Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

[PERSON] пред`явила до суду позов шляхом подання позовної заяви до [PERSON] , яким просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 3000 гривень щомісячно, з урахуванням індексації, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 21 вересня 2013 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. З 2015 року шлюбно-сімейні стосунки між сторонами припинені, відповідач проживає окремо. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач зазначає, що самостійно не має змоги забезпечувати належний та достатній рівень життя, необхідний дитині. [PERSON] здоровий, працездатний, на даний час ніде не працює, але має нерегулярний мінливий дохід, нікому іншому аліментів не сплачує, а тому має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання їх дитини. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 липня 2019 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження та призначено проведення судового засідання. Відповідно до розпорядження керівника апарату Харківського районного суду Харківської області Мазур О.О. № 01-02/92 від 16.10.2019 про призначення проведення повторного автоматичного розподілу справи, у зв`язку із розглядом Вищою радою правосуддя 19.09.2019 року заяви про звільнення судді Харківського районного суду Харківської області Токарєвої Н.М., на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями № 01-02/92 від 16.10.2019 головуючим у справі визначений суддя Бобко Т.В. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2019 року цивільну справу прийнято до провадження судді Харківського районного суду Харківської області Бобко Т.В. та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін. 12 листопада 2019 року до канцелярії суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 1200 гривен щомісячно з урахуванням індексації, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що шлюбно-сімейні відносини з [PERSON] припинені лише у лютому 2019 року за ініціативою позивача, оскільки після придбання сторонами у 2015 році будинку у с.Стрілеча Харківського району Харківської області, позивач відмовилась проживати у вказаному будинку та залишилась з дитиною мешкати разом зі своїми батьками. Не зважаючи на це, відповідач продовжує спілкуватися з дитиною та не відмовляється від подальшого виховання та надання матеріальної допомоги на її утримання. Разом з тим, вважає розмір аліментів, заявлений позивачкою, суттєво завищеним з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати по Україні та середньої заробітної плати по регіону. Зазначає, що з 30 серпня 2019 року він зареєстрований як фізична особа-підприємець, але на сьогоднішній день жодних доходів від підприємницької діяльності не отримує, має мінливий заробіток та отримує фінансову допомогу від власного батька, а тому вважає аліментні зобов`язання у розмірі 3000 гривень щомісячно непосильним для нього тягарем. Крім того зазначив, що позивачем не надана довідка про її доходи та докази щодо витрат на утримання дитини. До відзиву надав копії квитанцій про поштові перекази грошових коштів у якості аліментів на дитину на ім`я [PERSON] , зазначивши у відзиві, що такі перекази були здійснені ним наприкінці жовтня -початку листопада 2019 року у загальному розмірі 3600 гривень за період сплати аліментів з липня по жовтень 2019 року по 900 гривень щомісячно. Представник позивача - адвокат Колобов Л.В. у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю позивача, а також письмові пояснення, в яких зазначив, що з 2018 року відповідач постійно працює за кордоном, отримує високу заробітну плату, після виїзду за кордон грошових коштів на утримання дитини зовсім не надавав, лише після звернення позивача до суду з позовною заявою, зробив поштовий переказ грошових коштів. Оскільки обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву міститься його заява про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Сторони перебувають у шлюбі, якій було зареєстровано 21 вересня 2013 року у виконавчому комітеті Веселівської сільської ради Харківського району Харківської області за актовим записом №06, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21 вересня 2013 року.. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 29 січня 2014 року виконавчим комітетом Веселівської сільської ради Харківського району Харківської області. Дитина проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні, що не заперечується учасниками справи. Як вбачається з копій квитанцій про поштовий переказ грошових коштів, наданих відповідачем до відзиву на позовну заяву, останнім на ім`я [PERSON] у якості аліментів було переведено грошові перекази у таких розмірах: 29 жовтня 2019 року - 900 гривент (квитанція № 0042), 30 жовтня 2019 року - 900 гривень (квитанція № 0212), 01 листопада 2019 року - 1800 гривень (квитанції № 0003, №0013). Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] зареєстрований фізичною особою підприємцем, реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів - [NUMBER] . В матеріалах справи мається довідка з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, видана Центральним управлінням Головного управління ДФС України в Харківській області від 27 листопада 2019 року за вих. №3477/1748/2033-20-40-56-19-35, відповідно до якої інформація про доходи [PERSON] за перший та другий квартал 2019 року відсутня. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. У ст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач визначила способом стягнення аліментів - їх присудження саме в твердій грошовій сумі. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо офіційного працевлаштування відповідача та отримання ним стабільного, регулярного доходу. Частинами 1, 2 ст.182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як встановлено судом під час розгляду справи, малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем та фактично знаходиться на його утриманні. Зазначені обставини жодним чином не спростовані відповідачем під час судового розгляду. Оскільки, відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є здоровою особою працездатного віку, з урахуванням матеріального становища дитини та її батька, суд вважає необхідним покладення на останнього аліментного зобов`язання. При визначенні розміру аліментів, окрім вищевказаних правових положень, суд виходить з наступних обставин. Відповідачем в ході розгляду справи не надано суду доказів на підтвердження того, що він офіційно працевлаштований, має постійний, регулярний дохід, а також відомості щодо наявності на його утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків. Докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дітей в матеріалах справи відсутні, при цьому, у своєму відзиві він заперечив проти стягнення аліментів у розмірі 3000 гривень, вважаючи, що на даний час має змогу сплачувати аліменти на дитину лише у розмірі 1200 гривень. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , окрім вищевказаних обставин, суд також враховує прожитковий мінімум, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» для дітей віком до 6 років, який станом на 14 січня 2020 року становить 1779 гривен. Прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України від:05.10.2000 року №2017-111 «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Жодних доказів на підтвердження стану здоров`я дитини та батька суду не надані. Позивачем та її представником в ході судового розгляду жодним чином не доведено, що позивач, будучи матір`ю малолітньої дитини та маючи відповідно до вимог ст. 141 СК України рівний з батьком обов`язок утримувати дитину, не має можливості приймати участь у витратах на малолітню дитину. Суду не надано жодних доказів на підтвердження відсутності у позивача доходу, відомості щодо наявності на її утриманні інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, або ж інших обставин, які в виключали можливість позивача приймати участь у матеріальному забезпеченні неповнолітньої дитини, в матеріалах справи також відсутні. Позивачем жодним чином не обґрунтована та не доведена необхідність стягнення аліментів на дитину саме у розмірі 3000 гривень, не надано жодних відомостей щодо несення витрат на утримання дитини, розмір яких відповідав би можливості покладення на відповідача обов`язку сплачувати аліменти у зазначеному розмірі. Також позивачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному нею розмірі. Виходячи з пояснень, викладених відповідачем у своєму відзиві на позовну заяву, його дохід складається з мінливих неофіційних заробітків та фінансової допомоги, яку йому надає батько. Позивачем в ході судового розгляду жодним чином не спростовані такі доводи відповідача, не надано доказів щодо отримання останнім іншого доходу, пояснення представника позивача щодо отримання відповідачем доходу у значному розмірі за кордоном також жодним чином не підтверджені. Враховуючи викладене, суд вважає, що стягнення з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої дитини аліментів у розмірі 3000 гривень може призвести до надмірного фінансового навантаження на відповідача. Надаючи оцінку наданим відповідачем копіям квитанцій про поштові перекази грошових коштів на ім`я [PERSON] , суд погоджується з доводами останнього, що він в жовтні та листопаді 2019 року переказав позивачу в рахунок сплати аліментів грошові кошти у загальному розмірі 3600 гривні, при цьому, як зазначив сам відповідач у відзиві на позовну заяву, такі перекази в рахунок сплати аліментів він здійснив за період з липня по жовтень 2019 року, виходячи із щомісячного платежу 900 гривень. Такі доводи жодним чином не спростовані позивачем у судовому засіданні. Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення аліментів у такому розмірі, оскільки, виходячи з обставин, викладених вище, він не є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Крім того, суд також враховує ту обставину, що відповідач визнав позовні вимоги у більшому розмірі, а саме - у розмірі 1200 гривень щомісячно, що свідчить про те, що останній має матеріальну можливість сплачувати аліменти у зазначеному розмірі. Отже, враховуючи викладені обставини, суд вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у твердій грошовій сумі у розмірі 1200 гривень щомісячно, що на думку суду є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, у разі отримання відповідачем іншого прибутку, зміни його матеріального становища позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Отже, суд стягує з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дитини у вищевказаному розмірі, починаючи із дня пред`явлення позову до суду, а саме з 21 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. За змістом ч.2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: partial