Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

[PERSON] у травні 2017 року звернулась в суд із позовом, яким просила стягнути із [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики в сумі 66 000,00 гривень, 2 470,62 грн. витрат від інфляції, 553,00 грн.- три проценти річних від простроченої суми, а всього 69 023,62 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 листопада 2017 року залучено до участі в справі правонаступника позивача -[PERSON] ( а.с. 36). В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги підтримав та не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, про день та час\~ розгляду справи повідомлявся, відзиву на позов не подавав. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди сторони позивача , суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню,\~ із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.\~ Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.2 ст. 509, ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 04.01.2017 року (дата написання розписки) відповідач взяв у борг у [PERSON] 66 000,00 грн. та зобовязався їх повернути до 15.02.2017 року. Отже, на підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач видав [PERSON] розписку про позичені гроші. 01 червня 2017 року первісний кредитор [PERSON] та новий кредитор [PERSON] згідно зі ст.ст. 512- 519 ЦК України уклали Договір про відступлення права вимоги. За цим Договором Первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно Договору позики, на підтвердження укладення якого є розписка позичальника [PERSON] від 04 січня 2017 року, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належне Первісному кредитору за Основним Договором, у тому числі, в судовому порядку. З цього Договору випливає, що Новий кредитор займає місце Первісного кредитора в зобов'язаннях, що виникли з Основного Договору в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього Договору (а.с. 28-30). Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст. 530 ЦК України). В порушення зазначених норм та умов Договору відповідач зобовязання не виконав. Таким чином, суд враховує, що відповідач не виконав взятих на себе зобовязань по договору позики, грошові кошти не повернув, а тому з останнього підлягає до стягнення на користь позивача сума боргу- 66 000,00 грн. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. За умовами договору позики [PERSON] зобовязувався повернути грошові кошти до 15 лютого 2017 року. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач вказану суму позивачу не повернув, а тому, враховуючи приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати з 16 лютого 2017 року по 29 травня 2017 року складають: 101.0 : 100 х 101.8 : 100 х 100.9 : 100 х 66 000 = 68 470,62 - 66 000 = 2 470,62 грн. Три відсотки річних з 16 лютого 2017 року по 29 травня 2017 року складають 553,00 грн. Таким чином, з [PERSON] також підлягає до стягнення на користь позивача 2 470,62 грн. - інфляційних втрат; 553,00 грн.- 3 % річних. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі- 690,24 грн. (а.с. 1). На підставі ст.ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved