Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області 01.08.2017 року з позовною заявою до [PERSON] (надалі відповідач) в якій зазначає, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2010 року, від шлюбу мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. Протягом останнього року шлюбні відносини між нею та відповідачем припинено, спільного господарства не ведуть, дитина проживає з нею за адресою: [ADDRESS], хоча й зареєстрована за іншою адресою. Зазначає також, що працює, однак їй одній складно утримувати дитину. Відповідач також працює та має стабільний регулярний заробіток. Просить суд стягувати щомісячно з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини усіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого на одну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до повноліття дитини. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення та просила суд вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності за присутності свого представника адвоката [PERSON], не заперечує, щоб з нього стягувались аліменти на користь позивача на утримання сина в розмірі 1/6 частки від усіх видій його доходу та заробітку (а.с.30) В судовому засіданні представник відповідача адвокат [PERSON], яка діє на підставі письмового договору з відповідачем по справі від 10.11.2017 року (а.с.32-33) зазначивши також, що відповідач по справі сплачує аліменти на дитину від першого шлюбу в розмірі 1/4 частини свого заробітку, а отже стягнення аліментів на позивача по справі в розмірі 1/4 частини значно погіршить матеріальне становище відповідача по справі. Не заперечує, щоб з відповідача на користь позивача стягувались аліменти, однак в розмірі 1/6 частини його доходу, а ні в розмірі 1/4 частини як просить позивач. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не зявились, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що відповідач сплачує їй аліменти на утримання доньки [PERSON] за виконавчим листом в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітків, при розгляд справи покладається на рішення суду, однак просить врахувати інтереси її дитини (а.с.35). Вислухавши пояснення, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилались позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків: Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як встановлено, сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідним свідоцтвом по шлюб (а.с.) та мають спільну дитину сина [PERSON] (а.с.3), позивач та відповідач спільно не проживають господарства не ведуть, згідно Акту обстеження житлово-побутових умов складеного Службою у справах дітей Енергодарської міської ради, спільна дитина позивача та відповідача проживає разом з позивачем по справі (а.с.10). Позивач і відповідач працюють (а.с.36, 37). Зазначене вище не оспорюється сторонами. Крім того, судом встановлено, що відповідач по справі сплачує аліменти своїй дружині від першого шлюбу [PERSON] (третій особі по справі) на утримання спільної доньки [PERSON], [INFO], що підтверджується як виконавчим листом (а.с.39), яка проживає разом з третьою особою. Стягнення за зазначеним виконавчим листом аліментів на корить третьої особи з відповідача по справі також підтверджується довідкою з місця роботи відповідача від 08.09.2017 року (а.с.40) і довідкою про відрахування з заробітної плати відповідача за виконавчим листом (а.с.38). Згідно частин 1 та 2 статті 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано\~Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків,\~опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно ч.8 ст.7 СК України визначено,\~що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виконання передбачених статтею 150 СК України, обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізичного, так і духовно. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 та 2 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За таких обставин, при вирішенні питання суд не бере до уваги матеріальний стан позивача, оскільки це суперечить вищенаведеній нормі матеріального права. В судовому засіданні встановлено, що розмір аліментів, який сплачує відповідач на утримання доньки від першого шлюбу на користь третьої особи становить розмір у 1/4 частину його доходу. Сторона відповідача не заперечує щодо призначення розміру аліментів з відповідача на користь позивача в розмірі 1/6 частини доходу відповідача, однак зазначене суперечитиме приписам ст.52 Конституції України, згідно якої діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. З досліджених у судовому засіданні обставин, встановлено, що інших причин передбачених ч.1 ст.182 СК України, щодо розміру аліментів, які позивач просить суд до призначення - 1/4 частини доходу відповідача, крім того, що відповідач вже сплачує аліменти у такому ж розмірі на користь третьої особи, стороною відповідача суду не надано. Крім того, пунктом 17 Постанови Пленуму Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Разом з тим, відповідно до приписів ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може\~перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами, при цьому, зазначене обмеження\~\~не\~\~поширюється на відрахування із заробітної плати в разі стягнення аліментів на неповнолітніх\~\~дітей, у такому випадку розмір відрахувань із заробітної плати\~не\~може\~ перевищувати 70 відсотків. Зазначене, також визначено й приписами статті 128 Кодексу законів про працю України. Крім того, згідно із змістом ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним погіршенням матеріального становища платника аліментів він може подати до суду заяву про зменшення розміру аліментів, і таке погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Враховуючи вищезазначені вимоги закону, а також: рівність батьків неповнолітньої дитини перед законом щодо забезпечення необхідних умов для нормального всебічного розвитку неповнолітньої дитини та однакову відповідальність обох батьків перед законом, рівність дітей у своїх правах, матеріальну спроможність відповідача, відсутність інших обставин, крім наявності зобовязань відповідача за виконавчим листом перед третьою особою по справі (незадовільний стан здоровя, обмеження фізичних можливостей, тощо), які б впливали на обовязок відповідача утримувати спільну з позивачем неповнолітню дитину. Недоведеність стороною відповідача, що розмір аліментів, який відповідач не заперечує сплачувати на утримання неповнолітньої дитини в 1/6 частину його доходу є достатнім для забезпечить потреб дитини. А також того, що позивач просить суд про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/4 частини його доходу, а розмір аліментів, який вже стягується з відповідача на користь третьої особи - також становить 1/4 частину його доходу, отже загальний розмір аліментів не буде перевищувати 50 відсотків доходу відповідача, при цьому стороною відповідача не доведено, що такий розмір не спроможний відповідачем до сплати та суттєво погіршить його становище. З урахуванням викладеного, суд, виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на неповнолітню дитину в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки визначений розмір аліментів є об'єктивним з огляду на вимоги закону та обов'язку батька утримувати свою неповнолітню дитину. Згідно п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Крім того, згідно ч.3\~ст.88 ЦПК України, у разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд, з урахуванням вимог п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та ч.3 ст.88 ЦПК України вважає за необхідним стягнути з відповідача на користь держави розмір судового збору, який становить 640 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved