Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому (надалі відповідач 1), слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) СУ ТУ ДБР у м. Хмельницькому Коваля І.А. (надалі відповідач 2) про відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття органом державної влади нормативно правового акта, що був визнаний незаконним і скасований та зобов`язання вчинити дії. Свій позов мотивувала тим, що ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області Михайленка А.В. у справі № 127/2711/20 від 11.02.2020 задоволено скаргу позивача про скасування постанови слідчого першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР у м. Хмельницькому Коваля І.А. від 27.12.2019 про закриття кримінального провадження № 42019020000000144 від 20.08.2019, де позивача визнано потерпілою і продовження досудового розслідування. 31.03.2020 позивач отримала лист відповідача 1 від 25.03.2020 № 1014/13/14-01-01 із постановою про закриття кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, вчинених інспектором роти № 4 батальйону УПП у м. Вінниці Михайловським В.В., передбачених ч. 1 ст. 170, 171, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 364 КК України. Позивач і цю постанову слідчого вважає незаконною, її зміст вважає таким, що не відповідає фактичним обставинам, встановленим під час попередніх судових розглядів у справах, в яких складені проти позивача протоколи працівника патрульної поліції були скасовані за відсутності події і складу адміністративних правопорушень (постанова Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/8385/17 від 24.05.2017 та постанова Апеляційного суду Вінницької області від 29.06.2017 у справі № 127/6492/17). Про вказані рішення судів позивач неодноразово наголошувала слідчому Ковалю І.А. і надала йому їх копії. Також позивач наголошувала слідчому на тому, що у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, які в подальшому були закриті судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення свідчать про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Позивач наголошувала слідчому, що усі вищезазначені судові тяганини завдають їй значних моральних страждань. Разом з тим відповідач 2 не брав до уваги аргументів позивача та документальної бази, а збирав балаканину з зацікавлених осіб працівників патрульної поліції та на підставі балачок двічі приймав рішення про закриття кримінального провадження. Тому позивач вважає, що в даному випадку вже службовою недбалістю відповідача 2 їй спричинено моральну шкоду, яка визначалась стражданнями, заподіяними внаслідок психічного впливу, що призвело до негативних наслідків морального характеру, як то зневіра у ефективності роботи окремої особи відповідача 2 із захисту прав людини, а згодом і зневіра у ефективності роботи ТУ ДБР у Хмельницькій області у відстоюванні прав позивача, як потерпілої у кримінальних правопорушеннях, що призвели до виникнення у неї негативних емоцій рівня страждання або приниження та значної витрати часу на доведення очевидного. Свої права позивач вважає порушеними з завданням їй моральних і матеріальних збитків (витрати на Інтернет, телефонний зв`язок і т.д.), недбалістю відповідача 2, чиї дії вона оскаржує з 20.08.2019, тобто впродовж 9 місяців. Посилаючись на ч. 5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 1173 ЦК України, позивач просила стягнути з відповідачів на її користь 33801 грн. на відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої неправомірними діями та бездіяльністю відповідачів, розраховуючи моральну шкоду, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, встановленої статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» та статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на рівні 4173 грн. та 4723 грн. відповідно, помноженої на 9 (дев`ять) календарних місяців з моменту початку досудового розслідування. Ухвалою суду від 18.05.2020 у складі судді Романюк Л.Ф. за позовною заявою, відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, з роз`ясненням учасникам справи права подання заяв по суті справи. 12.06.2020 від відповідача 1 - ТУ ДБР у м. Хмельницькому надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказаний відповідач зазначив, що вважає поданий позивачем позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем перед судом не доведено наявності моральної та матеріальної шкоди та її фактичного розміру. Так само позивачем перед судом не доведено протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки з заподіяною шкодою. Шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Разом з тим, відповідач зазначає, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням процесуальних прав позивача. Ухвала слідчого судді від 11.02.2019 про скасування постанови про закриття кримінального провадження № 42019020000000144 від 20.08.2019 слідчого ТУ ДБР м. Хмельницького Коваля І.А. свідчить про реалізацію позивачем, передбачених вимогами статей 303 308 КПК України, прав на оскарження процесуальних рішень, дій та бездіяльності слідчого, прокурора, і не є безумовною підставою для відшкодування шкоди. Реалізація механізму оскарження дій чи бездіяльності слідчого у розумінні ст. 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Доводи позивача про будь які майнові втрати (наявність матеріальної шкоди, як то витрати на Інтернет, телефонний зв`язок, тощо) перед судом також не доведено, а тому на переконання відповідача 2 не можуть бути взяті судом до уваги. З огляду на викладене відповідач 2 в задоволенні позову просив відмовити повністю. Відповідач 2 - слідчий СУ\~ТУ ДБР\~м.\~Хмельницького \~Коваль І.А.своїм правом на подання до суду відзиву на позов не скористався. 15.06.2020 на адресу суду надійшла відповідь на відзив від позивача, доводи якого зводяться до наступного. 25.03.2020 слідчим СУ ТУ ДБР у м. Хмельницькому Ковалем І.А. вдруге в цій справі було винесено постанову про закриття кримінального провадження. Лист із другою постановою про закриття кримінального провадження позивачем отримано 31.03.2020. У зв`язку з наведеним 7.04.2020 позивач звернулась до слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України, де просила скасувати постанову слідчого ДБР. 17.04.2020 ухвалою слідчого судді Баєва С.М. скаргу позивача було задоволено, постанову про закриття кримінального провадження скасовано, а слідчому вдруге вказано на неповноту проведення досудового розслідування. Таким чином позивач вважає, що відповідачем 2 та його керівництвом було завдано їй моральної та матеріальної шкоди недбало проведеним досудовим розслідуванням. Моральна шкода полягає у стражданнях, заподіяних внаслідок психологічного впливу позивачу двічі доводилось звертатись до суду за оскарженням постанов про закриття кримінального провадження, витрачати свій час, матеріальні ресурси, переживати психотравмуючу подію порушення прав людини, незаконні дії працівників правоохоронного органу, порушення її прав, як громадської діячки і журналістки, перешкоджання законній журналістській діяльності, незаконне обвинувачення, зловживання владою, підробка службових документів, незаконне утримання. В іншій частині відзиву посилалась на ті ж обставини, що наведено у позовній заяві, просила позов задоволити в повному обсязі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.09.2020 задоволено заяву позивача про відвід судді Романюк Л.Ф. від участі у розгляді вказаної справи, справу передано до канцелярії суду для автоматизованого розподілу справи між суддями. (а.с. 76) Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Медяної Ю.В. від 23.09.2020 задоволено її ж заяву про самовідвід, справу передано для визначення іншого складу суду, що буде розглядати справу в порядку ст. 33 ЦПК України. (а.с. 85). Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Волошина С.В. від 25.09.2020 прийнято справу до провадження. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. (а.с. 87). В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримала, просила позов задоволити з тих же підстав, що наведено у позові. На запитання суду в чому полягала протиправність дій відповідачів, що спричинило їй моральну та матеріальну шкоду позивач повідомила, що вона вважає, що в матеріалах кримінального провадження є достатньо доказів аби притягнути працівників поліції до кримінальної відповідальності, разом з тим, досудове розслідування триває донині, чим також порушуються її права. Також повідомила суду, що вона уже «має на руках» рішення суду про присудження їй справедливої сатисфакції за неправомірні дії працівників поліції, що вчинені відносно неї, тобто про стягнення на її користь грошових коштів. Разом з тим, вона вважає що також мають бути стягнуті кошти з осіб, що є відповідачами у цій справі, оскільки їх незаконними діями з закриття кримінального провадження їй також спричинено моральну та матеріальну шкоду. В судовому засіданні слідчий СУ ТУ ДБР м. Хмельницького Коваль І.А. заперечував проти задоволення позову з тих же підстав, що і відповідач 1. Окрім цього зазначив, що слідчий приймає рішення за своїм внутрішнім переконанням, і на його думку в ході досудового розслідування не встановлено достатньо доказів аби притягнути працівників поліції, на яких вказує позивач, до кримінальної відповідальності. Вважає, що незаконність рішення і неповнота розслідування це різні за своєю правовою природою поняття. Скасування його постанов про закриття кримінального провадження відбулось не через незаконність прийнятого рішення, а через неповноту, яка проявилась у недопиті двох свідків, яких неможливо було допитати в оспорюваний період через запроваджені в Україні карантинні заходи. Після скасування його другої постанови про закриття кримінального провадження справа для продовження розслідування передана іншому слідчому та йому невідома «доля» вказаного кримінального провадження. Вважав позов безпідставним, а отже таким, що не підлягає до задоволення. В судове засідання представник відповідача 1 не з`явився, неодноразово надсилав на адресу суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника вказаного відповідача. За наведених обставин суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутність осіб, що не з`явились до суду. Суд, заслухавши учасників справи, які з`явились до суду, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи, а також докази в їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Постановою слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому Коваля І.А. від 27.12.2019 кримінальне провадження № 42019020000000144 від 20.08.2019 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні інспектора роти № 4 батальйону УПП у м. Вінниці ДПП НП України [PERSON] ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 171, ст. 170, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 364 КК України. Вказану постанову направлено потерпілій [PERSON] (а.с. 9 13) Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області Михайленка А.В. від 11.02.2020 скаргу [PERSON] на постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому Коваля І.А. від 27.12.2019 про закриття кримінального провадження № 42019020000000144 від 20.08.2019 - скасовано. (а.с. 5 7). Як вбачається зі змісту наведеної вище ухвали слідчого судді підставою для скасування вказаного процесуального рішення відповідача 2 стало те, що слідчим під час проведення досудового розслідування не було проведено усі необхідні дії спрямовані на збирання, перевірку та оцінку доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Зокрема, слідчий не допитав свідків, які були залучені працівниками патрульної поліції при складанні протоколу про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме [PERSON] та [PERSON] . Суд вказав, що слідчий не здійснив весь об`єм слідчих дій необхідних для ефективного провадження досудового розслідування. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.05.2017 у справі № 127/8385/17, яка набула законної сили 07.06.2017, 20.03.2017 інспектором роти № 4 батальйону УПП у м. Вінниці Михайловським В.В. відносно позивача було складено постанову про вчинення позивачем адміністративного правопорушення серії АР № 583225 за ч. 1 ст. 126 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. (а.с. 14 17) В ході судового розгляду адміністративної справи № 127/8385/17 також було встановлено, що відповідачем (особою, яка склала протокол у вказаній справі про адміністративне правопорушення) не доведено вини позивача у вчиненні правопорушення через наявність у матеріалах справи про адміністративне правопорушення значних розбіжностей в частині часу складення оскаржуваної постанови та часом керування позивачем транспортним засобом з різницею в 1 год. 25 хв. Внаслідок встановленого суд скасував постанову серії АР № 583225 від 20.03.2017 інспектора роти № 4 батальйону УПП у м. Вінниці Михайловського В.В. складену за ч. 1 ст. 126 КУпАП відносно позивача по справі. В свою чергу Апеляційний суд Вінницької області переглядаючи в апеляційному порядку справу № 127/6492/17, виніс свою постанову від 29.06.2017, якою задовольнив апеляційну скаргу [PERSON] на постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16.05.2017 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувавши її. Вказане рішення суду апеляційної інстанції, з поміж іншого, обґрунтовано наведеними вище обставинами, що встановлені в ході розгляду справи № 127/8385/17. (а.с. 18 21). Постановою Вінницького апеляційного суду від 16.06.2020 у справі № 127/25757/19 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2020 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до Управління патрульної поліції у м. Вінниці, Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Корпорації «Медіа корпорація «RIA», Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво «RIA» про відшкодування моральної шкоди, визнання недостовірною інформації і такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Вирішено стягнути з Управління патрульної поліції міста Вінниці шляхом безспірного списання з Головного Управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 11808 грн. (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/89828930) Підставою для задоволення позову суд апеляційної інстанції визнав те, що перебування позивача у статусі особи, притягненої до адміністративної відповідальності з 20.03.2017 по 07.06.2017 по дату набрання законної сили Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.05.2017, тобто два з половиною місяці є підставою для стягнення моральної шкоди у відповідному розмірі. В судовому засіданні позивач вказувала, що вона отримала рішення суду про справедливу сатисфакцію з працівників патрульної поліції, разом з тим вважає, що моральну шкоду їй спричинено ще й відповідачами у цій справі, яка спричинена незаконним закриттям відносно працівників поліції кримінального провадження, в якому їй присвоєно статус потерпілої. Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За змістом ст. 23 ЦК України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Як встановлено судом, про що наведено вище, Вінницьким апеляційним судом у справі 127/25757/19 уже вирішено питання відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконного її притягнення до адміністративної відповідальності. Разом з тим постанова слідчого першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР м. Хмельницького Коваля І.А. від 27.12.2019, яка скасована ухвалою слідчого судді [PERSON] за своєю суттю та правовою природою не є актом індивідуальної дії що зумовлює засудження особи, притягнення до кримінальної відповідальності, застосування запобіжного заходу, затримання, накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, а тому відсутні підстави застосування ст. 1176 ЦК України. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди слід керуватися нормами ст.ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України. Таким чином спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Згідно із статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Норми статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за дії чи бездіяльність органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Попри це на переконання суду ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2020 про скасування постанови про закриття кримінального провадження № 42019020000000144 від 20.08.2019 слідчого ТУ ДБР у Хмельницькому Коваля І.А. свідчить про реалізацію позивачем передбаченого нормами статей 303 308 КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого та не являється безумовною та беззастережною підставою для відшкодування на користь позивача моральної чи матеріальної шкоди. Реалізація механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23\~ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. На переконання суду право позивача на проведення повного досудового розслідування було поновлено слідчим суддею, який скасував постанову відповідача 2, що не зумовлює визначених законом правових підстав для відшкодування моральної шкоди. До таких висновків дійшов Верховний Суд у Постанові від 28.11.2018 у справі № 638/9055/15 ц. Такі ж висновки були наведені Верховним Судом і в інших постановах, а саме: від 04.07.2018 в справі 641/2328/17; від 04.07.2018 в справі №638/14260/16-ц; від 31.10.2018 в справі № 646/5224/17 та в інших, з аналогічним предметом спору. Суд враховує вказані висновки при вирішенні цієї справи на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Наявність умов відповідальності (шкоди,\~протиправного діяння\~особи,\~причинний зв`язок\~між діянням\~та шкодою) в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази. Такі висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Суд не встановив в діях/бездіяльності відповідачів наявності складу цивільного правопорушення, що обумовлює стягнення на користь позивача моральної шкоди. Доводи позивача про будь які майнові втрати (наявність матеріальної шкоди, як то витрати на Інтернет, телефонний зв`язок, тощо) перед судом не доведено, оскільки з цього приводу будь яких належних і допустимих доказів до матеріалів позову позивачем не долучено. Таким чином доводи позивача про наявність моральної та матеріальної шкоди перед судом жодним чином не доведені, а обставини, які заявлені позивачем в якості підстав для відшкодування шкоди не знайшли свого підтвердження. З огляду на викладене суд не встановив матеріально - правових підстав для задоволення позову, а тому суд відмовляє у його задоволенні повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору слід компенсувати за рахунок Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки у задоволенні позову відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed