Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

[PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.01.2020 по 03.06.2020 в сумі 20300 грн. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 08.01.2020 він був звільнений з ТОВ «ЛЕДА-УКРАЇНА» за згодою сторін, де працював сторожем. Остаточна виплата сум, які йому належали від товариства, була здійснена лише 03.06.2020, відтак позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідач ТОВ «ЛЕДА-УКРАЇНА» подало відзив, в якому не заперечувало факт затримки виплати всіх належних позивачу сум при звільненні. Поряд з цим, просили зменшити розмір заявленого [PERSON] до стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також врахувати, що останній міг і раніше звернутись до товариства з заявою про виплату належних йому сум, що не призвело б до такої затримки, яка також обумовлена частою зміною бухгалтерів товариства. У поданій до суду відповіді на відзив, позивач вказав на те, що він ще 23.03.2020 подавав до суду позов про стягнення з ТОВ «ЛЕДА-УКРАЇНА» компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки виплати, однак позов був залишений без руху через ненадання ним доказів на підтвердження обставин, викладених в позові, а коли 21.05.2020 він звернувся до товариства з заявою про надання йому розрахунку належних йому сум, 03.06.2020 йому було виплачена компенсація за невикористану відпустку та лікарняні, відтак навмисного зволікання з метою збільшення строку невиплати належних йому при звільненні сум в своїх діях [PERSON] не вбачає. Також у відповіді на відзив позивач навів розрахунок середнього заробітку, який З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими сторонами доказами судом встановлено, що [PERSON] на підставі наказу від 05.03.2019 року № 3-2 к/д з 06.03.2019 прийнято на постійну роботу сторожем ТОВ ««ЛЕДА-УКРАЇНА» з оплатою праці 4180 грн. на місяць. Наказом № 1-7 к/тр від 08.01.2020 позивача було звільнено з займаної посади з 08.01.2020 за угодою сторін. Вказані обставини підтверджуються наданими суду копіями відповідних наказів. Сторонами визнавався той факт, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений 03.06.2020. Частиною першою 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року N 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Посилання відповідача на часту зміну бухгалетрів підприємства, не є поважною причиною, яка б знімала з роботодавця вину у несвоєчасній виплаті сум, які належать працівникові при його звільненні. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При визначенні розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача за час затримки з ним розрахунку, суд приймає до уваги розрахунок відповідача, так як в ньому зазначені суми, які були виплачені позивачу за останні два робочі місяці, як то передбачено наведеною вище нормою Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100. В розрахунку, який складений [PERSON] , використовується не фактичні виплати, а розмір заробітної плати, що є помилковим. За таких обставин, враховуючи що затримка виплати належних звільненому працівникові сум становить період часу з 09.01.2020 по 03.06.2020, що дорівнює 806 годинам робочого часу, а середньо годинний розмір заробітної плати позивача становить 21 грн. 98 коп., то на користь останнього підлягає стягненню 17 715 грн. 80 коп. Також суд вважає за необхідне зазначити, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 551 ЦПК України щодо зменшення розміру неустойки, оскільки законодавцем не передбачене застосування даної норми закону до ст. 117 КЗпП України. На підставі викладеного,

Outcome: partial