Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

[PERSON] померла 07 серпня 2014 року, що підтверджується копією актового запису про смерть № 08 від 09.08.2014. В матеріалах спадкової справи № 128/2014 до майна померлої 07.08.2014 [PERSON] наявна заява [PERSON], дочки померлої, від 18.11.2014 № 408 про прийняття нею спадщини за законом. Інших спадкоємців [PERSON], які прийняли спадщину, з матеріалів спадкової справи не вбачається. Свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не отримала. [PERSON] була власником земельної ділянки площею 5,69 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 044417 від 10.09.2002, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4053. Підставою для видачі цього державного акту стало розпорядження голови Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області № 105 від 07 травня 2002 року «Про затвердження розмірів земельних паїв в фізичних гектарах для передачі у власність», з додатку до якого вбачається, що земельна ділянка під № 76 площею 5,69 га передана [PERSON]. Із засвідченої копії технічної документації щодо виділення в натурі земельного паю громадянці [PERSON] площею 5,69 га на території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 044417, доданої до листа Управління Держземагентства у Вільнянському районі Запорізької області від 21.07.2015 № 14-28-0.5-5085/2-15, вбачається, що на ділянках № 76, 105, 126, 186 розташовані землі історико-культурного призначення (кургани площею по 0,20 га кожен), які не входять в земельний пай. Як у технічній документації, так і у державному акті серії ІІІ-ЗП № 044417, наявна умовна позначка, яка свідчить про наявність на ділянці земель історико-культурного призначення, площею 0,20 га, водночас, точного місця розташування земельної ділянки історико-культурного призначення не зазначено. Інформація, наведена у технічній документації, підтверджується і матеріалами геодезичної зйомки, проведеної ТОВ «Козацькі землі», на які посилається прокурор, та з яких вбачається, що загальна площа земельної ділянки [PERSON], з урахуванням курганних могильників, становить не 5,69 га, а 5,8899 га, при цьому, площа курганного могильника, що знаходиться на земельній ділянці [PERSON] становить 0,1992 га., що складає 70% від загальної площі могильника 0,2864 га. Згідно з паспортом курганного могильника № 1.3.3728.2.8.12, даний памятник знаходиться у Новомиколаївському районі Запорізької області, с. Нововолодимирівка, Веселогаївська сільрада, за 2 км. на південний захід від південної окраїни села, на водорозділі балок, і являє собою курганний могильник із 2-х насипів: курган 1 висота 1 м., діаметр 18 м, задернований, на вершині «мітла»; курган 2 висота 0,4 м., діаметр 16 м., розорюється. Проте, в акті огляду технічного стану памяток археології курганів та курганних могильників № 18/а від 24.01.2014 наведено інформацію стосовно курганного могильника № 3728 відмінну від тієї, що вказана в паспорті цього курганного могильника, а саме зазначено, що він складається з трьох курганних насипів № 1-3, які розташовані за 1,0 км. на захід від західного краю с. Веселий Гай: курган 1 висота 1,5 м., діаметр 35 м.; курган 2 висота 0,6 м., діаметр 25 м.; курган 3 висота 0,5 м., діаметр 30 м. Прокурор у судовому засіданні не надав пояснень з приводу зазначених розбіжностей, зокрема щодо кількості курганів, зазначивши, що зміни до паспорту курганного могильника № 1.3.3728.2.8.12 не вносилися. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Незважаючи на наведення прокурором у позовній заяві обґрунтування незаконності розпорядження голови Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області № 105 від 07 травня 2002 року «Про затвердження розмірів земельних паїв в фізичних гектарах для передачі у власність», позовної вимоги про визнання його протиправним та скасування під час розгляду даної справи не заявлено. Стосовно предявлення прокурором позову до спадкоємця померлої [PERSON], суд зазначає наступне. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Отже, незважаючи на відсутність у [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, вона є належним відповідачем у справі, з огляду на прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] Щодо позовних вимог про визнання недійсним державного акта серії ІІІ-ЗП № 044417, виданого 10.09.2002 [PERSON] на право приватної власності на землю площею 5,69 гектарів в частині права власності на земельну ділянку, на якій розміщена частина курганного могильника охоронний №1.3.3728.2.8.12 площею 0,1992 га, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент видачі [PERSON] державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 044417 від 10.09.2002, державний акт був документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку. З позиції прокурора випливає, що земельна ділянка [PERSON] була передана їй разом з курганним могильником площею 0,1992 га, тобто, за умови задоволення позовних вимог та зобовязання відповідача [PERSON] повернути земельну ділянку історико-культурного призначення, площа земельної ділянки, що залишиться у її власності становитиме: 5,69 га 0,1992 га = 5,4908 га. Водночас, з огляду на досліджені вище технічну документацію, матеріали геодезичної зйомки та сам державний акт, суд визнає такими, що не відповідають дійсності наведені прокурором обставини передачі [PERSON] у власність земельної ділянки історико-культурного призначення, оскільки загальна площа ділянки з кадастровим номером 2323680800:03:006:0006, враховуючи площу курганного могильника 0,1992 га, становить 5,8899 га, а площа земельної ділянки [PERSON], за державним актом, становить 5,69 га (5,8899 га 0,1992 га = 5,6907 га.). Дані розрахунки підтверджують правомірність виділення [PERSON] земельної ділянки площею 5,69 га, в яку не входить курганний могильник. Посилання прокурора на те, що зазначене у Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 044417 від 10.09.2002, виданому [PERSON], місце розташування вказаного курганного могильника не відповідає його фактичному розташуванню на місці, суд визнає безпідставним, оскільки наявна в державному акті умовна позначка, якою позначено курган, не містить координат, відтак за нею неможливо встановити точне місце розташування курганного могильника на місцевості. Отже, визначальним для висновку суду про правильність цього державного акту є відповідність вказаної у ньому площі курганного могильника (0,2 га) дійсній його площі. Питання визначення точного місця розташування курганного могильника за таких обставин має бути вирішено шляхом встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та не впливає на чинність державних актів на право приватної власності на землю суміжних землевласників. Таким чином, [PERSON], успадкувавши після смерті [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,69 га, до складу якої не входить курганний могильник площею 0,1992 га, не може нести обовязку з повернення державі земельної ділянки історико-культурного призначення, на яку вона не набула права власності. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що обставини, на які посилався прокурор в обґрунтування заявлених вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, внаслідок чого визнає позов таким, що не підлягає задоволенню повністю. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачами, у справі відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed