Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

[PERSON], надалі позивач, звернувся в суд з позовом до [PERSON], надалі відповідач, третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], в якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON], який складений в користь [PERSON] та посвідчений 29.10.2015р. приватним нотаріусом [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги із поданими додатковими обґрунтуваннями підтримують та зазначають, що [PERSON], підписуючи заповіт 29.10.2015р. не міг усвідомлювати значення своїх дій та не керувати ними, оскільки перебував у лікарні у надзвичайно важкому стані з діагнозом обширний цироз печінки, неодноразово із загостренням хвороби був переведений у реанімаційне відділення, йому були приписані для приймання медичні препарати, які частково знижували його свідомість, він був слабкий, не впізнавав людей, не памятав певні обставини, що свідчить про те, що [PERSON], підписуючи заповіт 29.10.2015р. не усвідомлював, що саме він вчиняє, не керував своїми діями. Також, позивач та його представник вважають, що волевиявлення [PERSON] як заповідача свого майна в користь [PERSON] не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки складений приватним нотаріусом текст заповіту в друкованому вигляді робився із слів спадкоємця [PERSON] на її прохання, що ставить під сумнів відповідність внутрішньої волі [PERSON] на вчинення заповіту на все майно в користь [PERSON], а не в користь єдиного сина і при тому, що фізичний стан [PERSON] в звязку з його важкою хворобою та прийманням значної кількості медичних препаратів міг бути наслідком такої невизначеності заповідача, і можливо усвідомлюючи при посвідченні заповіту вчинення його в користь свого сина. Таким чином зазначають, що вчинений заповіт від імені [PERSON] є таким, що вчинений особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, а відтак згідно ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 225 ЦК України заповіт слід визнати недійсним. Крім цього в додаткових обґрунтуваннях позовної заяви представник позивача вказав, що заповіт, вчинений 29.10.2015р. [PERSON] є нікчемним в силу прямої вказівки статті 1257 Цивільного кодексу України, оскільки приватним нотаріусом при його посвідченні не було дотримано вимоги статті 1248 цього Кодексу, а відтак і просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину заповіту від 29.10.2015р. Відповідач [PERSON] і її представник позовні вимоги не визнають, мотивуючи тим, що заповіт приватним нотаріусом був посвідчений в установленому законом порядку, на момент посвідчення заповіту [PERSON] був у свідомості, стан був стабільний, він все розумів, його бажання на посвідчення заповіту в користь [PERSON] було вільним та відповідало його внутрішній волі, оскільки перед тим він сам неодноразово говорив про необхідність складення на її користь заповіту, а також вчинив дії по відчуженню в користь [PERSON] належної йому на праві власності квартири, видав довіреність на право управління та вчинення всіх дій від його імені щодо його майна, що на їх думку свідчить про бажання на подальше вчинення дій в користь саме [PERSON], оскільки вона являлася цивільною дружиною, з якою [PERSON] проживав разом однією сімє коло вісімнадцяти років. Ті обставини, що [PERSON] на момент посвідчення заповіту приймав за призначенням лікарів медичні препарати ніяким чином не могли б вплинути на фізичний та психічний стан [PERSON], і не давали підстави говорити про не усвідомлення [PERSON] значення свої дій, неможливість керувати ними, а також невідповідність волевиявлення його внутрішній волі. Зазначає, що вона здійснила виклик приватного нотаріуса до лікарні для посвідчення заповіту, привезла нотаріуса всі необхідні документи та повідомила нотаріуса із слів [PERSON] в чию користь має бути вчинений заповіт. А тому, правових підстав для визнання заповіту недійсним як це просить позивач не має. В судове засідання приватний нотаріус [PERSON] не зявилася, в попередніх засіданнях надала пояснення, з яких вбачається, що 29.10.2015р. коло 12 год. їй подзвонила [PERSON] та повідомила про необхідність посвідчення заповіту від імені [PERSON] в її користь та привезла необхідні документи. Вона виготовила текст заповіту, приїхала в палату лікарні коло 16 год., встановила особу [PERSON], надала йому прочитати заповіт. [PERSON] в короткий проміжок часу з ним ознайомився та підписав. Зазначає, що нею були вчиненні всі необхідні дії, які вимагаються для посвідчення заповіту. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, встановив наступне. Згідно витягу паспорту МС 298335 від 09.03.1998р. [PERSON] був зареєстрований по місцю проживання в [INFO]. Позивач [PERSON] є сином [PERSON]. 29 жовтня 2015 року в КЗТОР «Тернопільська університетська лікарня» о 17 год. 30 хв. приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу був посвідчений заповіт від імені [PERSON], за яким він все рухоме та нерухоме майно заповів [PERSON]. Із оглянутих в судовому засіданні оригіналу Журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням нотаріальної контори вбачається, що 29.10.2015р. в 12 год. [PERSON] зверталася до приватного нотаріуса [PERSON] із консультацією, а саме як встановлено, подала документи, необхідні для посвідчення заповіту від імені [PERSON], а в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дії за №4674 проставлений підпис [PERSON] щодо виконання приватним нотаріусом дій по посвідченню заповіту. [PERSON] помер 31 жовтня 2015 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1ИД №195603 від 31.10.2015р. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23.03.2016р. після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №224/2016 і як ствердив позивач, за його заявою. Проте, позивач зазначає, що батько не міг укласти заповіт на все своє майно в користь [PERSON], воля на вчинення такого заповіту не відповідала його внутрішній волі і він в стані важкої хвороби не міг керувати своїми діями і не розумів їх вчинення. Тривалий час лікувався, приймав за показаннями лікаря багато медичних препаратів, які вплинути на його свідомість і на здатність розуміти свої дії. Зазначає, що при підписанні заповіту батько не належним чином усвідомлював, що підписує, так як перебував у важкому стані і йому не було доступно розяснено, враховуючи його фізичний стан, що він підписує і з якою метою. Стверджує, що між ним та батьком були дуже хороші відносини, багато часу проводили разом, він навчався за межами м. Тернополя, проте завжди цікавився про батька, його життя, який в свою чергу також зажди і допомагав матеріально, і підтримував сімейні відносини, постійно говорив про необхідність вчинення багато справ для забезпечення сина. Тому, на думку позивача [PERSON], приймаючи багато медичних препаратів, будучи у важкому фізичному стані, наслідком чого була його важка хвороба, батько не міг керувати своїми діями та давати їм оцінку, не в повній мірі розумів, що вчиняв, а відтак і при підписанні 29.10.2015р. заповіту саме в користь [PERSON] волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. На клопотання позивача в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Із показів свідка [PERSON] вбачається, що він знає [PERSON] Аанатолія із 1974 року, його сина [PERSON] із дати його народження, дружили сімями. [PERSON] та батьком були дуже хороші відносини як батька і сина, [PERSON] постійно турбувався про сина, розказував по нього, радів ним. Вважає, що [PERSON] не міг все своє майно заповісти [PERSON], оскільки при розмові із ним, він говорив, що всім своїм майном поділиться по частці для того, хто його доглядає, і син [PERSON] буде мати свою частку. Із показів свідка [PERSON] вбачається, що вона є другом [PERSON], разом з ним працювала, знала із давніх років. Памятає, що син [PERSON] завжди приходив до батька на кафедру після школи, проводив вільний час. Батько завжди розказував про сина, про його поступлення, навчання, про дівчину, з якою зустрічається і мабуть буде одружуватися, гуляв з ними по місту, коли вони приїжджали. [PERSON] зажди говорив, що робив і доглядав садовий будинок, який дістанеться [PERSON] і йому нічого не потрібно було робити, щоб були умови для відпочинку і казав, що дачу будує синові. При розмові [PERSON] розказував, що хоче продати квартиру і свою машину та купити дві машини, одну для син, щоб він мав на чому їздити, так як проживає і навчається далеко від нього. Кожен місяць відсилав на карточку сина по 500 грн. і відразу телефонував до [PERSON], чи гроші на карточку зараховані. [PERSON] гордився сином, який був в нього найріднішою людиною. Стан здоровя [PERSON] погіршувався із січня 2015 року, в лікарню не звертався, сил не мав. З вересня 2015 року на роботі не зявлявся, із вересня був в лікарні. Телефонував до неї з проханням написати заяву в Профспілковий комітеті для отримання матеріальної допомоги. Стверджує, що при таких родинних близьких відносинах із сином [PERSON] не міг при смерті записати все своє майно [PERSON] Із показів [PERSON] вбачається, що він знав [PERSON] із 1973 року, сина [PERSON] памятає з дитинства. [PERSON] завжди після школи приїжджав до батька на кафедру. Відносини були дуже хороші, доброзичливі. [PERSON] завжди залишав свою роботу і справи, коли приходив його сина і разом постійно проводили час. Зазначає, що був свідком того, що багато разів [PERSON] приїздив до ПриватБанку і перераховував сину кошти. Із лютого 2015 року хвороба [PERSON] почала сильніше проявлятися, однак він до лікарні не ходив. Свідок [PERSON] надав покази, з яких вбачається, що знає [PERSON] та сина [PERSON] уже багато років. Зазначає, що [PERSON] дуже часто їздив до сина в м. Чернівці забирати із навчання до додому. Мати [PERSON] говорила, щоб він продав її хату і купив [PERSON] машину. На дачі неодноразово бували і постійно запитував [PERSON], нащо він там щось робить, завжди проводив якійсь ремонтні роботи, а [PERSON] говорив, що мусить щось залишити синові. В палату, в якій лежав [PERSON] його 29.10.2015р. не впустили, так як він перебував у важкому стані. Свідок [PERSON] надала покази, що вона є лікарем [PERSON] Він поступив в лікарню в стані середньої важкості, спочатку перебував в реанімаційному відділенні, а потім, коли стан трішки покращився перевели в відділ гастроентерології. [PERSON] згідно даних історії хвороби та із спостережень перебував у загальній слабкості, стан був загальмований, постійно приймав велику кількість медичних препаратів, оскільки його хвороба прогресувала і стан погіршувався. В останні дні, а саме 29.10.2015р. стан був важкий, перебував у свідомості, на запитання відповідав із запізненнями, помилявся та путався, не міг дати чіткої відповіді по суті, стан був помітно загальмований, дружину пізнавав, так як вона постійно з ним залишалася. При сильному ускладненні йому надавали медичні препарати для капання, щоб зняти інтоксикацію від наслідків цирозу печінки, що впливає на кору головного мозку та на загальний стан організму, і йому ставало трішки легше. Психотропних засобів не давали. 30 жовтня 2015 року в 08 год. 30 хв. [PERSON] був без свідомості, стан критичний. На клопотання відповідача в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Свідок [PERSON] надав покази, з яких вбачається, що він є сином [PERSON] Із [PERSON] та із своєю матірю проживали 18 років, сина [PERSON] знає, однак не спілкується, інколи зустрічаються. Останні 10 років проживали на вул. Брюкнера у квартирі матері. На початку 2015 року здоровя у [PERSON] погіршувалося, однак він до лікарні ніколи не хотів звертатися. Влітку 2015 року мати наполягла на медичному обстеженні, після курсу лікування стало краще, проте у вересні місяці знов ліг в лікарню. Щодо вчинення [PERSON] заповіту то вказує, що це було його рішення, хотів пришвидшити укладання. Зранку 29.10.2015р. прийшов в палату замінити матір і [PERSON] запитав його, чи мати звязалася із нотаріусом і попросив, щоб він скоріше привіз нотаріуса для складення заповіту під час підписання він був присутнім. В палаті [PERSON] за столом в окулярах ознайомився із документами, які йому надали і особисто їх підписав. Додає, що в палаті [PERSON] хвилювався, що його сина немає разом з ним, і навіть не взяв від нього трубки, коли [PERSON] дзвонив. Свідок [PERSON] надала покази, з яких вбачається, що вона є подругою [PERSON] і знає, що вони разом із [PERSON] жили добре, турбувалися один про одного, вона постійно за ним доглядала, піднесла його самооцінку. Коли захворів [PERSON], [PERSON] постійно знаходилася біля нього цілими днями, ночувала з ним в палаті, по телефону спілкувалася з нею і вона розказувала про його стан здоровя, займалася лікуванням, оплачувала кошти, які збирали його колеги. [PERSON], коли [PERSON] був в лікарні, говорила їй, що він дуже хоче бачити свого сина, чекав його, і вона не знає як про це сказати [PERSON]. Вважає, що [PERSON] записав своє майно [PERSON], оскільки вдячний був за її турботу та догляд. Свідок [PERSON] надав покази, з яких вбачається, що він лежав в палаті лікарні разом із [PERSON] Коло нього завжди була [PERSON] [PERSON] був фізично хворий, проте розумів все, вони постійно спілкувалися і не можна було сказати, що [PERSON] не розумів своїх дій. 29 жовтня прийшла нотаріус, [PERSON] піднявся із ліжка з допомогою, сів до столу, щось говорили декілька хвилин, він розписався і його повели до ліжка. Сина [PERSON] не памятає. Свідок [PERSON] показала, що вона є медичною сестрою, доглядала [PERSON], в останні дні стан його був важким, психотропні препарати або інші, які б могли вплинути на свідомість [PERSON] не призначалися. Була в палаті, коли приходив нотаріус, [PERSON] сидів за столом і щось із іншими особами переглядали. Підписання заповіту не бачила. Із особистих пояснень [PERSON], наданих в судовому засіданні встановлено, що він проживав в м. Тернополі до закінчення школи, потім поступив на навчання в Чернівецький університет. Весь цей час з батьком були прекрасні відносини, постійно батько приїжджав до нього в м. Чернівці і забирав його додому, [PERSON], будучи в місті Тернополі також навідував батька, постійно спілкувалися, перебували на відпочинку в садовому будиночку. Під час навчання батько завжди допомагав йому матеріально, переказував кошти на банківську карточку. Про важку хворобу батька стало відомо у вересні 2015 року, коли він ліг в лікарню. Старався постійно приїжджати до батька в лікарню, відвідував його, підтримував. 29 жовтня 2015 року коло 14 год. передзвонив до батька, однак він не зміг говорити, 29 жовтня 2015 року в 23 год. приїхав до м. Тернополя. 30 жовтня 2015 року в 09 год. був в лікарні і йому сказали, що батько вже був без свідомості. При спілкуванні із батьком, він ніколи не говорив про спадкування майна, оскільки не передбачав різкої смерті. Батько казав, що необхідно зробити всі документи по землі та садовому будинку, щоб в нього не було проблем при їх оформленні. Перебуваючи в палаті лікарні його батько спитав, хто буде завершувати оформлення документів дачі і на кого видавати довіреність, на що [PERSON] сказав, що краще довіреність надати [PERSON], оскільки він постійно працює в м. Чернівці, не має можливості і часу оформляти документації, та не орієнтується в процедурах оформленнях. Була розмова, в ході якої батько сказав йому, що завинив перед ним через розірвання шлюбу із матірю і хотів чимось йому віддячити. Стверджує, що через нестабільно важкий стан здоровя, хвороби, яка різко ускладнила його здоровя, прийняття значної кількості медичних препаратів батько не усвідомлював значення своїх дій при посвідченні 29.10.2015р. заповіту, наслідком чого волевиявлення не було вільним і не відповідало його дійсній волі щодо залишення майна своєму синові, так як бажав цього. В судовому засіданні [PERSON] надала особисті пояснення, з яких вбачається, що вона із [PERSON] проживала 18 років в громадянському шлюбі, чому не реєструвала шлюб пояснити не може і вказує, що при такій розмові із [PERSON] вони вирішили ще жити без реєстрації, так як у шлюбі вже перебували. [PERSON] залишив її колишній чоловік і вони із [PERSON] тривалий час проживали на орендованих квартирах, а вже як десять років проживали в квартирі [PERSON] по вул. Брюкнера в м. Тернополі. [PERSON] почав хворіти із січня 2015 року. Вони їздили по всіх лікарях, проте нічого не допомагало. Із вересня 2015 року хвороба почала прогресувати і [PERSON] за її примусом ліг в лікарню. Догляд за ним здійснювала вона постійно, купляла медикаменти як за їхні кошти, так і за кошти, які надавалися колегами, оскільки лікування потребувало значних сум. Питання по складенню [PERSON] заповіту виникло ще на початку жовтня 2015 року, коли вони разом були в приватного нотаріуса [PERSON] і [PERSON] укладав договір купівлі-продажу належної йому квартири в користь [PERSON], однак вона йому сказала, що в складенні заповіту ще не має необхідності. 29 жовтня 2015 року [PERSON] сказав, що хоче скласти заповіт, оскільки вже перебував у важкому стані. Вона зателефонувала приватному нотаріусу [PERSON] і повідомила про бажання [PERSON] укласти заповіт в її користь. Завезла документи нотаріусу, а 29.10.2015р. коло 16-17 год. її син [PERSON] привіз до лікарні в палату приватного нотаріуса. [PERSON] із допомогою сів до столу, прочитав заповіт та підписав текст. Вночі 30.10.2015р. йому стало погано і коло 06 год. ранку прийшла медсестра, викликала чергового лікаря і [PERSON] перевели в реанімаційне відділення, він упав в кому, до свідомості не приходив і 31.10.2015р. в 07 год. 30 хв. помер. Чітко стверджує, що заповіт [PERSON] був підписаний ним особисто, при підписанні тексту був у свідомості, адекватний, розумів, що вчиняє. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 3 статті 203 Цивільного кодексу України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Частина 2 статті 1257 Цивільного кодексу України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як передбачено в пункті 6 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справи від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Згідно долученої до матеріалів справи медичної карти хворого [PERSON], при його госпіталізації 10.10.2015р. діагноз вказаний вірусний гепатит «С» з трансформацією в цироз печінки. В протоколі патологоанатомічного дослідження №1/213 від 31.10.2015р. пункт 15 зазначено заключний діагноз змішаний цироз печінки гепатоспленомегалія. Варикозне поширення вен стравоходу і дня шлунку. Змішана жовтяниця. Ускладнення Асцит (4л). Білково-жирова дистрофія. Некротичний нефрон. Набряк, набухання головного мозку. Дистрофія нейроцитів. Набряк легень. Двобічна н/дольова пневмонія. ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз. Пункт 20 клінікопатологоанатомічний епікриз: на основі даних розтину і гістологічного дослідження внутрішніх органів знайдено змішаний цироз печінки із розвиток змішаної жовтяниці і некротичного нефрозу, інтоксикаційної енцефалопатії. Печінко-ниркова недостатність спричинила смерть. На думку суду, виходячи із даних медичної карти, хвороба [PERSON], її наслідки і способи її лікування, а також враховуючи покази лікаря [PERSON], могли б вплинути на повноту думки заповідача щодо усвідомлення значення своїх дій, можливість керувати ними, на волевиявлення та відповідність його внутрішньої волі при вчиненні 29.10.2015р. заповіту в користь [PERSON] Враховуючи вищенаведене, а також ті обставини, що позивач та його представник відмовилися від призначення у справі як почеркознавчої експертизи, так як було встановлено в судових засіданнях факт підписання заповіту особисто [PERSON], і не підтримували клопотання про призначення посмертної психіатричної експертизи, суд вважає, в даному випадку із матеріалів справи, пояснень сторін, показів свідків не можна встановити та підтвердити, чи [PERSON] не розумів значення своїх дій і (або) не міг керувати ними на момент складання заповіту 29.10.2015р., суд не має права надавати правову оцінку медичним документам, а відтак і встановити, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Надані покази свідків судом оцінюються критично і могли б прийматися до уваги в сукупності з іншими досліджуваними доказами, отриманими згідно ЦПК України, а саме висновку судово-психіатричної експертизи за його наявності. Тому, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, посвідченого 29.10.2015р. приватним нотаріусом [PERSON] в користь [PERSON] з підстав, зазначених позивачем, слід відмовити. Разом з тим, при розгляді матеріалів справи, оцінивши надані сторонами пояснення та покази свідків, суд прийшов до висновку, що заповіт, вчинений [PERSON] в користь [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом 29.10.2015р. є нікчемним. До такого висновку суд прийшов із наступних міркувань. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемний. Як встановлено судом, загальні вимоги до форми заповіту, передбачені в статті 1247 Цивільного кодексу України при посвідченні 29.10.2015р. заповіту були дотримані. Положення статті 1248 Цивільного кодексу України встановлюють, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Проте, частиною 2 статті 1248 цього Кодексу передбачено обовязкове дотримання необхідних вимог при посвідченні заповіту, а саме нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. При розгляді справи судом із наданих [PERSON] пояснень встановлено, що 29.10.2015р. на прохання [PERSON] вона передзвонила приватному нотаріусу [PERSON] і повідомила, що [PERSON] має намір скласти заповіт в її користь. В подальшому, привезла до нотаріуса документи свій паспорт, паспорт [PERSON], ідентифікаційні номери. 29 жовтня 2015 року коло 16-17 год. її син [PERSON] привіз приватного нотаріуса до лікарні в палату до [PERSON] із готовим надрукованим текстом заповіту в користь [PERSON] В судовому засіданні приватний нотаріус двічі надавала чіткі пояснення, з яких вбачається, що 29 жовтня 2015 року коло 12 год. їй зателефонувала [PERSON] та попросила посвідчити заповіт від імені [PERSON] і сказала, що йому краще, він перебуває в загальній палаті. Привезла до контори документи, і вона почала готувати текст заповіту. На кого [PERSON] хоче залишити по заповіту все своє майно при отриманні від [PERSON] документів не питала, оскільки на початку жовтня 2015 року нею був посвідчений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продав належну йому квартиру [PERSON], а також видав від свого імені довіреність в користь [PERSON] на управління, продаж, дарування та інші дії, своїм всім майном. [PERSON] повідомив нотаріусу на її запитання, що в нього є ще рідні, але не будуть проти такої довіреності . [PERSON] ними була розмова про можливість посвідчення ще заповіту від імені [PERSON], проте в користь кого не знає. Також, її раніше викликали в жовтні місяці 2015 року, щоб посвідчити заповіт від [PERSON], однак вона відмовилася, оскільки [PERSON] перебував в реанімаційному відділенні. Тому, як ствердила приватний нотаріус в судовому засіданні, вона при виготовленні заповіту в користь саме [PERSON] керувалася обставинами їхнього спілкування в її кабінеті та враховуючи те, що [PERSON] продав їй квартиру, видав на неї довіреність на управління всім його майном, [PERSON] зробила виклик та повідомила про волю [PERSON], в неї не було сумніву, що [PERSON] хоче своє майно заповісти саме [PERSON] В подальшому, коло 17 год. приїхала в палату лікарні до [PERSON], який піднявся із ліжка з допомогою, сів за стіл, переглянув заповіт, ознайомився з ним в думках і можливо прочитав декілька слів та підписав текст. Повний текст заповіту вголос не прочитав. Зазначив, щоб прискорити процес підписання. Нотаріус перепитала, чи його думка не змінилася і наголосила, що він робить заповіт в користь [PERSON] В разі відсутності волі на укладення заповіту, то [PERSON] міг би відмовитися від його підписання. З лікарем про стан хворого не говорила. Свідок [PERSON] також показав, що він був присутнім при підписанні заповіту, коли [PERSON] лише ознайомився із текстом заповіту та його підписав особисто. В тексті заповіту від 29.10.2015р. приватним нотаріусом вказано, що заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним. Враховуючи вищенаведені пояснення суд прийшов до висновку, що текст заповіту, як це вимагає ч. 2 ст. 1248 ЦК України при встановлених обставинах його виготовлення та зазначення спадкоємця по заповіту із слів самого спадкоємця [PERSON], заповідачем [PERSON] до його підписання вголос не прочитаний. При огляді долученого до матеріалів справи заповіту від 29.10.2015р. вбачається і приватним нотаріусом в його тексті зазначено, що заповіт записаний зі слів [PERSON]. Однак, посилання нотаріусом в тексті заповіту про його записання зі слів [PERSON] повністю спростовується вищезазначеними поясненнями самого нотаріуса, визнається відповідачем [PERSON], що заповіт записаний в її слів. Тому, в даному випадку на думку суду, враховуючи хворобу заповідача, він зобовязаний був прочитати вголос текст заповіту та зазначена дія нотаріусом повинна була бути дотримана обовязково. При встановлених доведених обставинах, враховуючи недотримання приватним нотаріусом обовязкової вимоги, передбаченої ч. 2 ст. 1248 ЦК України щодо посвідчення нотаріусом заповіту прочитання заповідачем заповіту, який записаний із слів іншої особи, суд констатує, що заповіт від імені [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 29.10.2015р. та зареєстрований в реєстрі за №4674 в користь [PERSON] є нікчемний в силу прямої вказівки закону ч. 1 ст. 1257 ЦК України. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме пункту 5, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення по встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 передбачає, що у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Зазначене також відображено в Узагальненні ВСУ від 24.11.2008р. «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема, звернення окремо з вимогою про встановлення нікчемності правочину без застосування наслідків недійсності правочину є правом позивача, тому у випадку предявлення такого факту вона підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину або відмови в цьому. Якщо позивач не заявляв окрему вимогу про встановлення нікчемності правочину, а посилається на її нікчемність при обґрунтуванні іншої предявленої вимоги, суди не вправі посилатися на відсутність рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинні дати оцінку таким доводам позивача в мотивувальній частині рішення або ухвалити додаткове рішення. Позивач [PERSON] і його представник в додаткових обґрунтування до позову від 05.04.2016р. вказують, що заповіт від імені [PERSON] від 29.10.2015р. складений з порушенням вимоги щодо його форм та посвідчення, а тому є нікчемним. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом і поряд з цим просять застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 216 Цивільного кодексу України вказує, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. За правилами статті 236 цього Кодексу, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно пункту 6 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи предявлялися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту. Враховуючи те, що судом при розгляді справи було встановлено нікчемність правочину заповіту, який складений від імені [PERSON] в користь [PERSON] та посвідчений 29.10.2015р. приватним нотаріусом, а відтак заповіт є нікчемним із дати його вчинення 29.10.2015р., є таким, що за його умовами юридичні наслідки не настають, а тому, враховуючи положення пункту 6 [PERSON] ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справи від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суд вказує, що в даному випадку [PERSON] позбавляється права на спадкування майна померлого 31.10.2015р. [PERSON] по заповіту, спадкування відбувається по закону і право на яке має син померлого [PERSON] позивач по справі, як спадкоємець першої черги і за заявою якого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа до майна померлого батька [PERSON] Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed