Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» (надалі за текстом - відповідач), про стягнення заборгованості при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 06.06.2012 року по 11.09.2013 року позивач працювала на посаді в.о. доцента кафедри суспільних і політичних дисциплін, 11.09.2013 року позивач була звільнена з посади у зв'язку із закінченням строку трудового договору. В день звільнення, остаточного розрахунку не відбулось, відповідачем необґрунтовано здійснювалось погашення суми заборгованості частинами. Сума середнього заробітку, який відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача за період з 12.09.2013 року по 10.12.2013 року складає 9 973 грн. 12 коп. Розраховуючи суму середнього заробітку позивач зазначила, що 44 дні - це кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи, 155,83 грн. - розмір середньої заробітної плати та 64 дні затримки, що виглядає формулою (6 856,52 грн. : 44 = 155,83 х 64). Період невиплати належної суми розрахунку з 12.09.2013 року по 10.12.2013 року: вересень 2013 року = 13 робочих днів; жовтень 2013 року = 23 робочих дні; листопад 2013 року = 21 робочий день; грудень 2013 року = 7 робочих днів, що разом складає 64 робочі дні. Постійне недотримання відповідачем строків оплати праці, несвоєчасне ознайомлення з наказом про звільнення, затримка розрахунку під час звільнення, призвели до завдання моральної шкоди, що виражалась в душевних стражданнях, хвилюванні, пов'язаних з систематичним нагадуванням відповідачу про борг, переживання щодо втрати роботи та пов'язаним з цим скрутним матеріальним становищем, що позбавило позивача нормальних умов життя, у зв'язку з чим позивач оцінила моральну шкоду в 20 000 грн. У зв'язку з вказаними обставинами, позивач звернулася до суду за захистом порушеного права. У судовому засіданні позивач підтримала позов з викладених у ньому підстав та просила його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] з 06.06.2012 року по 11.19.2013 року позивач працювала на посаді в.о. доцента кафедри суспільних і політичних дисциплін у відповідача, що не заперечується сторонами (а. с. 4-5). Відповідно до наказу відповідача від 09.08.2013 за № 55-з позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 6). Перерахування відповідачем заборгованості з заробітної плати підтверджується засвідченою випискою за особовим рахунком позивача (а.с. 36 - 37). Відповідно до розрахунку позивача, сума середнього заробітку, який відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача за період з 12.09.2013 року по 10.12.2013 року складає 9 973 грн. 12 коп. Розраховуючи суму середнього заробітку посилалась, що 44 дні, кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи, 155,83 грн. - розмір середньої заробітної плати та 64 дні затримки, що виглядає формулою (6 856,52 грн. : 44 = 155,83 х 64). Період невиплати належної суми розрахунку з 12.09.2013 року по 10.12.2013 року: вересень 2013 року = 13 робочих днів; жовтень 2013 року = 23 робочих дні; листопад 2013 року = 21 робочий день; грудень 2013 року = 7 робочих днів, що разом складає 64 робочі дні. Розрахунки позивача відповідачем спростовані не були. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Час протягом якого працівники згідно із чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а випадку, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Заперечення представника відповідача проти позову обґрунтовувались наявністю довідки про відсутність заборгованості по заробітній платі (а.с. 35), однак, враховуючи надані позивачем докази на підтвердження здійснення грошових переказів, та, відсутність належних та допустимих доказів здійснення повного фінансового розрахунку при звільненні відповідачем, твердження представника відповідача щодо відсутності заборгованості, не знайшло свого підтвердження. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України встановлено підстави для звільнення від доказування, зокрема вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В пункті 13 даної Постанови зазначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає частково доведеними вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди та вважає справедливим та розумним розмір відшкодування у сумі 3 000 грн., що підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На основі з'ясованих обставин справи, на які посилаються позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість при звільненні у розмірі 5 377 гривень 67 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 9 973 гривень 12 копійок, а також моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. Згідно ст. 367 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі та про стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial