Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом 17.09.2015\~р., вони придбали квартиру за адресою: м.\~Запоріжжя, вул.\~Історична, б.\~29/22, кв.\~53. Під час укладання вказаного договору, відповідач як колишній власник квартири зобовязався знятися з місця реєстрації за вищевказаною адресою до 31.09.2015\~р., але вказані дії не зробив. Після придбання позивачами квартири [PERSON] жодного разу не зявився у спірній квартирі, не сплачує комунальні платежі, його особистих речей у квартирі нема і, взагалі квартирою він не цікавиться. Позивачі зазначають, що реєстрація місця проживання відповідача у належній йому квартирі порушує їх права як власників нерухомого майна. З урахуванням викладеного, позивачі просили суд визнати [PERSON] такими, що втратив право користування квартирою 53 у будинку 29/22 по вулиці Історичній у м.\~Запоріжжі. Позивачі, повідомлені про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку, не використали наданого права на участь у судовому засіданні. До суду надійшла заява позивачів [PERSON] та [PERSON] про розгляд справи у їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON], повідомлений про час і місце судового розгляду належним чином відповідно до вимог ч.\~5 ст.\~74 ЦПК України, повторно в судове засідання не зявився, не повідомивши причини неявки. Від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою позивачів вважає можливим вирішити справу за правилами ч.\~1 ст.\~224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист\~\~прав\~\~людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно\~\~до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №\~2,\~4,\~7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип\~\~непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює\~\~право власника володіти, користуватися\~\~і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які\~\~угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати\~\~усунення будь-яких порушень його права, хоч би\~\~ці порушення\~ і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права\~\~власності передбачені ст.ст.\~16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи відповідно до вимог ст.ст. 379, 382 ЦК України може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.\~150 ЖК Української РСР, які передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, членів сімї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у нього права власності на це майно. З втратою права власності втрачається і право користування належним майном. Згідно з копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 17.09.2015 р., реєстровий № 2602, [PERSON] діючи від свого імені та від імені [PERSON] і [PERSON] на підставі довіреностей продала, а [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру за адресою: м.\~Запоріжжя, вул. Історична, б.\~29/22, кв. 53 (а.с. 6-7). Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказаний договір підписано продавцем особисто та покупцями, посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано у реєстрі, зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. У звязку з тим, що до теперішнього часу договір не був визнаний недійсним, він є чинним. Відомості про реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] були внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно 17.09.2015\~р. (а.с.\~8,9). Пунктом 4.1.1. зазначеного вище договору купівлі-продажу було передбачено, що продавці зобовязуються знятися з реєстраційного обліку у відчужуваній квартирі до 31.09.2015\~р. Але, вказане зобовязання, передбачене договором, відповідачем виконано не було. Відповідно до копії акту №\~157 від 28.09.2015\~р., складеного працівниками житлово-комунальної організації у присутності свідків, [PERSON] не проживає за адресою: [INFO], б. 29/22, кв. 53 з грудня 2014 р. (а.с.\~13). Вказаний акт складений з виходом за адресою спірного житла, за результатами опитування жильців багатоквартирного будинку, підписаний уповноваженими особами житлового органу та жильцями будинку, які були опитані, завірені печаткою житлово-комунальної організації. З урахуванням викладеного, суд приймає до уваги вказаний документ у якості належного та допустимого доказу факту непроживання відповідача у спірному житлі. Відповідно до повідомлення Обласного адресно-довідкового підрозділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 05.11.2015 р., відповідач [PERSON] з 1999 року зареєстрований за адресою: [INFO], б.\~29/22 кв.\~53. (а.с. 16). Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, реєстрація відповідача у спірній квартирі призводить до порушень прав позивачів як власників. Так, позивачі вимушені оплачувати житлово-комунальні послуги у більшому розмірі з урахуванням зареєстрованого відповідача, який фактично у квартирі не проживає та вказані послуги не отримує. Крім того, реєстрація колишнього власника у квартирі також є перешкодою при вирішені позивачами питання про розпорядження належним їм житлом. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову і захисту права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки з припиненням права власності [PERSON] на квартиру, припинено його право користування цим житлом.

Outcome: approved