Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

[PERSON] (надалі також позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (надалі також відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом), посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить будинок № 16 по вул. Чапаєва у селищі Шалигине Глухівського району Сумської області. З 2008 року у цьому будинку, серед інших осіб, зареєстрований [PERSON], який з моменту реєстрації не проживав у будинку жодного дня. Оскільки [PERSON] не проживає у зазначеному будинку близько 7 років, позивач за первісним позовом просила визнати останнього таким, що втратив право користування житловим будинком (а.с. 2, 20). [PERSON] подав до суду зустрічний позов, у якому посилався на те, що він народився у зазначеному будинку та проживав там з 1952 року. Разом з ним проживали його батько [PERSON], мати [PERSON], брати [PERSON] та [PERSON] Житловий будинок відносився до суспільної групи господарств колгоспний двір. З 1970 року по 1972 року він проходив службу в армії, після чого повернувся у селище Шалигине. В 1973 році одружився та виїхав на Полтавщину, але у цьому ж році повернувся додому та працював у Глухівському РОВД. Менший брат [PERSON], помер у 1974 році, а брат [PERSON] у 1977 році купив будинок по вул. Ковйонська в Шалигине і з того часу проживає там по цей час. Після повернення з військової служби, він працював та постійно брав участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства колгоспного двору. Оскільки батьки були інвалідами, весь тягар з утримання господарства ліг на його плечі. У червні 1990 р. батько помер. Через те, що він постійно їздив допомагати матері та періодично проживав у будинку в Шалигине, у нього почали виникати сварки з дружиною, внаслідок чого вони розлучились та вона виписала його з своєї квартири. Для того, щоб не позбавляти матір субсидії, він прописався у свого брата [PERSON], а фактично проживав у будинку матері по вул. Чапаєва, 16. У 2007 році він, разом з матірю, запропонував синові [PERSON] та його дружині [PERSON] проживати у сел. Шалигине у будинку матері і з цього часу він приїздив до матері періодично (раз на місячи чи півтора) та жив в одному з приміщень, де жила матір. В останній час у нього з дружиною сина виникли неприязні стосунки з приводу його періодичного проживання у будинку, внаслідок чого невістка налаштувала матір проти нього, щоб та звернулась до суду та виписала його з будинку. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що даний будинок є майном колгоспного двору, членом якого він був, а оскільки він не втратив права на частку у майні цього колгоспного двору, просив визнати за ним право власності на 1/3 частку домоволодіння по вул. Чапаєва, буд. 16 у сел. Шалигине. При цьому позивач за зустрічним позовом зазначив, що строк звернення до суду він не пропустив, оскільки він не оформлював своє право на частку, так як ніхто не оспорював цього і матір не заперечувала раніше його права на спірне нерухоме майно (а.с. 31-35). У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] позов, поданий позивачем [PERSON], підтримав, посилаючись на викладені в ньому доводи, а проти зустрічного позову заперечив. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON], проти первісного позову заперечили та наполягали на задоволенні своїх позовних вимог. Третя особа [PERSON] до суду не зявився, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином та заздалегідь. Представником позивача за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні була надана заява [PERSON] з засвідченим селищною радою підписом, у які останній зазначив, що його матір [PERSON] проживає у [INFO] з онуком [PERSON], онукою [PERSON] та правнучкою [PERSON] уже 12 років, які і доглядають за нею. Після 1952 р. його батьки переїхали проживати до [INFO] гине, який в подальшому батько [PERSON] переоформив на себе. В 1970 р. його брата [PERSON] призвали до армії і з того часу він більше будинком не цікавився. У 2008 році мати прописала [PERSON] до свого будинку, проте він там не проживав. 12.06.2014 р. [PERSON] приїздив до будинку матері, де вчинив скандал, а 13.04.2015 р. приїхав і сказав, що виписуватись не буде. Посилаючись на наведене, [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] (а.с.63). Суд за клопотанням сторони позивача за первісним позовом допитав свідків, які повідомили про наступне. Свідок [PERSON] показав, що він проживає у [INFO] від домоволодіння [PERSON] та знає сторін по справі. [PERSON] на даний час не проживає у матері з часу коли пішов до армії. Приїздить в гості, але на даний час не їздить. Раніше був у матері часто, особливо влітку. Після смерті [PERSON], який помер ще у кінці 80-х років, [PERSON] не проживав у матері, проте приїздив та допомагав, як і допомагав інший син [PERSON]. Знає, що пасікою, яка була у цьому господарстві, займались [PERSON] та [PERSON]. Останній раз бачив [PERSON] у будинку матері на початку серпня цього року. Свідок [PERSON] показала, що в селі Шалигине мешкає з 1995 року і знайома зі сторонами по справі. На даний час [PERSON] у матері не проживає, але там проживає його син [PERSON] з своєю родиною. До 2014 року бачила, що [PERSON] приїздив до матері десь з періодичністю раз на рік, проте їй не відомо чи допомагав він їй по господарству. В останній раз, коли їй відомо про приїзд [PERSON], це було у минулому році на день народження [PERSON], коли [PERSON] вчинив сварку. Більше вона його там не бачила. Свідок [PERSON] показала, що вона проживає у [INFO] від домоволодіння [PERSON] та знає сторін по справі. Зазвичай бачила, що [PERSON] приїздив до матері раз на рік. Їй відомо, що останній раз коли [PERSON] приїздив, він вчинив скандал, проте , що саме трапилось їй не відомо та коли це було сказати не може точно. Свідок [PERSON] показав, що сімю [PERSON] знає добре. З [PERSON] ходив до школи. В останній раз був у [PERSON] на дні народженні [PERSON]. Там був і [PERSON], який вчинив сварку. Свідок [PERSON] показав, що він є сином [PERSON] та разом з своєю родиною і бабусею [PERSON] проживають у будинку останньої ще десь з 2004 року. Батько у бабусі не проживає та ніколи не проживав, хоча є там зареєстрованим і завжди говорив про те, що якщо буде їй потрібно, то він випишеться. Зараз батько мешкає у [ADDRESS]. Перешкод у проживанні у будинку бабусі йому ніхто не чинив та і він сам не просився там жити. Особистих речей батька у будинку бабусі немає, оскільки він все забрав. Коли він з своєю родиною переїхав жити до бабусі в сел. Шилигине, то вони стали приводити будинок в порядок, витрачали на це кошти та брали кредити. Батько у цьому нічим не допомагав. Конфлікти почались з батьком після того, як бабуся переписала заповіт з батька на нього. Мирним шляхом врегулювати ці конфлікти не виходить, оскільки батько не йде на поступки. Свідок [PERSON] показала, що вона є дружиною [PERSON] і відповідно невісткою [PERSON] Десь в 2004 році вона разом з чоловіком перейшла жити до будинку бабусі чоловіка [PERSON] З того часу [PERSON] приїздив тільки в гості і в будинку не жив та нічого не робив і не допомагав по господарству. Їй запамяталось, що під час дня народження бабусі, [PERSON] вчинив сварку, яка розпочалась з його спору з братом [PERSON] щодо того, що [PERSON] повідомив, що буде брати свою частку в будинку. З часу, коли вони заїхали в будинок, саме вона з своїм чоловіком робили там ремонти, для чого брали кредити, про які знає [PERSON], оскільки був поручителем по цим кредитам. Особистих його речей у будинку не має. Конфлікти з [PERSON] почались тоді, коли бабуся переписала заповіт на її чоловіка та відповідно сина [PERSON] [PERSON]. До цього ж часу [PERSON] приїздив до бабусі та щось там допомагав і був любимчиком батьків. Вони згодні залишити [PERSON] зареєстрованим у будинку, якщо той відмовиться від своєї частки, але він цього робити не хоче. Також, судом за клопотанням сторони позивача за зустрічним позовом були допитані свідки, які повідомили про наступне. Свідок [PERSON] показала, що знає [PERSON] з дитинства, так як проживала з ним у одному селі та ходила з ним до однієї школи. З 1982 р. по 1993 р. вона разом з [PERSON] працювала у Глухівській сільгоспхімії. У звязку з цим, у зазначений період, вона разом з ним практично на кожні вихідні їздила у Шалигине до батьків. При цьому [PERSON] розповідав, що займався у батьків пасікою, городом, ремонтом та іншим по господарству. Свідок [PERSON] показав, що є двоюрідним братом батька [PERSON] [PERSON]. [PERSON] часто до нього приїздив та особисто йому розповідав про те, що [PERSON] їм допомагає, і кришу ремонтував, і сарай, і за пасікою доглядав. До домогосподарства [PERSON] привозив зерно, комбікорм. Після смерті [PERSON] у 1990 році, [PERSON] працював разом з ним у ПТУ-15 у Глухові і часто відпрошувався з роботи, щоб навідати матір у Шалигиному. [PERSON] батьки не могли справитись з господарством та ще й пасіка була велика на 40 вуликів. Всі вихідні проводив [PERSON] у матері. Часто їздив з дружиною. За життя [PERSON] надіявся тільки на [PERSON]. Свідок [PERSON] показала, що вона була сусідкою сімї [PERSON] і з 1984 р., коли вийшла заміж, проживала [INFO]. Їх земельна ділянка межує з землею [PERSON] і через сітку усе видно, що там відбувається. З 1984 р. по 1992 р. бачила, що [PERSON] постійно приїздив до будинку та допомогав всіляко по господарству, постійно щось привозив з Глухова. Коли помер [PERSON] у 1990 році, то господарством займався [PERSON] та його брат [PERSON], оскільки бабуся [PERSON] була хвора з ногами. Пасікою займався [PERSON], замовляв машину, щоб її вивезти. Останнім часом бачить [PERSON] дуже рідко, не так як раніше. Свідок [PERSON] показала, що з 1977 р. по 1982 р.р. перебувала у шлюбі з [PERSON] і тому їй доволі часто приходилось бувати у домоволодінні [PERSON] у сел. Шалигине. Все, що можливо було робити там, вони робили. Оскільки батьки [PERSON] були хворі, то він весь час проводив з ними. Вона разом з чоловіком їздила в сел. Шалигине, де допомагала по господарству, обробці городу. [PERSON] також займався і пасікою. Навіть коли вони розійшлись, [PERSON] їздив допомагати батькам. Допитана за клопотання сторін у якості свідка секретар Шалигинської селищної ради [PERSON] показала, що у селищній раді збереглись лише погосподарські книги до 1959 року. У подальшому такі книги не велись. Наскільки їй відомо, такі книги не велись у звязку з набуттям статусу Шалигиного селища міського типу. Чи мало домоволодіння по вул. Чапаєва, буд. 16 у сел. Шалигино статус колгоспного двору станом на дату видачі свідоцтва про право власності [PERSON], їй не відомо. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, перевіривши та дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом [PERSON] народилась 12.07.1929 р. у с. Ковенки Глухівського району (яке з 1959 р. входить до складу смт. Шалигине). ЇЇ батьками записані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження ІІ-АВ № 578614 від 07.03.1972 р., виданого повторно (а.с.68). 23.05.1951 р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження ЯТ № 082649 від 23.05.1951 р. (а.с.67). З відомостей погосподарської книги господарства № 13 за 1947-1948 р.р. (точна адреса не зазначена), вбачається, що [PERSON] рахувався у вказані періоди, як член сімї колгоспного двору, головою якого був його батько [PERSON], який був членом колгоспного двору ім. Ворошилова (а.с. 69-70). З відомостей погосподарської книги господарства № 144 за 1953-1955 р.р., точна адреса д. Промінь, Ковенської с/ради, вбачається, що членами колгоспного двору цього господарства були: голова сімї [PERSON], [INFO], її донька [PERSON], [INFO], яка вибула у Ростов в 1953 році, також донька [PERSON], [INFO], зять [PERSON], [INFO], який прибув до цього господарства у 1953 році, як новий член сімї, та онуки [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO]. Рік побудови будинку значиться як 1920 р., а господарство відноситься до суспільної групи колгоспне (а.с.73-74). З відомостей погосподарської книги господарства № 108 за 1958-1959 р.р., точна адреса д. Промінь, Ковенської с/ради, вбачається, що членами колгоспного двору цього господарства були: голова сімї [PERSON], [INFO], його дружина - [PERSON], [INFO] та діти - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Записи про [PERSON] закреслені з відміткою про те, що вона померла. Рік побудови будинку значиться як 1920 р., а суспільна група господарства на 1958-1959 р.р. зазначається як колгоспне (а.с.71-72, 186-188). Виходячи з положень ст. 7 Конституції СРСР від 1936 р. та Примірного статуту сільськогосподарської артілі, затв. РНК СРСР та ЦК ВКП(б) від 17.02.1935 р., які діяли станом на 1953 р. колгоспний двір в СРСР становив родинно-трудове обєднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Основу складу колгоспного двору становить сімя колгоспника, тобто члени колгоспу і їхні діти. Склад колгоспного двору поповнюється за рахунок осіб, що вступають в нього по шлюбу або прийми. Вступ у двір нових членів, якщо воно відбувається не у звязку зі шлюбом, вимагає згоди всіх його повнолітніх членів. За таких обставин суд визнає, що [PERSON] у 1953 році як і його дружина [PERSON] та їх діти [PERSON], [PERSON] та [PERSON], набули статусу членів колгоспного двору, головою якого спочатку була [PERSON], а після її смерті, головою цього колгоспного двору став [PERSON] З дослідженої у судовому засіданні інвентарної справи на спірний будинок, вбачається, що виконавчим комітетом Шалигинської селищної ради було видано свідоцтво про право особистої власності від 18.12.1972 р., яким засвідчено, що домоволодіння по вул. Чапаєва, 16 у сел. Шалигине належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON]. Як зазначається у цьому свідоцтві, воно видане на підставі рішення виконкому Шалигинської селищної ради № 12 від 26.08.1958 р. (а.с. 159). Відповідно до архівного витягу протоколу № 12 засідання виконкому Шалигинської селищної ради від 28.08.1958 р. вирішено затвердити списки на володільців будинків та почати реєстрацію домоволодінь з видачею свідоцтв про право особистої власності громадянам, установам, організаціям (а.с.141). Копіями свідоцтва про смерть ІІ-БП № 324805 від 15.06.1990 р. та повторного свідоцтва про смерть І-БП № 238511 від 23.06.2015 р. підтверджується, що [PERSON] помер 13.06.1990 р. (а.с.65, 92). 12.02.1991 р. [PERSON] звернулась із заявою до виконкому селищної ради, у якій просила рахувати її головою колгоспного двору (а.с.160). Рішенням виконкому Шалигинської селищної ради № 4 від 30.01.1991 р. вирішено переоформити документи про право приватної власності на будинок по вул. Чапаєва, 16 у звязку з смертю голови колгоспного двору в цілому на колгоспний двір, головою якого є [PERSON] та видати їй свідоцтво про право власності на будинок як голові колгоспного двору (а.с.142, 162). 04.03.1991 р. виконавчим комітетом Шалигинської селищної ради було [PERSON] видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, у якому зазначено, що це свідоцтво посвідчує, що будинок по вул. Чапаєва, 16 у сел. Шалигине, належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] Свідоцтво видано взамін свідоцтва від 18.12.1972 р. і зареєстроване у Глухівському МБТІ 04.03.1991 р. за номером 1019 (а.с. 4, 163). Позивач за зустрічним позовом [PERSON] зазначає, що спірний будинок є майном колгоспного двору, членом якого він був, а оскільки він не втратив права на частку у майні цього колгоспного двору, просив визнати за ним право власності на 1/3 частку цього домоволодіння, посилаючись при цьому як на підставу своїх вимог на приписи ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР від 1963 р. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до розяснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відтак, поняття суспільної групи господарства «колгоспний двір» було припинено 15.04.1991 р., у звязку з введенням Закону України «Про власність». Водночас з наведених норм та розяснень випливає, що застосування норм статей 120, 123 ЦК УРСР до спірних відносин залежить від зясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір, і з цього приводу суд дійшов до наступних висновків. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 р. № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 р. № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. З наведеного слідує, що членство у колгоспі, яке не повязується з припиненням роботи у цьому колгоспі, є вирішальним при віднесенні того чи іншого господарства до статусу колгоспного двору, як і є вирішальним факт існування самого колгоспу, оскільки з його припинення чи реформуванням господарство переставало бути колгоспним двором. Як зазначалось судом вище, що згідно відомостей погосподарської книги господарства № 108 за 1958-1959 р.р., точна адреса д. Промінь, Ковенської с/ради, членами колгоспного двору цього господарства були: голова сімї [PERSON], його дружина - [PERSON], та їх діти - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Суспільна група господарства станом на 1958-1959 р.р. зазначається як колгоспне. При цьому у цих відомостях погосподарської книги записано, що [PERSON] та [PERSON] працювали у колгоспі та були колгоспниками. Як вбачається з оглянутих у судовому засіданні довідок Шалигинської селищної ради з 1960 року погосподарські книги не велись, оскільки село Шалигине стало селищем міського типу. Станом на 01.12.1959 р. по погосподарській книзі до складу членів сімї входили [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 94, 118, 182-185). Суд зазначає, що питання про тип господарства зазвичай вирішується на підставі даних погосподарської книги сільської ради, в якій проводиться роздільна реєстрація господарства за їх типом. Однак виписки з погосподарських книг не мають вирішального значення, а є одним з доказів і при сумніві потребують перевірки судом по суті. Тому за відсутності погосподарських книг з 1960 року суд зобовязаний перевірити статус спірного майна на основі інших доказів по справі. З оглянутої судом копії довідки виданої колгоспом ім. Ілліча у травні 1988 р., вбачається, що [PERSON] перебував членом колгоспу ім. Ілліча, організованому у січні 1930 року та працював у цьому колгоспі з червня 1962 р. по січень 1977 р. Факт трудових відносин [PERSON] у колгоспі також підтверджується і копією його трудової книжки (а.с.189-192). Водночас дана довідка не містить відомостей про те, з якого часу [PERSON] припинив членство у колгоспі. Будь-яких доказів того, що [PERSON] втратив членство у колгоспі, сторони не надали. З оглянутої судом довідки № 572 від 17.06.2015 р., виданої ТОВ «Шалигинське» на підставі стажевої книги № 2 та розрахункового рахунку № 78, вбачається, що [PERSON] працювала у колгоспі ім. Ілліча з 1959 року по 1969 рік і являлась членом цього колгоспу. Водночас дана довідка не містить відомостей про те, з якого часу [PERSON] припинила членство у колгоспі (а.с.83). Оглянутою судом копією довідки № 79 від 28.02.1991 р., яка була наявна в матеріалах інвентарної справи, стверджується, що ця довідка видавалась колгоспом ім. Ілліча про те, що після смерті чоловіка [PERSON], залишившийся член колгоспного двору [PERSON] є членом колгоспу (а.с. 161). Отже, наведеними доказами підтверджується, що станом на 28.02.1991 р., [PERSON] залишилась останнім членом колгоспного двору та проводжувала на цей час бути членом колгоспу, і враховуючи дату видачі довідки, колгосп ім. Ілліча не перетворювався у радгосп. Таким чином суд доходить до висновку, що станом до 15.04.1991 р. (введення в дію Закону України «Про власність», яким припинялись колгоспні двори) спірне домоволодіння відносилось до складу майна колгоспного двору і станом на 01.12.1959 р. до складу членів цього колгоспного двору входили [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до ст. 126 ЦК УРСР, (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не приймав участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору.\~ Вирішуючи питання щодо того, чи не втратив [PERSON] свою частку в майні колгоспного двору, суд дійшов до наступного. З дослідженої у судовому засіданні будинкової книги для прописки громадян проживаючих у [INFO], вбачається що [PERSON] виписався зі спірного будинку 26.08.1969 р. Потім був зареєстрований у цьому будинку з 03.10.2008 р. (а.с.214-219). З копії паспорту [PERSON] вбачається, що з 23.01.1987 р. по 03.07.1998 р. він був прописаний [ADDRESS], а з 01.12.1998 р. по 03.10.2008 р. по вул. Калініна, буд. 11 у сел. Шалигине (а.с.36-38). Позивач за зустрічним позовом зазначав, що з 1969 року він виїхав на навчання у Крупецьке СПТУ-3, а з травня 1970 року по травень 1972 року служив в армії, та після служби хоч і не проживав безпосередньо у спірному будинку, проте брав активну участь у веденні спільного колгоспного двору, що на його думку, підтверджено показами свідків. Суд відзначає, що до 1973 року позивач не втрачав права на членство у колгоспному дворі, бо його відсутність дійсно була обґрунтована поважними причинами. Проте, докази у цій справі, у тому числі і покази свідків, стверджують лише те, що починаючи з 1973 р. [PERSON] мав свою власну сімю, проживав у місті, мав роботу, відмінну з роботою у колгоспі, та періодично приїздив до батьків і допомагав їм по господарству. Доказів того, що [PERSON] робив систематичні і суттєві вкладення в господарство колгоспного двору, що суттєво підвищили його добробут, останній не надав. Суд наголошує на тому, що колгоспний двір являє собою сімейно-трудове обєднання осіб, і члени його зазвичай проживають в одному житловому будинку. Що стосується працездатних членів двору, які переїхали на постійне місце проживання або роботу в місто або інший віддалений населений пункт, то систематична участь у веденні господарства колгоспного двору, яка потрібна для збереження членства в колгоспному дворі, при цьому, як правило, неможлива, як неможливе і продовження реєстрації подібних осіб у складі колгоспного двору. Відвідування ж колгоспного двору у вихідні дні, а також надання допомоги пристарілим батькам або здійснення інших сімейних обовязків в інтересах окремих непрацездатних членів двору не може бути розглянуте як участь у веденні підсобного господарства і як підстава для збереження членства в колгоспному дворі. За таких обставин суд дійшов висновку, що спірне домоволодіння мало статус майна колгоспного двору і цей статус припинився з набуттям чинності Закону України «Про власність» 15.04.1991 р., але [PERSON] не зберіг членства в колгоспному дворі, а тому підстав для задоволення зустрічного позову суд не вбачає. Що ж стосується первісного позову [PERSON], про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним будинком, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач посилається на те, що спірний будинок належить їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 04.03.1991 р. Проте у цьому свідоцтві зазначено, що даний будинок належить колгоспному двору, головою, якого є [PERSON] Тобто, остання є лише головою колгоспного двору титульним власником, а відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам. До моменту смерті, яка настала 13.06.1990 р., батько відповідача за зустрічним позовом [PERSON] також відносився до членів колгоспного двору, був його головою, а отже мав відповідну частку майна. Повертаючись до фактів у цій справі, суд констатує, що [PERSON] мали, окрім будинку, город, велику пасіку, яка складалась з сорока вуликів, домашню худобу. За життя батько бажав, щоб пасіка та інше майно дісталось саме його старшому сину. Після смерті батька, [PERSON] допомагав матері займатись по господарству, догляду за будинком, разом з братом [PERSON] вони розділи батьківську пасіку та [PERSON] продовжував займатись бджільництвом у спірному господарстві. Наведені факти свідчать про те, що [PERSON] вступив в управління і володіння майном після смерті свого батька. Питання щодо спадкування після смерті батька [PERSON] офіційно не ставив, зазначаючи про те, що це неможливо було зробити через приписи ст. 563 ЦК УРСР, яка діяла до 16.01.1994 р. і забороняла спадкувати майно членів колгоспного двору у загальному порядку. Проте, умови, які фактично не відміняли права на спадкування, проте позбавляють спадкодавців і спадкоємців можливості здійснювати вільне волевиявлення і прийняття спадщини, спотворюють основний зміст права спадкування, і не узгоджуються ні з Конституцією України, ні з статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки органи влади не можуть накладати на громадян зобовязання, які перевищують встановлені межі необхідності, що випливає з публічного інтересу, для досягнення мети, переслідуваної даним заходом. Таким чином, на думку суду, відповідач за зустрічним позовом [PERSON], не позбавлений вирішити питання щодо офіційного оформлення спадщини після смерті свого батька, яке до цього часу не вирішене. Поряд з цим, суд вважає відзначити й таке. Згідно з ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання та може мати кілька місць проживання. Виходячи з положень ч. 2 ст. 405 ЦК України предметом доказування при розгляді справ даної категорії\~є\~\~не лише встановлення факту не проживання\~більш, ніж один рік, а і зясування причин такого не проживання. Вирішального значення при цьому набуває субєктивне ставлення відсутнього до повернення в залишене житлове приміщення в сукупності з причинами відсутності. Чітко висловлене бажання виїхати і припинити відносини з спірним житлом вносить ясність і визначеність. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з самого раннього дитинства проживав зі своєю родиною у спірному будинку і був там зареєстрований до 1969 р., після чого виїхав на навчання, а згодом до армії. Проте, повернувшись з армії, він не втрачав звязку з рідною домівкою, відвідував періодично це житло і користувався ним, мав там свої речі, а у 2008 році зареєструвався там офіційно, тим самим набув право користування житловим приміщенням цього будинку в якості члена сімї. При цьому суд зазначає, що позивач [PERSON] тривалий час не предявляла вимог про визнання свого сина [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, а отже, вона визнавала за ним право на користування цим будинком. Причиною ж подання цього позову, згідно з показів свідків по справі, став конфлікт між [PERSON] та його сином [PERSON], який також проживає у спірному будинку, з приводу заповіту, який [PERSON] склала на користь останнього. Невиконання ж обовязку щодо участі в утриманні будинку членом сімї є підставою для звернення до суду із відповідними вимогами до такої особи та не є підставою для визнання такої особи втратившою право користування житлом. Таким чином суд визнає, що звязок зі спірним житлом, яким є рідна батьківська домівка, [PERSON] не втратив та не бажає його втрачати, і відноситься до спірного будинку як до свого єдиного житла, і враховуючи це, та те, що іншого житла у власності він не має і є пенсіонером, підстав для задоволення первісного позову суд не знаходить. На підставі викладеного й у відповідності з ст.ст. 120, 123, 126 ЦК УРСР, ст. 405 ЦК України,

Outcome: dismissed