Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачам на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2004 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Окрім позивачів, в квартирі зареєстрована з 18.11.2005 матір позивача-1 громадянка Узбекистану [PERSON] , [INFO] , яка є відповідачем у цій справі. Однак вже тривалий час, а саме з 01.08.2010 [PERSON] у вказаній квартирі не мешкає, вона повернулася на постійне місце проживання до Узбекистану. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться. На підставі викладеного, позивачі просять суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу-2 строк для усунення недоліків. Позивач-2 виконав вимоги ухвали суду від 20 квітня 2021 року. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, визначено здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін на 07.06.2021. 19.05.2021 від позивача-2 надійшла заява про розгляд справи без участі позивача-2, в якій він позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. 20.05.2021 від відповідача на електронну пошту суду надійшла заява про визнання позову, в якій відповідач визнає заявлені до неї вимоги і не заперечує про ухвалення рішення про задоволення позовних вимог за її відсутності. 01.06.2021 від позивача-1 надійшла заява про розгляд справи без участі позивача-1, в якій позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Судове засідання 07.06.2021 відкладено на 13.07.2021 у зв`язку з неявкою учасників справи. 11.06.2021 від позивача-2 надійшла заява про розгляд справи без участі позивача-2, в якій позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. 23.06.2021 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову, в якій відповідач визнає заявлені до неї вимоги і не заперечує щодо ухвалення рішення про задоволення позовних вимог за її відсутності. Заяву викладено українською та російською мовами, а також додано копію паспорта відповідача та копію тимчасової посвідки на постійне проживання, завірені підписом [PERSON] . У судове засідання 13.07.2021 з`явилася позивач-1, підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити. Відповідачка до суду не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу її зареєстрованого місця проживання, що підтверджується поштовими відправленнями, що повернулись на адресу суду. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачки, яка повідомлена належним чином та подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення позивача-1, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Як вбачається з матеріалів справи, квартира за [ADDRESS] належить позивачам на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.07.2014 (а.с. 7) та копією Реєстраційного посвідчення від 09.08.2014 (а.с. 6). Відповідач [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 18.11.2005, про що свідчить копія тимчасової посвідки на постійне проживання відповідача. У позовній заяві позивачі вказують, що відповідачка, є матір`ю позивача-1. [PERSON] є громадянкою Узбекистану та проживає в місті Ташкент, спірним жиловим приміщенням не користується вже понад 10 років, а саме з 01.08.2010 забрала свої речі та виїхала з квартири та повернулася на постійне місце проживання до Узбекистану. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Матеріалами справи підтверджується право власності позивачів на квартиру [ADDRESS] . Згідно із частиною першою ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом частини другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою частини другої ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Факт непроживання відповідачки у вказаній квартирі підтверджується актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 31.03.2021, засвідченим головою ОСББ №8, в якому вказано, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 01.08.2010 по теперішній час фактично не проживає громадянка Узбекистану [PERSON] , [INFO] , оскільки повернулась до Узбекистану. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, крім того, відповідач позов визнала, і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим поданий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved