Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») у жовтні 2012 року звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (надалі «Відповідач») про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату вимушеного прогулу. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року, позов [PERSON] задоволено. Визнано наказ відповідача від 3 жовтня 2011 року № 54-к в частині звільнення позивача незаконним та поновлено її на посаді спеціаліста служби управління з персоналу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат». Стягнуто з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційну скаргу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В ході нового розгляду справи [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої Позивач просила суд визнати незаконним Наказ Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» № 54-к від 03 жовтня 2011 року в частині звільнення [PERSON]; поновити Позивача на роботі на Деревообробному заводі ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на посаді спеціаліста служби управління персоналу; стягнути з Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на користь [PERSON] 89 967,24 грн. загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог. Зокрема, позовні вимоги мотивовані тим, що Позивача, на її думку, було незаконно звільнено з посади спеціаліста служби управління персоналу на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (у звязку зі скороченням штатів і чисельності), оскільки, як зазначила представник Позивача, фактичний запис в трудовій книжці свідчить про звільнення Позивача із займаної посади у звязку з ліквідацією підприємства, а не скороченням штатів і чисельності. Крім того, в судовому засіданні представник Позивача посилалася на порушення Відповідачем процедури звільнення Позивача з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, зокрема, на факт не пропонування їй іншої підходящої роботи; непогодження звільнення Позивача з профспілковим комітетом; неврахування переважного права Позивача на залишення на роботі. В обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду представник Позивача покликалася на те, що оскільки Позивача фактично було звільнено у звязку з ліквідацією підприємства (що підтверджується записом у її трудовій книжці), вона вважала, що підприємство було ліквідовано у встановлений відповідним наказом про ліквідацію строк. Однак, лише 11 жовтня 2012 року, отримавши витяг з ЄДРПОУ і виявивши там чинний запис про відокремлений підрозділ Деревообробний завод Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», Позивач зясувала, що ліквідації даного деревообробного заводу не відбулося, а, відтак, саме з цього моменту дізналася про незаконність звільнення та порушення своїх прав. Представник Відповідача Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», в судовому засіданні заперечила проти позову та просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Додатково представник Відповідача звернула увагу на те, що при звільненні Позивача з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (у звязку із скороченням штату і чисельності) роботодавцем було дотримано всіх вимог чинного трудового законодавства України. Зокрема, представник Відповідача зазначила про те, що Позивача було у встановлений чинним трудовим законодавством строк попереджено про наступне вивільнення; інша робота Позивачу пропонувалася, однак [PERSON] від неї відмовилася; переважне право на залишення на роботі не застосовувалося, оскільки весь підрозділ, в якому працювала Позивач, було ліквідовано. Стосовно отримання згоди профспілкового органу представник Відповідача покликалася на те, що Відповідачем у встановленому чинним законодавством порядку направлявся запит до профспілкового органу на погодження звільнення працівників, однак відповіді на вказаний запит від профспілкового органу не надходило, що розтлумачено Відповідачем як надання згоди профспілки на звільнення Позивача. Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника Позивача, представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] з квітня 1968 року працювала на Деревообробному заводі Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на різних посадах. Наказом Деревообробного заводу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» № 54-к від 03 жовтня 2011 року «Про розірвання трудового договору в звязку з скороченням штатів і чисельності згідно наказу № 107-в від 01.06.11 р. ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» [PERSON], інспектора СУП, було звільнено з 03 жовтня 2011 року в звязку з скороченням штатів і чисельності, та відмови від запропонованої вакантної посади (по п. 1 ст. 40 КЗпП України). Виплачено компенсацію за 53,5 календарних днів не використаної відпустки за період роботи з 20.10.09 р. по 03.10.2011 р. Виплачено вихідну допомогу у розмірі одномісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України. Вищевказаний наказ про звільнення Позивач вважає незаконним та просить його скасувати, поновивши Позивача на попередній займаній нею посаді, та сплативши середній заробіток за час вимушеного прогулу. За загальним правилом будь-яке звільнення особи у трудових відносинах має бути обґрунтованим, тобто, мати чітко вказану підставу для звільнення, передбачену Кодексом законів про працю України. Як зазначено в наказі Деревообробного заводу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» № 54-к від 03 жовтня 2011 року «Про розірвання трудового договору в звязку з скороченням штатів і чисельності згідно наказу № 107-в від 01.06.11 р. ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», підставою звільнення Позивача за пунктом 1 статті 40 КЗПП України є скорочення штатів і чисельності, та відмова від запропонованої вакантної посади. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України). Відповідно до статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина 3 статті 40 Кодексу законів про працю України). Статтею 42 Кодексу законів про працю України визначено переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Так, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Крім того, згідно з частинами 1-3,5,8 статті 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Порядок вивільнення працівників врегульовано статтею 49-2 Кодексу законів про працю України. Так, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи. Системний аналіз змісту вищенаведених норм права свідчить про те, що при звільненні працівника з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (зокрема, у звязку із скороченням штату працівників та чисельності) власник або уповноважений ним орган зобовязаний дотриматися наступної імперативної процедури: 1) персонально попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці; 2) запропонувати працівнику переведення (за його згодою) на іншу роботу (у разі відмови працівника від переведення або відсутності іншої роботи довести до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці). 3) врахувати передбачене чинним законодавством переважне право працівника (в разі наявності) на залишення на роботі; 4) отримати попередню згоду виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (при цьому, подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником повинно розглядатися у 15-денний строк на засіданні профспілкового комітету у присутності працівника, на якого воно внесено або за його відсутності лише за його письмовою заявою; рішення про розірвання трудового договору може бути прийнято роботодавцем не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Крім того, факт скорочення чисельності та штату працівників на підприємстві повинен підтверджуватися належними засобами доказування. Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» «розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення». Як встановлено Судом, Наказом Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» № 107-в від 01 червня 2011 року «Про ліквідацію Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (том 1, а.с. 4-5) вирішено ліквідувати з 1 жовтня 2011 року Деревообробний завод Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (ідентифікаційний код 24298501), як відокремлений структурний підрозділ ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», про що повідомити засоби масової інформації у відповідності до вимог чинного законодавства (пункт 1); встановлено термін ліквідаційної процедури чотири місяці з 1 червня 2011 року по 30 вересня 2011 року (пункт 3); у звязку з ліквідацією Деревообробного заводу скорочення чисельності і штату працівників провести у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України (пункт 6); попередити працівників заводу під розписку про їх звільнення у звязку з ліквідацією підрозділу (пункт 7); начальнику Деревообробного заводу [PERSON] подати звіт про заплановане та фактичне звільнення працівників у звязку з ліквідацією в центри зайнятості за місцем проживання у відповідності до вимог чинного законодавства (пункт 8). 01 серпня 2011 року Інспектора служби управління персоналом Деревообробного заводу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» [PERSON] у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України було попереджено про наступне вивільнення із посади інспектора служби управління персоналом Деревообробного заводу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», яке відбудеться у жовтня 2011 року (том 1, а.с. 67). Про ознайомлення Позивача 01 серпня 2011 року з попередженням про її наступне вивільнення свідчить особистий підпис [PERSON] у відповідній графі вищевказаного повідомлення. Крім того, 01 серпня 2011 року Інспектору служби управління персоналом Деревообробного заводу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» [PERSON] у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України було запропоновано посаду диспетчера КПП Сколівського військового лісгоспу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (том 1, а.с. 68). Про ознайомлення Позивача 01 серпня 2011 року з пропозицією іншої роботи свідчить особистий підпис [PERSON] у відповідній графі вищевказаного повідомлення. В той же час, як випливає з матеріалів справи та підтверджується поясненнями сторін в судовому засіданні, Позивач відмовилася від запропонованої їй посади. Як вбачається зі змісту Протоколу № 1 від 8 грудня 2010 року профспілкових зборів колективу Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», [PERSON] була секретарем зборів і її було обрано до складу постійної комісії з питань охорони праці первинної профспілкової організації цього заводу (том 1, а. с. 6-10), тобто Позивач була членом первинної профспілкової організації. Як вже було зазначено, згідно зі статтею 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. В обґрунтування факту звернення до первинної профспілкової організації Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Відповідачем надано суду копію Повідомлення від 30 червня 2011 року № 16 (том 1 а.с. 46), зі змісту якого вбачається, що директор ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» звертався до Голови профкому Первинної профспілкової організації Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» з повідомленням, в якому повідомляв про ліквідацію з 01 жовтня 2011 року відокремленого структурного підрозділу Деревообробного заводу, яка тягне за собою скорочення чисельності та штату працівників; у звязку з ліквідацією під скорочення підпадають всі штатні посади згідно діючого штатного розпису Деревообробного заводу; з метою проведення подальших спільних консультацій з цього питання директор ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» просив погодити ліквідацію відокремленого структурного підрозділу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Деревообробний завод та дати згоду на скорочення вищевказаних штатних посад; строк проведення звільнень з вищенаведених посад працівників 01 жовтня 2011 року. В судовому засіданні представник Відповідача посилалася на те, що вказане повідомлення було направлено до Первинної профспілкової організації Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», однак жодної відповіді від профспілки отримано не було, що розцінюється Відповідачем як згода профспілки на звільнення Позивача. В той же час, Суд звертає увагу на те, що належних доказів на підтвердження того, що вищевказане повідомлення від 30 червня 2011 року № 16 направлялося на адресу профспілкового органу та було отримано ним, представником Відповідача в ході розгляду даної справи суду надано не було. Крім того, Суд звертає увагу на те, що зі змісту самого повідомлення від 30 червня 2011 року № 16 вбачається, що воно направлялося до профспілкової організації на виконання вимог частини 2 статті 49-4 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення. В той же час, в рамках даної цивільної справи, предметом якої є, зокрема, позовні вимоги про визнання звільнення незаконним, доказуванню підлягає, в тому числі, той факт, що Відповідачем, як того вимагає стаття 43 Кодексу законів про працю України, погоджено звільнення саме Позивача ([PERSON]Г.) з профспілковим органом. Повідомлення від 30 червня 2011 року № 16 не містить інформації щодо того, що Відповідачем на виконання вимог частини 1 статті 43 Кодексу законів про працю України перед профспілковим органом ставилося питання про погодження звільнення [PERSON] Відтак, враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що в рамках даної цивільної справи Відповідачем не надано Суду належних доказів на підтвердження факту погодження звільнення [PERSON] з профспілковим органом, членом якого вона була. Відповідно до абзацу 5 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами), встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження у справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2013 року було зупинено провадження у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу для вирішення питання щодо надання згоди профспілки на звільнення Позивача з роботи. [PERSON] профспілкової організації №3 професійної спілки працівників Збройних Сил України № 8 від 20 січня 2014 року (том 1. а.с. 89) голова [PERSON] профспілкової організації № 3 профспілки працівників Збройних Сил України повідомив Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області про те, що первинна профспілкова організація Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» знята з профобліку з 01 жовтня 2011 року, протокол № 2 у звязку з її ліквідацією. За даний період від адміністрації Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» подання на дачу згоди на звільнення члена профкому первинної профспілкової організації Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» [PERSON] не надавалось, президією неможливо було розглядати подання із-за його відсутності і ніякої згоди на її звільнення президія не давала. Таким чином, Суд звертає увагу на те, що в ході розгляду даної цивільної справи судом шляхом зупинення провадження у справі вживалися заходи щодо отримання згоди (чи відмови в наданні згоди) первинної профспілкової організації, членом якої була [PERSON], на її звільнення, однак станом на 2014 рік (на момент надання відповіді суду) та станом на час нового розгляду справи первинна профспілкова організація, яка існувала Деревообробному заводі ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» ліквідована, а, відтак, отримання від даного органу згоди на звільнення працівника станом на даний час унеможливлене. За таких обставин, враховуючи все вищенаведене в сукупності, Суд дійшов висновку про те, що при звільненні [PERSON] з посади Відповідачем було порушено вимоги статті 43 Кодексу законів про працю України в частині отримання згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, на розірвання з ним трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Крім того, Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що в ході звільнення Позивача із займаної посади Відповідачем було допущено порушення в частині формулювання правових та фактичних підстав звільнення Позивача. Так, як випливає зі змісту Наказу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» № 107-в від 01 червня 2011 року «Про ліквідацію Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (том 1, а.с. 4-5), який став підставою для прийняття оскаржуваного наказу про звільнення Позивача, даним наказом було вирішено ліквідувати з 1 жовтня 2011 року Деревообробний завод Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат»; наказано у звязку з ліквідацією Деревообробного заводу скорочення чисельності і штату працівників провести у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України; наказано попередити працівників заводу під розписку про їх звільнення у звязку з ліквідацією підрозділу; начальнику Деревообробного заводу [PERSON] доручено подати звіт про заплановане та фактичне звільнення працівників у звязку з ліквідацією в центри зайнятості за місцем проживання у відповідності до вимог чинного законодавства. Таким чином, даний наказ, як відповідний розпорядчий документ, спрямовано на врегулювання правовідносин на підприємстві, повязаних з ліквідацією даного підприємства. Питання щодо скорочення чисельності та штату працівників на Деревообробному заводі вищевказаним наказом не вирішувалося. При цьому, Суд звертає увагу на те, що в розумінні чинного трудового законодавства України терміни «ліквідація підприємства» та «скорочення чисельності і штату працівників» не є тотожними поняттями. В трудовій книжці [PERSON], копія якої міститься в матеріалах справи, на сторінці 7 (том 1, а.с. 14) міститься запис про її звільнення 03 жовтня 2011 року за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із ліквідацією ДОЗу. Суд вважає необґрунтованими посилання представника Відповідача в судовому засіданні на ту обставину, що вказаний запис в трудовій книжці вносився самою [PERSON], як інспектором служби управління персоналом, оскільки в подальшому Відповідач не був позбавлений можливості прийняти рішення про визнання недійсним відповідного запису в трудовій книжці Позивача, внесення до неї виправлень тощо. Отже, записи в трудовій книжці Позивача щодо підстав її звільнення (ліквідація підприємства) не відповідають зазначеним в оскаржуваному наказі Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» від 03 жовтня 2011 року № 54-к підставам звільнення Позивача (скорочення чисельності і штату працівників), що є доказом допущення Відповідачем порушень трудового законодавства при звільненні Позивача з роботи. За таких обставин, Наказ Деревообробного заводу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» № 54-к від 03 жовтня 2011 року «Про розірвання трудового договору в звязку з скороченням штатів і чисельності згідно наказу № 107-в від 01.06.11 р. ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в частині звільнення [PERSON] з посади інспектора СУП з 03 жовтня 2011 року є протиправним та підлягає скасуванню, як такий, що прийнято з порушенням вимог чинного трудового законодавства України. Стосовно позовної вимоги про поновлення Позивача на роботі на Деревообробному заводі ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на посаді спеціаліста служби управління персоналу, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Як підтверджується матеріалами справи, з 1 жовтня 2011 року Відповідачем було затверджено новий штатний розклад Деревообробного заводу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (том 1, а.с. 30), до якого входять наступні посади: начальник ДОЗу, заступник, головний інженер, старший майстер постачання і збуту-комірник, робітники-погодинники (кранівник баштового крану) (0,5 посади) та робітники-верстатники (3 посади). Всього 7,5 посад. Крім того, в ході нового розгляду даної справи представником Відповідача надано суду штатні розклади Деревообробного заводу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», Управління Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та його відокремлених структурних підрозділів. Так, відповідно до штатного розкладу Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» з 08 вересня 2015 року (том 2, а.с. 3), до нього входять наступні посади: начальник ДОЗу, ст. майстер постачання і збуту-комірник, робітники-погодинники: кранівник баштового крану (0,5 посади), робітник-верстатник (1 посада), стропальник (1 посада), робітник-погодинник 3 розряду (1 посада). Всього 5,5 посад. Як вбачається зі змісту штатного розкладу Управління Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» з 01 лютого 2016 року (зі змінами з 14 березня 2016 року) (том 2, а.с. 4-7), в Управління Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» зареєстровано всього 33,2 посад. Відповідно до штатного розкладу Прикарпатського військового лісгоспу по госпрозрахунковій діяльності з 01 січня 2016 року (том 2, а.с. 8-9), в Прикарпатському військовому лісгоспі по госпрозрахунковій діяльності числиться 15,75 посад. Відповідно до штатного розкладу Прикарпатського військового лісгоспу по веденню лісового господарства з 01 січня 2016 року (том 2, а.с. 10), в Прикарпатському військовому лісгоспі по веденню лісового господарства числиться 12 посад. Таким чином, як підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника Відповідача в судовому засіданні, станом на час розгляду даної справи посада спеціаліста служби управління персоналом в штатному розкладі Деревообробного заводу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» відсутня. Будь-які вакантні посади в Деревообробному заводі Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», в Управлінні Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та його інших структурних підрозділах станом на даний час відсутні. При цьому, Суд звертає увагу на те, що предметом розгляду в даній цивільній справі є позовні вимоги про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовних вимог про оскарження дій Відповідача щодо скорочення чисельності та штату працівників в даній справі не заявлялося і такі вимоги не є предметом розгляду в цій справі. При цьому, за висновком Суду, вирішення питання щодо оптимізації чисельності та штату працівників є виключною компетенцією відповідного підприємства, і поза межами відповідних позовних вимог, заявлених у встановленому чинним процесуальним законом порядку, суд не вправі втручатися до їх реалізації. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що станом на час розгляду даної справи посада, з якої було звільнено Позивача, відсутня в штатному розписі Відповідача, а зобовязання поновити Позивача на вказаній посаді фактично означало би зобовязання Відповідача ввести таку посаду у штатний розпис, що суперечить вимогам закону та порушує дискрецію роботодавця. Суд повторно звертає увагу на те, що питання правомірності скорочення Відповідачем чисельності і штату працівників не є предметом розгляду в даній цивільній справі. Порядок прийняття рішень органом, що розглядає трудові спори, у разі неможливості поновлення працівника на роботі внаслідок припинення діяльності підприємства, установи, організації врегульовано статтею 240-1 Кодексу законів про працю України. Відповідно до статі 240-1 Кодексу законів про працю України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи вищевикладене, та, зокрема, те, що станом на даний час поновити Позивача на посаді, з якої її було звільнено, неможливо у звязку з відсутністю такої посади в штатному розкладі підприємства, Суд вважає за можливе застосувати аналогію закону (аналогію статті 240-1 Кодексу законів про працю України) у спірних правовідносинах, визнавши звільнення Позивача незаконним та відмовивши в позовній вимозі про поновлення її на роботі на попередній посаді. Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. У відповідності до вимог вищевказаного порядку, представником Позивача проведено розрахунок середнього заробітку [PERSON] за час вимушеного прогулу, починаючи з 03 жовтня 2011 року. Так, за підрахунком представника Позивача, середній заробіток за час вимушеного прогулу Позивача становить 89 967,24 грн. (1188 днів х 75,73 грн. середньоденної заробітної плати = 89 967,24 грн.). В судовому засіданні представник Відповідача підтвердила вірність проведеного представником Позивача розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 89 967,24 грн. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, вимоги чинного законодавства, Суд дійшов висновку про те, що стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягає сума заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 89 967,24 грн. Стосовно заяви представника Відповідача в даній цивільній справі про застосування наслідків пропуску строку звернення до суду з даним позовом як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як встановлено Судом та підтверджується поясненнями сторін в судовому засіданні, Позивача було ознайомлено з наказом про її звільнення в день звільнення 03 жовтня 2011 року, однак копії наказу про звільнення вручено не було. В матеріалах справи міститься [PERSON] з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АА № 173797 від 11 жовтня 2012 року (том 1, а.с. 11), зі змісту якого вбачається, що станом на 11 жовтня 2012 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців міститься запис про відокремлений підрозділ Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Деревообробний завод ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат». В судовому засіданні представник Позивача посилалася на те, що саме з моменту отримання 11 жовтня 2012 року даного [PERSON] з ЄДРПОУ, Позивач дізналася про те, що ліквідації Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» не відбулося, у звязку з чим дізналася про порушення своїх прав в частині незаконного звільнення. Доказів, які б спростовували вищезазначені обставини, представником Відповідача суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. За таких обставин, Суд дійшов висновку про те, що Позивачем пропущено строк звернення до суду з поважних причин, і знаходить підстави для його поновлення. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, а саме в частині визнання звільнення незаконним та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В задоволенні позовної вимоги про поноволення Позивача на посаді слід відмовити. На підставі ст. ст. 5-1, 36, 40, 42, 43, 49-2 Кодексу законів про працю України, пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: partial