Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту, - Позивач) звернувся до суду із позовом про стягнення коштів з [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач) в розмірі 572 883,00 грн. - інфляційних витрат, 79 462,19 грн. - 3% річних, 57 176,03 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 08.11.2016 року 1 461 991,02 грн. - проценти за користування позикою, а всього 2 114 336, 21 грн. за Договором позики від 28.02.2011 року. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити позов за вказаних ним обставин. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив визнати факт пропуску строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши надані сторонами докази, дійшов до наступного висновку. Позивач зазначає в своєму позові, що 28.02.2011 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики в усній формі, на підтвердження чого Відповідач написав розписку про те, що він отримав у Позивача у борг грошові кошти в сумі 100 000 доларів США. Після отримання позики Відповідач почав уникати зустрічей та спілкування з Позивачем, а також перестав відповідати на його телефонні дзвінки. У зв`язку з цим, у квітні 2013 року Позивач був змушений звернутися до Печерського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з Відповідача наданих в позику грошових коштів. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.07.2013 року у справі № 757/7993/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2013 року задоволено позов про стягнення з Відповідача на користь Відповідача суму боргу за договором позики від 28.02.2011 року, оформленого розписку, в розмірі 100 000 доларів США, що станом 12.04.2013 року за офіційним курсом Національного банку України складало 799 000 грн. Станом на 08.11.2016 року вказане заочне рішення Печерського районного суду м. Києва залишається невиконаним, а заборгованість за договором позики від 28.02.2011 року, в розмірі 100 000 доларів США - не сплаченою. Доказом цьому є постанова державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 24.06.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, яку обґрунтовано тим, що у ході проведення виконавчих дій коштів майна, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення боргу було не виявлено. Оскільки Відповідач до цього часу не виконав заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.07.2013 року, то на думку Позивача, він зобов`язаний сплатити на користь Позивача втрати від інфляції та 3%річних від 799 000 грн. за весь час прострочення, тобто з 18.07.2013 року по 08.11.2016 року. Втрати від інфляції за вказаний період становлять 572 883 грн., а 3% річних - 79 462,19 грн. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тобто, за договором позики обов`язком позичальника є дії, спрямовані на повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлений договором. Разом з тим, несвоєчасно виконання рішення суду допускає можливість застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України, згідно з якими боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 3 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 11 ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу, суд вважає клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки строки позовної давності слід рахувати з моменту винесення Постанови державного виконавця печерського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 24.06.2016 року, що в свою чергу є доказом про неможливість виконання Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2011 року. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. З матеріалів справи судом встановлено, що грошові кошти за договором позики Відповідачу надавались в доларах США, тому не можливо встановити, відносно якої валюти Позивачем понесені інфляційні витрати. Зокрема, ч.2 ст. 533 ЦК України передбачено, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тому, суд вважає позов [PERSON] є обґрунтованим, тому підлягає задоволенню частково. В частині стягнення інфляційних витрат слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial