Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Адвокат Корсунський Володимир Володимирович в інтересах [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок та зняття арешту з майна. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . В жовтні 2019 року позивач дізнався, що на його будинок накладений арешт для забезпечення позову у цивільній справі №2-1283. Коли [PERSON] укладав договір дарування з [PERSON] , то у нотаріуса не\~ виникло жодних питань з приводу обтяжень житлового будинку. Позивач мешкає в цьому будинку більше 22 років та володіє ним, а тому жодної особи, якої б стосувалось зняття арешту майна не існує. Підставою для поновлення пропущеного строку є те, що позивач дізнався про арешт будинку в жовтні 2019 року, а тому не міг вчасно його оскаржити. 17.02.1997 року Сєвєродонецький міський суд виніс ухвалу про зняття арешту з житлового будинку, проте вона виконана не була.\~ На даний час відпала потреба в забезпеченні позову. Просив суд визнати причину пропуску строку на оскарження поважною та поновити строк, скасувати арешт майна, накладений на житловий будинок [ADDRESS] на підставі ухвали Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17.02.1997 року. 09.12.2020 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. 11.02.2021 року судом постановлено ухвалу про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Корсунський В.В. підтримали заявлений позов. Згодом позивач до суду не з`явився. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, своїм правом на подачу відзиву не скористалася. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 17.02.1997 року був знятий арешт, накладений на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з тим, що по справі 19.12.1996 року було винесено рішення. 19.12.1996 року по справі №2-1283 за 1997 р. за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання угоди недійсною було винесено рішення, згідно з яким договір купівлі-продажу від 30.08.1995 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з надвірними побудовами, розташований в [ADDRESS] , визнано недійсним. Відомості про апеляційне оскарження зазначеного рішення в архівних матеріалах відсутні. 15.08.1997 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] отримав в дар зазначений житловий будинок. Згідно з реєстраційним надписом на договорі дарування від 15.08.1997 року в БТІ 20.11.1997 року за [PERSON] було зареєстроване право власності на зазначений житловий будинок. Згідно з копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.07.2019 року №173004490 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] . Частиною 4. ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст. 16, п.1. ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Статтею 329 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про скасування арешту майна, проте з урахуванням обставин, встановлених в судовому засіданні та вищенаведених норм, суд прийшов до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Крім того, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. При цьому суд враховує положення\~ п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року № 5, згідно з яким\~ позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] звернувся з позовними вимогами до відповідача [PERSON] . При цьому рішення по справі №2-1283 за 1997 р. за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання угоди недійсною було ухвалене на користь [PERSON] , то саме зазначена особа повинна бути залучена до участі в цій справі як відповідач. [PERSON] участі у справі №2-1283 за 1997 р. взагалі не приймала. Таким чином, оскільки позивач заявив позов до неналежного відповідача, а суд за своєю ініціативою відповідно до приписів ч.1 ст. 51 ЦПК України не може цього зробити, то це само по собі унеможливлює правильне вирішення спору по суті. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід залишити без задоволення, що не позбавляє права позивача повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але з залученням до справи всіх належних відповідачів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що оскільки в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати позивачу не відшкодовуються. 12, 13, 81, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 280-281, 354-355, Перехідними положеннями ЦПК України,-

Outcome: dismissed