів наведених в позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з'являвся, 18 березня 2015 року надіслав до суду заперечення в яких вказав, що позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими. Просив в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відмовити та встановити розмір аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, оскільки на даний час він не працює, стабільного доходу не має, в нього є ще одна дитина [PERSON] на утримання якої він також сплачує аліменти за рішення суду в розмірі 350 грн. Представник Органу опіки та піклування в судовому засіданні суду пояснив, що орган вважає за не доцільне позбавити батьківських прав відповідача та надав суду відповідний висновок. Представник прокуратури в судовому засіданні вважав за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що позивачка проживає з матір'ю та дитиною. Останні сім років свідок відповідача не бачила. Зі слів позивачки їй відомо, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дали покази в яких вказали, що чоловіка позивачки не бачили. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що останній раз бачила відповідача коли дитині позивачки було пів року. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з копії свідоцтва про народження [NUMBER] від 13 грудня 2005 року та (а.с.26) [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матір`ю [PERSON], [INFO]. 16 січня 2007 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, дочку залишено проживати з матір'ю (а.с.15). Орган опіки та піклування у своєму висновку вказує на не доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дочки [PERSON], оскільки батько дитини хоче брати активну участь у вихованні дитини, але позивачка створює йому перешкоди у цьому (а.с.105-108). З адресної довідки (а.с.41), копії паспорта відповідача (а.с.46) вбачається, що відповідач зареєстрований та проживає в м. Хмельницькому, а позивачка з дитиною проживають в м. Івано-Франківську, що є в деякій мірі перешкодою для повноцінного спілкування батька з дитиною. Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Однак, як зазначається в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Як вбачається із заперечень відповідача та його заяви органу опіки та піклування, відповідач виявляє бажання бачитись з дитиною брати участь у її вихованні. Однак стосунки між сторонами є напруженими, що негативно впливає на участь батька у спілкуванні з дитиною. Заслухавши пояснення позивачки, врахувавши заперечення відповідача, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, судом не встановлено вини відповідача в умисному невиконанні належним чином своїх батьківських обов'язків. Покази свідків суд оцінює критично, свідки батька дитини не бачили, а деякі з них його взагалі не знають. Про взаємовідносини позивачки та відповідача та про участь відповідача у вихованні дитини свідкам відомо тільки зі слів позивачки. Крім того, згідно ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. В даному випадку, суд вважає, що поведінку відповідача щодо дитини, ще можна змінити, оскільки він має намір приділяти увагу вихованню дитини, а позивачка зобов'язана не чинити йому перешкод в цьому. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Що стосується вимоги позивачки про збільшення розміру аліментів, то суд виходить з наступного. Як вбачається з копії виконавчого листа Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.06.2006 року, судом вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітної плати щомісячно до досягнення дитиною повноліття. (а.с.20). Як вказує позивачка та підтверджує відповідач, він не має постійного місця роботи та доходу. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Як вбачається з ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2015 року становить 1 286 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує, що позивач не працює, однак є працездатною людиною, інших дітей на утриманні немає. Частиною 1 ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Як вбачається із копії виконавчого листа від 03.08.2011 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] в розмірі 350 грн. (а.с.48-49), отже, окрім дочки [PERSON], на утриманні відповідача ще є дочка [PERSON]. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про збільшення розміру аліментів слід задовольнити частково, визначивши розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача в користь позивачки на утримання дочки в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 гривень щомісячно до досягнення донькою повноліття, починаючи з дня набранням вказаним рішенням законної сили, оскільки мінімальна заробітна плата в Україні становить 1218 грн., з відповідача вже стягуються аліменти в розмірі 350 грн., то стягнення з відповідача 1000 грн. буде перевищувати розмір мінімальної заробітної плати в Україні. Крім того позивачкою не доведено, що на утримання дитини в місяць вона витрачає саме 2000 грн. (1000 грн. становить половину від цієї суми). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є частково обґрунтованими, такими, що підлягають частковому задоволенню. Щодо вимоги позивачки про стягнення пені по сплату аліментів на її утримання та утримання неповнолітньої дитини, то суд виходить з наступного. Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 жовтня 2006 року вирішено стягувати з відповідача аліменти на користь позивачки на її утримання в розмірі 100 гривень (а.с.21). Стягнення аліментів розпочато з 11 жовтня 2006 року та закінчено 05 грудня 2008 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2006 року вирішено стягувати з відповідача аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітної плати щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.20). Стягнення аліментів розпочато з 18 травня 2006 року. Однак аліменти відповідач сплачував не в повному обсязі та несвоєчасно, внаслідок чого утворилась заборгованість, вказаний факт підтверджується довідками-розрахунками ВДВС Хмельницького МРУЮ від 14.01.2015 року (а.с.18, 19). Згідно вимог ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. №3 «Про застосування судом окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у п.22 роз'яснив, що передбачена ст..196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Однак, відповідач не навів підстав для зменшення нарахування пені та й не просив про її зменшення, заперечень на вимогу про стягнення пені суду не ндав. Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У зв'язку з цим сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до наступних, а кількість днів прострочення за аліментами обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено по сплаті певної суми заборгованості. Оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 11 вересня 2013 року по справі № 6-81 цс 13. З врахуванням цього, судом проведено перерахунок пені, з врахуванням кожної суми щомісячного платежу, в т.ч. періодичної часткової сплати щомісячних платежів відповідачем, множенням на кількість днів місяця та на 1 відсоток суми боргу, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів, що становить загальну суму пені за період який просить позивачка, що становить 2 362 грн. 88 коп. по виконавчому листу № 2-3034 та 714 грн. 40 коп. по виконавчому листу № 2-4319. Однак позивачка просить стягнути пеню в розмірі 2360 грн. та 690 грн. відповідно, суд не вправі вийти за межі позовних вимог, тому підлягає стягненню пеня, яку просить позивачка. Щодо стягнення на користь позивачки судового збору, який вона сплатила за вимогу про позбавлення батьківських, то така вимога не підлягає задоволенню оскільки позивачці відмовлено у позбавленні батьківських прав відповідача, судовий збір не підлягає стягненню з відповідача. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судовий збір за вимогу про збільшення аліментів та про стягнення пені слід стягнути з відповідача в дохід держави, позивачка за вказані вимоги судовий збір не сплачувала. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 3, 6, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, п. 17, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», п. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», ст. ст. 164, 165, 166, 180, 181, 182, 184, 192, 196 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: partial