Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS]; вселити [PERSON] до ? частин квартири [ADDRESS], що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити, пояснив, що [PERSON] набула права власності на ? частини квартиру [ADDRESS], як переможець прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на зазначене нерухоме майно, яке видано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 05 грудня 2013 року, та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 05 грудня 2013 року. Однак, незважаючи на те, що відповідач [PERSON], як колишній власник квартири, була обізнана про проведення прилюдних торгів та набуття позивачем права власності на квартиру, продовжує проживати в цій квартири разом з членами сім'ї - відповідачами [PERSON] та [PERSON], наміру добровільно виселитись з квартири не має, чим чинить позивачу перешкоди у реалізації його прав власності користуватись та розпоряджатись своїм майном, при цьому направлена позивачем письмова вимоги звільнити квартиру, залишилась без відповіді та належного реагування відповідача [PERSON], що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду з вимогою виселити відповідачів з квартири, оскільки у відповідачів відсутні правові підстави користуватись квартирою, також позивач просить задовольнити вимоги в частині вселення її до ? частин квартири [ADDRESS], яка набута на законних правових підставах. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що відповідач є власником ? частин квартири [ADDRESS], разом з нею в цій квартирі зареєстровані та проживають члени її сім'ї - відповідачі [PERSON] та [PERSON] Відповідач вважає, що позивач незаконно оформила право власності на зазначену квартиру, яка придбана на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, оскільки, на думку відповідача, прилюдні торги проведенні з численними порушеннями, оцінка вартості квартири, яка виставлена на торги, значно занижена, відповідач, як боржник, не була повідомлена про проведення прилюдних торгів, що позбавило її права своєчасно оскаржити оцінку вартості квартири, на даний час відповідач має намір звернутись до суду з позовом про оспорювання прилюдних торгів. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, що його мати - відповідач [PERSON] є власником ? частин квартири [ADDRESS], відповідач зареєстрований та проживає в цій квартирі, зазначена квартира є єдиним їх житлом, йому особисто не було відомо про відчуження квартири з прилюдних торгів, відповідачі дізнались про їх проведення, отримавши позовну заяву від суду по цій справі, мають намір оспорювати прилюдні торги в судовому порядку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що зареєстрована та постійно проживає в [ADDRESS], власником цієї квартири є її донька [PERSON], відповідачу особисто не було відомо про відчуження квартири з прилюдних торгів, оскільки вона дізнались про їх проведення, отримавши позовну заяву від суду по цій справі, має намір оспорювати прилюдні торги в судовому порядку, наголосила, що є особою похилого віку, іншого житла на праві власності не має, тому звільняти квартиру наміру не має. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], відповідача [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 05 грудня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., на підставі Акту про проведення прилюдних торгів, затвердженого Державною виконавчою службою Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві 29 листопада 2013 року, посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, яке складається з ? часток у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], що раніше належало [PERSON], на підставі Договору дарування, посвідченого 10 січня 2002 року Десятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1у-69, зареєстрованого 14 січня 2002 року Київським міським бюро технічної інвентаризації, за реєстраційним номером 739/30101а. (а.с.10) Згідно з ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, покупця-учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] , посилається як на підставу для виселення відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] з незаконно займаної квартири [ADDRESS], на положення ст.391 та ст.405 Цивільного кодексу України, мотивуючи тим, що припинення у відповідача [PERSON] права власності на частину нерухомого майна, у зв'язку із зверненням стягнення на майно за зобов'язаннями власника відповідно до п.8 ст.346 ЦК України, зумовлює припинення права користування спірною квартирою у членів сім'ї власника квартири, тобто відповідачів [PERSON] та [PERSON], які є похідними та безпосередньо залежать від виникнення або припинення права власності у власника цього майна, тому в межах даного спору є підстави вважати, що відповідачі втратили право користування квартирою на підставі ст.405 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з предмету спору та склавшихся між сторонами спору правовідносин, між позивачем та відповідачами виникли правовідносини, які регулюються положеннями Житлового кодексу України, тому суд вважає безпідставними посилання позивача на положення ст.391 Цивільного кодексу України, якою регулюється захист прав власника, оскільки наведена норма матеріального права не визначає такий спосіб захисту для відновлення порушеного права власника як виселення. Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Як роз'яснено у п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Відповідно до ст.109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені статтею 157 Житлового кодексу України та частиною першою статті 116 Житлового кодексу України. Згідно із частиною першою статті 116 Житлового кодексу України, виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Виходячи з характеру спірних правовідносин, питання щодо вселення (виселення) відповідного кола суб'єктів регулюється нормами житлового законодавства, тому застосування до даних правовідносин положень цивільного законодавства є неправомірним, оскільки спосіб захисту визначений позивачем не передбачений нормами цивільного законодавства, також позивачем не визначено, які саме його права та інтереси порушено та у якій спосіб підлягають відновленню, за відсутності належних та допустимих доказів, які мали підтвердити порушення прав позивача, як власника частини житлового приміщення. Згідно положень частини першої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про вселення позивача до ? частин квартири [ADDRESS], оскільки судом вставлено, що позивач [PERSON] набула права власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS], однак звертаючись з цим позовом до суду позивачем не надано докази, що мали підтвердити досягнення між співвласниками квартири домовленості, з урахуванням позиції іншого власника квартири, якому належить 1/3 частини квартири, щодо визначення порядку користування житловими приміщенням, як і не вирішувалось питання про поділ жилого приміщення, ці питання не є предметом даного спору, в той же час позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що з боку відповідачів чиняться перешкоди для проживання позивача, як нового власника у спірній квартирі, що слугувало б підставою для вирішення питання про вселення позивача до квартири, за відсутності виділеного позивачу окремого жилого приміщення для проживання. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення та вселення фізичних осіб до житлового приміщення є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed