Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

[PERSON] подала до суду вказану вище позовну заяву, в якій просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з лютого по серпень 2020 року в розмірі 27419 грн. 56 коп., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 31.08.2020 року по день винесення судом рішення по справі, вихідну допомогу при звільненні у розмірі 21293 грн. 28 коп. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] посилалася на те, що вона на підставі укладеного трудового договору з 24.09.2013 року по 31.08.2020 року працювала прибиральницею виробничіх приміщень зі шкідливими умовами праці в цеху ковальсько-пресованого виробництва у Приватному акціонерному товариству «Харківський підшипніковий завод». За період з 2019 по 2020 роки відповідач виплачував їй заробітну плату не в повному обсязі, затримка у її виплаті становила до 6 місяців. 31.08.2020 року позивач була звільнена з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України. Відповідачем їй не виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 27419 грн. 56 коп. Крім того, [PERSON] відповідачем була нарахована, але не виплачена одноразова виплата у вигляді вихідної допомоги в розмірі 21293 грн. 28 коп. без урахування нарахованих утримань. Загальна заборгованість Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» з виплати позивачеві заробітної плати та вихідної допомоги складає 48712 грн.84 коп. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 30.11.2020 позовну позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Ухвала суду про відкриття провадження з копією позовної заяви була отримана представником відповідача 22.12.2020 року, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення. У встановлений судом строк представником відповідача відзиву на позовну заяву суду не надано. Позивач надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки про виклик у судове засідання за місцем знаходження юридичної особи, яка була отримана. Представником подано клопотання з проханням про відкладення розгляду справи призначеної на 01.03.2021 року, але жодного документального підтвердження обставин на які посилається представник відповідача стосовно неможливості бути присутньою при розгляді справи суду не надано. 30.11.2020 року судом постановлена ухвала про витребування у відповідача довідки про наявність чи відсутність заборгованості по заробітній платі позивача, її розмір на момент його звільнення та інформацію про те, чи був проведений з позивачем при його звільненні остаточний розрахунок. Відповідачем ухвала суду була проігнорована, запитувана документація суду не надана. Проігнорований також лист суду з нагадуванням про необхідність надання інформації зазначеної в ухвалі суду про витребування доказів. Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За таких обставин, у відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено, що 24.09.2013 року позивач прийнята на роботу до цеху ковальсько-пресованого виробництва уборщиком виробничих приміщень зі шкідливими умовами праці Публічного акціонерного товариства «Харківський підшипніковий завод», що підтверджується трудовою книжкою [PERSON] (а.с.13). 31.08.2020 року [PERSON] була звільнена з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією наказу №264/к від 31.08.2020 року (а.с.21) та копією трудової книжки [PERSON] (а.с.13). Відповідно до наданих позивачем розрахункових листів за період з лютого по серпень 2020 року включно до виплати [PERSON] за вказаний період належить 27419 грн. 56 коп., що складається з сум за 02.2020- 1042,89 грн.; 03.2020- 4068,40 грн.; 04.2020 року- 6709,55 грн.; 05.2020 року-2515,03 грн.; 06.2020 року-4972,78 грн.;07.2020 року -3096,62 грн.; 08.2020 року-5013,85 грн. (у липні позивачем відпрацьовано 11 робочих днів, у серпні 2020 року відпрацьовано 12 робочих днів) (а.с.24-27). На день звільнення позивачці не виплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 27419 грн. 56 коп. Крім того, [PERSON] відповідачем була нарахована, але не виплачена єдиноразова виплата у вигляді вихідної допомоги у розмірі 21293 грн.28 коп. без урахування нарахованих утримань. Загальна заборгованість Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» з виплати позивачу заробітної плати та вихідної допомоги складає 48712,84 грн. без урахування нарахованих утримань на вказану суму (а.с.27). Доказів того, що з позивачем при його звільненні був проведений розрахунок і здійснена виплата всіх належних сум, суду не надано. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно дост. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Оскільки відповідачем було порушено право позивача на отримання заробітної плати в строк та враховуючи надані останнім розрахунки заборгованості з заробітної плати, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Крім того, задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої підприємством позивачеві після припинення трудових відносин - 21293 грн. 28 коп. вихідної допомоги, нарахування вказаної виплати підтверджено розрахунковим листом за серпень 2020 року (а.с.27). Крім того, частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно із пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьованіпротягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, за відсутністю доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суд доходить висновку, що оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України. Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за весь час затримки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розміру середньоденного заробітку позивача відповідно до розрахункових листів за липень та серпень 2020 року (а.с.27), який розрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, та дорівнює 352 грн. 63 коп. Розрахунок проведений судом наступним чином: 3096 грн. 62 коп. (а.с.27) (заробітна плата за липень 2020 року) + 5013 грн. 85 коп. (заробітна плата за серпень 2020 року) = 8110 грн. 47 коп. - загальна сума заробітної плати, нарахованої позивачу за два місяці, що передували звільненню: 11+12=23 робочі дня (кількість відпрацьованих робочих днів у липні 2020 року та серпні 2020 року) =352,63 грн. середньоденна заробітна плата за два календарних місяці, що передували звільненню. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, а саме: 352,63 грн. х 126 робочих днів в спірному періоді (з 01.09.2020 року по 01.03.2021 року) =44 431 грн. 38 коп. Зважаючи на те, що період затримки розрахунку з позивачем при його звільненні складає 126 робочих дня (з 01.09.2020 року по 01.03.2021 року), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дорівнює 44 431 грн. 38 коп. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц, пункт 87, вказано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений 31.08.2020 року, при цьому виплата належних позивачу сум не здійснювалася. Позов [PERSON] подала до суду 12.11.2020 року. При цьому, саме за клопотаннями відповідача судом неодноразово відкладався розгляд справи по суті, в тому числі і з метою надання часу для мирного врегулювання спору, про можливість якого йшлося у відповідних клопотаннях відповідача. Отже, з урахуванням наведеного вище, суд не вбачає достатніх умов для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. З урахуванням розміру простроченої заборгованості роботодавця, приймаючи до уваги, що відповідачем було порушено право позивача на отримання заробітної плати в строк і відсутності жодних інших обгрунтованих доказів щодо неможливості виплати позивачеві заборгованості з заробітної плати та обгрунтованих причин такої невиплати, суд з урахуванням вказаних принципів справедливості, добросовісності та розумності, вважає, що на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки з 01.09.2020 року по 01.03.2021 рік включно і при цьому не вбачає підстав для зменшення розрахованих сум та зазначає про відсутність підстав для відмови в задоволенні вимог позивача в цій частині. Також суд звертає увагу, що згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн. (за заявлену вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 27419 грн.56 коп., з якою звернулася позивачка). Також з відповідача на користь держави належить стягнути 155,16 грн. судового збору за заявлену вимогу про стягнення середнього заробітку (за 44 робочі дні в періоді затримки розрахунку з позивачем при його звільненні, після звернення позивачки до суду). Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки 840 грн. 80 коп. судового збору сплаченого за вимогу про стягнення середнього заробітку (відповідно розрахунку (з 01.09.2020 року за 82 робочі дні в періоді затримки розрахунку з позивачкою при її звільненні та вихідну допомогу при звільненні в розмірі 21293 грн. 28 коп.) На підставі викладеного,

Outcome: approved