Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

[PERSON] (Позивач) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра»(Відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації оплати праці за роботу у вихідні дні у загальному розмірі 18 749 грн. 12 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2012 року було визнано, що розірвання трудового договору між позивачем, яка на той час мала прізвище [PERSON], та відповідачем відбулося 13 лютого 2009 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) та стягнуто з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 11 173 грн. 14 коп. При цьому, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з 16 лютого 2009 року по 11 грудня 2012 року в сумі 177 498 грн. 60 коп. Разом з тим, після ухвалення Апеляційним судом м. Києва рішення від 11 грудня 2012 року відповідач продовжував порушувати право позивача на отримання належних йому при звільненні грошових сум і лише 09 жовтня 2013 року фактично розрахувався з позивачем відповідно до вказаного рішення суду. У зв'язку з цим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, з відповідача на користь позивача було стягнуто 43 373 грн. 63 коп. в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 12 грудня 2012 року по 09 жовтня 2013 року. Крім того, вказаним рішенням з відповідача на користь позивача було стягнуто 2 256 грн. 60 коп. в якості грошової компенсації за роботу в вихідні дні з грудня 2008 року по січень 2009 року, 568 грн. 40 коп. в якості суми індексу інфляції за період з березня 2009 року по лютий 2014 року на суму грошової компенсації за роботу в вихідні дні з грудня 2008 року по січень 2009 року та 33 056 грн. 35 коп. в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку з 10 жовтня 2013 року по 01 вересня 2014 року. Проте, після ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року відповідач не здійснив в повному обсязі виплату належних позивачу при звільненні грошових сум, зокрема, грошової компенсації за роботу в вихідні дні в період з грудня 2008 року по січень 2009 року у сумі 2 256 грн. 60 коп. та суми індексу інфляції в розмірі 568 грн. 40 коп. на суму грошової компенсації за роботу в вихідні дні з грудня 2008 року по січень 2009 року. Таким чином, позивач вважає, що за період затримки розрахунку при звільненні, який не охоплений рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2012 року, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2014 року та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року, а саме - з 02 вересня 2014 року по 31 грудня 2014 року, відповідач на підставі ст. 117 КЗпП України повинен виплатити позивачу суму середнього заробітку у розмірі 18 317 грн. 85 коп., а також на підставі ст. 95 КЗпП України та ст. 34 Закону України «Про оплату праці» - суму індексації за період з березня по грудень 2014 року від належної позивачу суми компенсації за роботу у вихідні та неробочі дні в грудні 2008 року та січні 2009 року у розмірі 431 грн. 27 коп. Під час розгляду справи в суді у зв'язку з продовженням затримки виплати відповідачем належної позивачеві при звільненні компенсації за роботу в вихідні та неробочі дні представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої він просив стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з 02 вересня 2014 року по 06 квітня 2015 року у розмірі 32 214 грн. 15 коп. та суму індексу інфляції за період часу з березня 2014 року по лютий 2015 року на суму грошової компенсації в розмірі 591 грн. 49 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі. Також пояснив, що, не зважаючи на призначення у відповідача тимчасової адміністрації з лютого 2015 року, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та індексації оплати праці за роботу у вихідний день підлягають задоволенню по день ухвалення рішення, оскільки згідно вимог п. 3 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати. Представник відповідача Ширант А.А. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що 05 лютого 2015 року постановою Правління Національного банку України Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» було віднесено до категорії неплатоспроможних, а 06 лютого 2015 року з метою захисту прав та законних інтересів вкладників відповідача розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Отже позивач є кредитором банку в розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а задля забезпечення мети тимчасового адміністрування банку на підставі ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в період тимчасового адміністрування не може здійснюватися задоволення вимог позивача. Крім того, у відповідача відсутня об'єктивна фінансова можливість виконувати грошові зобов'язання, оскільки у лютому-березні 2015 року в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» збитковий баланс. Також представник відповідача зазначив, що норма ст. 117 КЗпП України чітко вказує, що задля її застосування у роботодавця має бути вина у невиплаті відповідної суми. Проте, Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Надра» у період його тимчасової адміністрації законом заборонено задовольняти вимоги позивача щодо виплати йому 2 256 грн. 60 коп. компенсації за роботу в вихідні дні у грудні 2008 року та січні 2009 року згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 вересня 2014 року, а тому відсутня вина відповідача у такій невиплаті. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2012 року було визнано, що розірвання трудового договору між позивачем та відповідачем відбулося 13 лютого 2009 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України та стягнуто з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 11 173 грн. 14 коп. (а.с. 6-8). При цьому, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з 16 лютого 2009 року по 11 грудня 2012 року в сумі 177 498 грн. 60 коп. (а.с. 12-14). У звязку з тим, що вихідну допомогу в розмірі 11 173 грн. 14 коп., присуджену на користь позивача рішенням Апеляційним судом м. Києва від 11 грудня 2012 року, відповідач сплатив позивачу лише 09 жовтня 2013 року, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року з відповідача на користь позивача було стягнуто 43 373 грн. 63 коп. в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 12 грудня 2012 року по 09 жовтня 2013 року (а.с. 17-23). Крім того, вказаним рішенням з відповідача на користь позивача було стягнуто 2 256 грн. 60 коп. в якості грошової компенсації за роботу в вихідні дні з грудня 2008 року по січень 2009 року, 568 грн. 40 коп. в якості суми індексу інфляції за період з березня 2009 року по лютий 2014 року на суму грошової компенсації за роботу в вихідні дні з грудня 2008 року по січень 2009 року та 33 056 грн. 35 коп. в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку з 10 жовтня 2013 року по 01 вересня 2014 року. У вказаній частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року залишено без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року (а.с. 24-25). При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено в судовому засіданні, після ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року та набрання ним законної сили і по теперішній час відповідач не здійснив в повному обсязі виплату належних позивачу при звільненні грошових сум, зокрема, грошової компенсації за роботу в вихідні дні в період з грудня 2008 року по січень 2009 року у сумі 2 256 грн. 60 коп. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що в період часу з 02 вересня 2014 року і по час розгляду справи в суді з боку відповідача допущено продовження затримки виплати належних позивачеві при звільненні грошових сум, а саме - грошової компенсації за роботу в вихідні дні в період з грудня 2008 року по січень 2009 року у сумі 2 256 грн. 60 коп. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Крім того, положеннями ст.34 Закону України «Про оплату праці» регламентовано, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, зокрема, з пояснень представника відповідача, що не заперечувалось представником позивача, 05 лютого 2015 року постановою Правління Національного банку України Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» було віднесено до категорії неплатоспроможних, а 06 лютого 2015 року з метою захисту прав та законних інтересів вкладників відповідача розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. При цьому, згідно вимог ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами. Відтак, враховуючи ті обставини, що позивач, фактично, є кредитором відповідача в розумінні положень ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а згідно вимог ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється, серед іншого, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку, суд дійшов висновку, що позовні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати з дня призначення тимчасової адміністрації, тобто з 06 лютого 2015 року, не підлягають задоволенню. При цьому, посилання представника позивача на положення п. 3 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно яких обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, не заслуговують на увагу, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати не віднесені до основної та додаткової заробітної плати згідно вимог ст. 2 Закону України «Про оплату праці». При визначенні розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з Відповідача на користь позивача суд виходить з розміру середньоденної заробітної плати, встановленої на аркуші 4 рішенням Апеляційного суду м.Києва від 20.03.2014р. за позовом [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра», третя особа: тимчасовий адміністратор АТ «КБ «Надра» Жуковська В.Б., про визнання незаконним звільнення, зміну формулюванням звільнення та інше, та становить - 210,55грн. Також судом враховано й те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 01.09.2014р. у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра» про стягнення оплати (компенсації) за роботу у вихідні дні, середнього заробітку за час затримки розрахунку з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки виплати компенсації за роботу у вихідні дні за період з 10.10.2013р. по 01.09.2014р., а тому стягнення здійснюється з 02.09.2014р. до дня введення тимчасової адміністрації по 05.02.2015р., тобто 111робочих днів (вересень 2014р., починаючи з 02.09.2015р. -21день, жовтень 2014р. - 23день, листопад 2014р. - 20днів, грудень 2014р. -23дні, січень 2015р. - 20днів, лютий 2015р. - 4 дні). Судом також враховані положення п.6 та п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999р. «Про застосування законодавства про оплату праці» щодо необхідності наведення в рішенні суду розрахунків без утримання податків та обов'язкових платежів, а також періоду стягнення на підставі ст.117 КЗпПУ середнього заробітку за час затримки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки за період з 02 вересня 2014 року по 05 березня 2015 року, тобто, за період неохоплений попередніми рішенням судів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і до дня призначення тимчасової адміністрації, права позивача не були відповідачем поновлені, порушення права не було припинене, а виплата належних позивачу грошових сум не здійснена, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача без утримання податків і інших обов'язкових платежів грошових коштів у сумі 23 926 грн. 54 коп., які складаються з суми середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 23 371 грн. 05 коп. (111днів*210,55грн.) та індексації оплати праці за роботу у вихідний день за період з березня 2014 року по 05 лютого 2015 року у розмірі 591 грн. 49 коп. є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню. При цьому, при визначенні розміру індексації оплати праці суд виходив з розрахунків позивача (а.с.55-56), а саме: 2 256,60грн.*51,4-сукупний індекс інфляції за період з березня 2009р. по лютий 2015р. = 1 159,89грн. і зменшується на вже стягнуту зазначеним вище рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 01.09.2014р. суму -568,40грн., що відповідно становить 591,49грн.). Відтак, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та індексації оплати праці за роботу у вихідний день підлягає частковому задоволенню. В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 2, 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст.ст. 95, 117 КЗпП України, та

Outcome: partial