Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

[PERSON] та [PERSON], звернулись до суду з заявоюпро встановлення факту окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] з 2002 року по даний час та встановлення режиму окремого проживання [PERSON] та [PERSON], між якими зареєстрований шлюб 16.06.1990 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Стаханів Луганської області, актовий запис № 413, строком на 1 (один) рік. Заява обґрунтована тим, що між [PERSON] та [PERSON] 16.06.1990 року був зареєстрований шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Стаханів Луганської області, актовий запис №413. Від вказаного шлюбу заявники мають дочку -[PERSON], [INFO]. Після реєстрації шлюбу заявники разом проживали в м. Теплогірську та м. Ірміно (м. Стаханів) Луганської області. [PERSON] є уродженкою [INFO], тому постійно висловлювана бажання переїзду для проживання у Волинську область, на що отримувала категоричну відмову від чоловіка. З початку 2001 року шлюбні відносини між заявниками настільки погіршились, що вони вирішили їх припинити. [PERSON] забрала дочку [PERSON] і переїхала проживати в [INFO], натомість [PERSON] залишився проживати в Луганській області. З початку 2002 року заявники повністю припинили фактичні шлюбні відносини, припинили спілкування, як подружжя, однак через значну відстань, реєстрацію шлюбу між заявниками юридично не було припинено. Спілкування підтримувалось лише в контексті спільного виховання дитини. За весь цей час, кожен із заявників проживав за власним окремим бюджетом, набував у власність майно, правовий режим якого бажають врегулювати в майбутньому на підставі спільних домовленостей. Зокрема, у 2005 році [PERSON] набула право власності на квартиру № 17 в м. Ковелі по вул. Відродження 18. [PERSON] має статус особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та у 2014 році, оскільки через бойові дії в м. Ірміно (м. Стаханів) був змушений покинути своє місце проживання та переїхав для проживання спочатку в м. Ковель, а пізніше в с. Тойкут Ковельського району, де зараз і проживає. Заявники намагались розірвати шлюб в органах реєстрації актів цивільного стану, однак це виявилось неможливим з причин, пов'язаних з антитерористичною операцією і статусом внутрішньо-переміщеної особи [PERSON] Заявники вказують, що встановлення факту окремого проживання з початку 2002 року до теперішнього часу і подальше встановлення режиму окремого проживання необхідне для розподілу майна та щоб наступне придбане майно рахувалось особистою приватною власністю кожного з них. В судове засідання заявники не зявились, однак попередньо подали суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності. Заявлені вимоги підтримують повністю. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, зясувавши обставини справи та вивчивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 119 СК України, за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-ЕД № 321505, виданого 16.06.1990 року відділом РАГС м. Стаханов Луганської області, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 16.06.1990 року зроблено запис № 413. Як встановлено в судовому засіданні, шлюб між заявниками не розірвано, однак останні не виявляють бажання спільно проживати як повноцінна сім'я, про що свідчить їх спільне звернення до суду. Саме по собі небажання подружжя проживати спільно не тягне за собою припинення шлюбу між ними, однак є підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя на строк, який визначений самим подружжям, а в даному випадку на один рік. Таким чином заява в цій частині підлягає до задоволення. Проте, такий режим може бути встановлений лише на майбутнє з моменту набрання рішенням суду законної сили, а не на минулий період, про що, фактично, просять заявники. Зокрема, з приводу вимоги заявників встановити факт їх окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 2002 року по цей час, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно положень ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч. 1 ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов'язків, які встановлені шлюбним договором. Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави прийти до висновку, що від факту, який просять встановити заявники, не залежить виникнення, зміна або припинення їх особистих чи майнових прав, а тому в цій частині заява до задоволення не підлягає.

Outcome: partial