Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

[PERSON] (надалі також - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач) про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на весь час до досягнення дитиною повноліття без згоди батька та дозволу на оформлення документів. Позивач обґрунтовувала позов тим, що вона перебувала з 03.06.1995 р. до 18.05.2012 р. у шлюбі з відповідачем і час шлюбу у них народилась дитина - син [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею. В період з 01.06.2015 р. по 31.12.2015 р. вона має намір виїхати до Росії, а потім щороку - виїздити з сином за кордон для відпочинку в різні країни. Адресоване відповідачеві звернення щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон, останній залишив без відповіді. В даний час відповідач знаходиться у місцях позбавлення волі, а виїзд дитини за кордон сприятиме її розвитку. Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнень позовних вимог (а.с.46-47), позивач остаточно просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO] за межі України в наступні країни світу: Єгипет, Туреччина, Греція, Кіпр, Болгарія, Чорногорія, Хорватія, Італія, Іспанія, Російська Федерація, Франція, Німеччина, Польща, Угорщина, Словаччина, Словенія, Чехія, Англія, Ізраїль, Індія, Об'єднані Арабські Емірати - на весь термін до одного місяця на рік, без дозволу (згоди) та супроводу батька (відповідача) на весь час до досягнення дитиною повноліття, щоб не звертатись до суду кожного разу, так як відповідач створює позивачці перешкоди для виїзду з дитиною за кордон. Окрім цього, [PERSON] просила надати їй дозвіл без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду дитини за кордон у вищезазначені країни на термін до одного місяця на рік, на весь час до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, посилаючись на обставини, що у ньому викладені та звертав увагу, що перш за все позов викликаний інтересами дитини. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився. За інформацією суду, відповідач перебуває у місцях позбавлення волі, проте ним направлено до суду заяву, у якій останній проти позову заперечував та просив залучити його та його захисника з м. Тернополя до участі у справі. Однак, будучи поінформованим про розгляд даної справи, [PERSON], висловивши свою позицію по справі, свого представника в судове засідання не направив та клопотання про участь у справі в режимі відео конференції не заявляв. Зважаючи на строки розгляду цивільної справи та те, що відповідач мав можливість направити свого представника в судове засідання, чого він не зробив, суд вирішив розглянути дану справу без його особистої участі та участі його представника. Представник третьої особи - Глухівської міської ради як органу опіки і піклування Топчій В.М. проти задоволення позову не заперечувала. Заслухавши представників позивача і третьої особи та розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Матеріалами справи підтверджується, і ці обставини не оспорюються, сторони мають внаслідок спільного проживання у шлюбі дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с.5,7). Сторони батьківських прав щодо дитини не позбавлені. Як слідує з позовної заяви, [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачем [PERSON], і на його утримання з відповідача стягуються аліменти. Відповідач же, засуджений вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області за ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.2-4, 6, 8-9). 18.04.2014 р. позивачем до відповідача, за місцем відбування покарання, була направлена заява, у якій вона просила надати письмову, нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон до Російської Федерації з метою відвідування родичів та оздоровлення (а.с10). Згідно висновку виконавчого комітету Глухівської міської ради № 03-28/67 від 07.08.2015 р., міськрада вважає за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітнього [PERSON], [INFO], без згоди батька (а.с.41). В силу вимог ст.ст. 10, 11, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, як одну з основних гарантій права на справедливий розгляд справи, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Позивачем заявлено вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини до двадцять однієї країни на весь термін до одного місяця на рік, без згоди батька на весь час до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 141, ст. 142, ч. 2 ст. 150, ст. 153 Сімейного кодексу України (далі - СК України), мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, зокрема якщо хтось із них перебуває у надзвичайній ситуації (лікарні, місці затримання та позбавлення волі тощо). Норми ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України передбачають право фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст. 4 зазначеного вище Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 р., встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Згідно з п. 5 цих Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто позивачем обов'язково повинно бути вказано ідентифікуючі дані осіб одного з батьків та дитини, що не досягла 16 років; іноземну державу, куди мають намір виїхати один з батьків разом з дитиною, що не досягла 16 років, а також зазначено про разову часову тривалість перебування у цій державі дитини, що не досягла 16 років, разом з одним із батьків. При цьому часовий проміжок перебування дитини може бути встановлений лише один раз, а не двічі чи більше, оскільки для кожного випадку виїзду за кордон необхідні нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України. Аналогічна позиція була висловлена і Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 24.06.2015 р. по справі № 6-32056св14. Поряд з цим, у відповідності з вказаними нормами законодавства, дозвіл на виїзд дитини за кордон може надаватись лише до досягнення дитиною 16-ти років, а не повноліття (18 років), про що просила позивач, оскільки вже з 16 років дитина має право на вільне пересування. Враховуючи наведене та те, що оскільки суд не вправі порушувати принцип диспозитивності цивільного судочинства і виходити за межі пред'явлених позовних вимог, підстав для задоволення позову [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини до двадцять однієї країни на весь термін до одного місяця на рік, без згоди батька на весь час до досягнення дитиною повноліття, суд не вбачає. При цьому, суд відзначає, що в ухвалі про залишення позову без руху від 03.06.2015 р. та у судовому засіданні 20.07.2015 р. стороні позивача роз'яснювалось про те, що позов носить загальних характер, а також у відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснювались наслідки не вчинення відповідних процесуальних дій. У пунктах 104-107 свого рішення від 17.01.2013 р. по справі «Хабровські проти України» (Chabrowski v. Ukraine), заява № 61680/10, Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що позитивний обов'язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз'єднатися з їхніми дітьми, та обов'язок національних органів вживати таких засобів. Також по цій справі Європейський суд з прав людини вказав на наступне: «…оскільки взаємовідносини між заявником та його донькою є одним із аспектів сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції, Суду потрібно визначити, чи мало місце недотримання права заявника на повагу до сімейного життя. Суд повторює, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов'язки, властиві ефективному «дотриманню» права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду…». Вирішуючи ж спір у цій справі, суд відзначає, що надання дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька, не забезпечить справедливого балансу між інтересами усіх причетних осіб, в тому числі і найкращих інтересів дитини, яка має право на спілкування зі своїм батьком, та суперечитиме положенням ч. 1 ст. 141, ст. 142, ч. 2 ст. 150, ст. 153 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, та фактично позбавить батька дитини, який до того ще не є й позбавленим батьківських прав, можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею, що може в подальшому призвести до серйозного розриву сімейних зв'язків між відповідачем та його сином. На підставі викладеного та відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 141, 142, 150, 153 СК України, ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.п. 4,5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 р.,

Outcome: dismissed