Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про розірвання шлюбу. Зазначила, що 20.06.2008 р. між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER], актовий запис № 463, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві. Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO] Посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини, втрата довіри та поваги один до одного. Шлюбні відносини між ними фактично припинилися з червня 2018 року, в них немає спільних інтересів, під час спільного проживання у них через різницю в поглядах на життя почали виникати непорозуміння та конфлікти, що привели до напружених стосунків, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим, щлюб носить формальний характер, позивач просила розірвати шлюб. Спору про поділ майна та визначення місця проживання дітей не має. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених у ньому. Додатково вказала, що її довіритель з відповідачем проживає окремо, сімейного життя з ним не веде, шлюбних стосунків вони не підтримують. Категорично заперечила проти надання строку на примирення, додала, що діти проживає спільно з матір'ю та перешкод у спілкуванні батька з дітьми не чинить. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі та просив надати строк на примирення. Суд, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши учасників даного судового розгляду, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши учасників даного судового розгляду, дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, 20.06.2008 р. між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER], актовий запис № 463, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві. (а.с. 13). Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження від 25.01.2011 року, серія [NUMBER], актовий запис № 126, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 14) та сина - [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження від 25.01.2011 р., серія [NUMBER], актовий запис № 127, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 15). В судовому засіданні відповідача просив суд у відповідності ст. 111 СК України вжити заходів щодо примирення подружжя. В судовому засіданні судом було поставлено на обговорення учасників судового розгляду питання про надання строку на примирення у відповідності до ст. 111 СК України про що, представник позивач категорично заперечувала та просила відмовити в його задоволенні, оскільки на час перебуванні справи в суді обставини, які викладені в позовній заяві не змінилися та позивач з відповідачем не примирилися задля збереження сім'ї. Так, судом було відмовлено в клопотанні відповідача про надання строку на примирення, оскільки примирення само собою обумовлює спільне бажання подружжя зберегти сім'ю. На час розгляду позову в суді такої обопільної згоди не досягнуто, що і в судовому засіданні підтвердила представник позивача. Відмовляючи в клопотанні відповідача стосовно вжиття заходів щодо примирення подружжя у відповідності до ст. 111 СК України, суд виходив з наступного. Згідно ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. Тобто, надання можливості примирення є правом, а не обов'язком. При цьому, в законодавстві існує колізія правових норм, які за своєю силою є юридично рівносильними, оскільки, згідно п. 5 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Так, судом встановлено, що цивільна справа надійшла до суду 07.09.2018 року. Ухвалою від 12.11.2018 року справу було призначено в загальному позовному провадженні на 01.02.2019 року, про що було повідомлено відповідача (а.с. 20). Судом не було встановлено обставин щодо вжиття відповідачем з вересня 2018 року дій щодо примирення сторін. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved