Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) в лютому 2014 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач у справі - бувша дружина, вона зареєстрована та проживала у квартирі, яка належить йому, однак протягом останніх дев'яти років вона фактично не проживає за вказаною адресою. Місце її проживання з іншою сім'єю йому не відоме. Він є власником 1/3 частини вказаної квартири відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 24 лютого 2004 року та 2/3 частини за договором дарування від 25 березня 2009 року, посвідченого нотаріально (зареєстровано в реєстрі № 856), а тому змушений звертатись до суду та просить суд визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивач не з'явився, в заяві, що надійшла до суду від позивача, він просить суд розглянути спір за його відсутності, на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладені обставини. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, письмових заяв чи клопотань до суду від неї не надійшло. Суд вважає, що відповідач була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в суді за останнім відомим місцем реєстрації та її проживання, оскільки до суду повернулись поштові відправлення з відміткою пошти «за закінченням строку зберігання». Письмових заяв чи клопотань до суду також не надійшло. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4-15, 16, 19, 20, 22, 316-319, 321, 322, 379, 381, 383, 386, 391, 405, 810, 825 ЦК України. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Згідно ст. 391 ЦК України право власності є непорушним і власник має право вимагати усунення перешкод при здійсненні ним права користуватись та розпоряджатись своїм майном. Правовідносини сторін також врегульовані ст. 405 ЦК України, за змістом якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог ст.ст. 810, 825 ЦК України за договором найму житла наймодавець надає наймачу своє житло для проживання у ньому на певний строк та за окрему плату. Наймач житла має право відмовитись від договору найма, попередивши наймодавця та звільнити помешкання. Судом встановлено, що саме позивач є власником квартири [ADDRESS] відповідно договору дарування від 06 лютого 2013 року, посвідченого нотаріально (зареєстровано в реєстрі № 87). Вказаний договір було зареєстровано відповідно до вимог закону. Суд також приймає до уваги, що між сторонами було зареєстровано шлюб, а згодом за рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 13 березня 2013 року між подружжям шлюб було розірвано. Згідно актів - розпоряджень, затверджених КП «Житлогосп» від 15 лютого 2013 року, 12 березня 2013 року, 11 квітня 2013 року, 15 травня 2013 року, 06 червня 2013 року, 08 квітня 2013 року, 20 серпня 2013 року, 04 вересня 2013 року, 01 жовтня 2013 року, 06 листопада 2013 року 06 грудня 2013 року та 13 січня 2013 року [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS], однак не проживає у цій квартирі, її особистих речей в квартирі не має. Суд дійшов висновку, що саме позивач є власником квартири [ADDRESS] Суд вважає доведеним, що відповідач по справі - втратила право користуватись житлом, - квартирою [ADDRESS] що належить [PERSON] - позивачу у справі, оскільки саме він є власником вказаної квартири, фактично в ній проживає, а відповідач фактично не проживає в цій квартирі більше року. За таких обставин позов підлягає задоволенню. Судові витрати суд покладає на відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З відповідача суд вважає необхідним стягнути судовий збір на користь позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: approved