Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

адвокат Сотника О.І. в інтересах [PERSON] звернувся до суду із вимогами звільнити з під арешту, зняти заборону та усунути перешкоди у здійсненні права власності на належний на праві власності [PERSON] автомобіль марки Volkswagen Transporter 2001 року випуску, Пасжирський-В, [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], накладеної постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області молодшого радника юстиції Сапуцького Р.Я., від 23 травня 2011 року в кримінальній справі № 181-0311. Свої вимоги мотивує тим, що зазначений транспортний засіб знаходяться під заборонами на проведення реєстрації, перереєстрації, зняття з обліку в органах поліції, накладеними постановою старшого слідчого СВ Прокуратури в Львівській області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011 р. по кримінальній справі 181-0311. [PERSON] не має статусу підозрюваної, обвинуваченої, чи потерпілої у вказаній кримінальній справі, а належний їй транспортний засіб не був визнаний речовим доказом у справі. Позивач вважає, що наявність заборони порушує права власника, а тому просить суд зняти арешт з автомобіля. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просить їх задовольнити; надав пояснення аналогічні, викладені у фабулі позовної заяви. В ході судового розгляду справи, представники відповідачів Головного управління Національної поліції у Львівській області та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечили, доводи і міркування з приводу заявленого позову не висловили, письмові заперечення проти позову суду не надали, хоча про дату та час розгляду справи були належно повідомлені. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи представника позивача та надані докази, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи із наступного. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що в 2010 року [PERSON] придбала автомобіль марки Volkswagen Transporter 2001 року випуску, Пасжирський-В, [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], та стала другим власником вказаного транспортного засобу. Під час здійснення реєстрації вище вказаного автомобіля працівниками ВРЕР ДАІ було здійснено перевірку з питань наявності арештів чи заборон на придбаний автомобіль, чого виявлено не було. Постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011 року накладено заборону на проведення реєстраційних операцій ( реєстрація, перереєстрація) автомобіля марки Volkswagen Transporter 2001 року випуску, Пасжирський-В, [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] належного на праві приватної власності [PERSON] в ході розслідування кримінальної справи № 181-0311 порушеної щодо службових осіб Львівського ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Львівській області за фактом зловживання службовим становищем та перевищення службових повноважень за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 364 ч.3, ст. 365 ч.1 КК України та фактом підроблення документів та їх використання невстановленими особами за ознаками злочинів передбачених ст. 358 ч.ч.1,3 КК України. У даній кримінальній справі вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 01 липня 2013 року, який набрав законної сили, службових осіб Львівського ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Львівській області визнано винними у скоєнні злочинів та притягнуто до кримінальної відповідальності, а тому на даний час не має будь-яких законних підстав для обмеження права власності в частині вільного розпорядження своїм майном, тобто автомобілем марки Volkswagen Transporter 2001 року випуску, Пасжирський-В, [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. Позивача не є підозрюваною чи обвинуваченою у даній кримінальній справі, відтак, накладення заборони на належні Товариству транспортні засоби є протиправним та порушує його право власності охоронюване законом. Нормою статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності на вище вказані автомобілі набуто позивачем у спосіб визначений законом. Правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Нормами ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника. В даному випадку в діях Позивача не встановлено неправомірної поведінки при купівлі автомобіля; майно придбано у законний спосіб; належним чином оформлено правовстановлюючі документи, сплачено відповідний податок за проведення перереєстрації вище вказаного транспортного засобу та проведено всі інші передбачені законом платежі, тобто, автомобіль марки Volkswagen Transporter 2001 року випуску, Пасжирський-В, [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], позивачем у власність набуто правомірно. Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний врахувати висновки Верховного Суду України, викладенні у рішеннях прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України. Приписами ч.1 ст. 360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Доводи суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 6-26 цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, при розгляді якої Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого, «право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, тобто законодавство про захист права власті поширюється на ці відносини». Таким чином, з огляду на наведені доводи, суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення, порушене право позивача підлягає судовому захисту

Outcome: approved