Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач зазначала, що відповідно до договору купівлі-продажу, їй належить квартира [ADDRESS] . У вищезазначеній квартирі, крім неї, зареєстровано ще дві особи: її чоловік третя особа [PERSON] та син відповідач [PERSON] . Однак, відповідач в спірній квартирі не проживає з 2001 року, про що свідчить акт депутата. Відповідач з позивачем не спілкується, не надає інформації щодо місця свого проживання та доходів, позивач не може оформити субсидію та змушена платити за комунальні послуги і за відповідача, що тягне за собою додаткові витрати з її боку. Жодних домовленостей у позивача з відповідачем щодо збереження за ним житла за час його відсутності не було. Відповідач добровільно залишив спірне житло. Жодних перешкод в користуванні квартирою, відповідачу створено не було, до цього часу замки у вхідних дверях квартири змінені не були, та ключі у відповідача ніхто не забирав. Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті Броварського міськрайонного суду Київської області на офіційному веб-порталі «Судова влада України». В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1343, позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с.10). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1-1/18288 від 13.08.2019 р., в спірній квартирі, окрім позивача [PERSON] , зареєстровані: чоловік - [PERSON] , [INFO] , та син - відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 12 липня 2019 року, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області Крилович Т.М. при свідках [PERSON] та [PERSON] , у квартирі [ADDRESS] , проживають позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] (а.с.12). У ст. 383 ЦК України зазначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1. ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 р. (Закон № 475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , так як відповідач понад одного року не проживає у спірній квартирі. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Крім того,

Outcome: approved