Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати недійсним договір іпотеки № PCL-801/016/2007 від 15.02.2007 року, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Король Н.І.; визнати недійсним договір іпотеки №PМL- 801/024/2008 від 28.02.2008 року, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Король Н.І., а також зобов'язати приватного нотаріуса Хустського нотаріального округу Король Н.І. виключити з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відповідні записи щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки відповідно до договорів іпотеки, а саме: будинок [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0357 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з [PERSON] з 1996 року почали проживати однією сім'єю, не зареєструвавши при цьому шлюб в органах ДРАЦС-у оскільки обоє на той час були неповнолітніми. Ними справлено весілля за звичаями краю та зареєстровано церковний шлюб, що стверджується свідоцтвом про вінчання від 20.02.1996 року. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], який на даний час вже повнолітній та донька [PERSON], [INFO]. В 2006 році вони отримали на ім'я відповідача земельну ділянку й розпочали будівництво будинку. На підставі їх спільної праці та коштів, праці їхніх батьків, ними збудовано будинок [ADDRESS]. Після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію вони разом з відповідачем та неповнолітнім на той час сином - [PERSON] переїхали проживати у збудований ними будинок. Рішенням Хустського районного суду від 21.10.2016 року, яке набрало законної сили 01.02.2017 року, встановлено факт проживання однією сім'єю та ведення спільного господарства гр. [PERSON] та [PERSON] за період з 1996 по 2015 рік включно. Вказаним рішенням визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку серії [NUMBER] від 04.01.2006 року та визнано право власності позивачки на1/2 частину вказаного майна. В 2015 році після набрання рішенням Хустського районного суду від 28.04.2015 року по справі №309/1140/15р, яке згодом було скасовано та постановлено аналогічне 21.10.2016 року по справі №309/656/16 із залученням до участі у справі іпотеко держателя ПАТ «ОТП Банк», позивачі дізналися про укладення відповідачем в 2007-2008 роках договорів іпотеки на вказаний вище будинок та земельну ділянку, для його обслуговування. Позивачка [PERSON] вважає, що при укладенні оскаржуваних договорів були порушені вимоги ст.65 Сімейного кодексу України відповідно до яких чоловік та дружина розпоряджаються майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Вона має бути отримана у формі, у якій має бути укладений договір, що вимагає такої згоди. Якщо договір виходить за межі дрібного побутового, другий з подружжя має право в судовому порядку оскаржити дійсність цього договору як укладеного без його (її) згоди. Це правило розповсюджується і на осіб, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі і які набули майно за час їх сумісного проживання. [PERSON] вважає, що оскаржуваними договорами було порушено його, право, оскільки на час їх укладання він був неповнолітньою особою, а згідно із п.1 ч.2 ст.177 СК батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування поміж іншого вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Крім того, в ст.5 (інші домовленості сторін) договору іпотеки №PМL-801/024/08 від (наступна іпотека) від 28.02.2008 року та договору іпотеки №PCL- 801/016/2007 від 15.02.2007 вказано, що відсутні права будь-яких третіх осіб щодо предмету іпотеки; обтяження предмета іпотеки не буде порушувати прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей, яких іпотекодавець зобов'язаний утримувати по закону чи договору. Натомість згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.04.2008 року, відповідач являється батьком [PERSON], який на час укладання оскаржуваних договорові був неповнолітнім, проживав разом з позивачкою та відповідачем в будинку [ADDRESS] і відповідач відповідно до закону зобов'язаний був його утримувати. Також не відповідають дійсності обставини вказані в договорах стосовно того, що відповідач не перебуває у фактичних шлюбних відносинах і дана обставина встановлена судовим рішенням та на думку позивача не потребує доказування. Позивачі вважають, що відповідачами при укладенні договорів іпотеки були порушенні їхні права, а саме: не отримано дозвіл одного із подружжя на укладення договору іпотеки та порушено права неповнолітньої дитини, яка на момент укладення договору мала право на проживання в будинку, що став предметом іпотеки, при цьому не було отримано згоду органу опіки та піклування та вказано в договорі про те, що відповідач не проживає у фактичних шлюбних відносинах та не має неповнолітніх дітей. У зв'язку з наявністю інформації в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, щодо обтяження майна, яке належить позивачці на праві приватної власності, вона позбавлена можливості реалізовувати в повному об'ємі своє право власності щодо нього. Вважає, що оспорюваний договір іпотеки було укладено з порушенням норм законодавства і відповідно він повинен бути визнаний судом недійсним з підстав вказаних в ст.215 ЦК України - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивачі просили суд задовольнити їхні позовні вимоги, визнати недійсним договір іпотеки №PCL-801/016/2007 від 15.02.2007 року, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Король Н.І. та стосується житлового будинку [ADDRESS] Закарпатської області , а також земельної ділянки площею 0,0357 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності; визнати недійсним договір іпотеки №PМL-801/024/2008 від 28.02.2008 року, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Король Н.І. та стосується житлового будинку [ADDRESS], а також земельної ділянки площею 0,0357 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності; зобов'язати приватного нотаріуса Хустського нотаріального округу Король Н.І. виключити з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відповідні записи щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки відповідно до договорів іпотеки, а саме: будинок [ADDRESS] Закарпатської області та земельна ділянка площею 0,0357 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог та просила їх задовольнити. В заяві про уточнення позовних вимог, просила не брати до уваги зазначені в прохальній частині позовної заяви відомості про те, що об'єкти які перебувають під іпотекою на підставі оскаржуваних договорів, належать на праві власності відповідачу [PERSON], оскільки на підставі рішення Хустського районного суду від 21.10.2016 року у справі № 309/656/16ц, [PERSON] зареєструвала за собою право спільної часткової власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0357 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та житлового будинку [ADDRESS]. Вважає, що при укладенні оскаржуваних договорів були порушенні права позивачів, [PERSON] як співвласника майна, а позивача [PERSON], як неповнолітньої дитини сторін, що проживав у вказаному будинку. Просила задовольнити вимоги позивачів з наведених у позовній заяві підстав. Також представник позивачів просила суд відмовити у задоволенні заяви ПАТ «ОТП Банк» про накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки в порядку ст.1057-1 ЦК України, оскільки вважає, що вказані приписи не підлягають до застосування до правовідносин з договорів укладених між [PERSON] та «ОТП Банк» у 2007,2008 роках. Цивільний кодекс України доповнено ч.5 ст.1057-1 на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» №5405-УІ від 02.10.2012 р., що набрав чинності 04.11.2012 року. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони України та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність. Отже вказані положення можуть бути застосовані судом лише до правовідносин, що виникли після прийняття закону « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» № 5405-УІ від 02.10.2012р. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи наявні заперечення відповідача ПАТ «ОТП Банк», подані за підписом його представника [PERSON], в яких відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та недоведеними. Вказує на наявність в матеріалах справи доказів, які свідчать про необізнаність іпотекодержателя, як контрагента за оскаржуваними договорами, про фактичне проживання однією сім'єю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], яке було встановлено за судовим рішенням. Відповідач вважає, що іпотекодавець діяв добросовісно відповідно до вимог ст.3 ЦК України. Просив відмовити у задоволенні позову з посиланням на ч.2 ст.369 ЦК України, ч.2 ст.65 СК України, які передбачають, що при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діяв за згодою другого з подружжя. В запереченні також вказано на необґрунтованість вимоги [PERSON], щодо порушення прав неповнолітньої особи під час укладення оскаржуваних договорів. Вважає, що спірне майно не було передано в користування неповнолітньому і зареєстрований він в будинку [ADDRESS] лише з 24.02.2015 року. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. До суду також представником відповідача подано заяву в порядку ст.1057-1 ч.5 ЦК України, в якій просив суд при постановленні рішення накласти арешт на майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,0357 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], та належить на праві приватної власності [PERSON] до виконання останнім зобов'язань за кредитним договором №CNL-800/004/2007 від 15 лютого 2007 року та кредитним договором № ML-801/024/2008 від 28.02.2008 року. Третя особа-приватний нотаріус Хустського нотаріального округу Король Н.І. в судове засіданні не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у її відсутності. З врахуванням наведеного, у відповідності до ст.169 ч.4 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права і взаємовідносини сторін, а також те, що представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні не заперечила проти розгляду справи без участі відповідачів та третьої особи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з мотивів зазначених позивачкою [PERSON], доводи позивача [PERSON] не заслуговують на увагу, а в задоволенні заяви відповідача ПАТ «ОТП Банк» про накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки в порядку ст.1057-1 ЦКУ слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.02.2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено договір іпотеки №PCL- 801/016/2007, посвідчений приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Король Н.І. та стосується житлового будинку [ADDRESS] , а також земельної ділянки площею 0,0357 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності. 28.02.2008 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено договір іпотеки №PМL-801/024/2008 від, посвідчений приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Король Н.І. та стосується житлового будинку [ADDRESS] Закарпатської області, а також земельної ділянки площею 0,0357 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності. Приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Король Н.І. включено до єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відповідні записи щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки відповідно до договорів іпотеки, а саме: будинок [ADDRESS] Закарпатської області та земельна ділянка площею 0,0357 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності. В п.п.5.1(е) ст.5 договору іпотеки № PCL- 801/016/2007 від 15.02.2007 року зазначено, що на іпотечне майно відсутні права будь-яких третіх осіб, щодо предмету іпотеки. В підпунктах h,і п.п.5.1 ст.5 Договору, вказано, що обтяження предмета іпотеки, іпотекою не буде порушувати прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких іпотекодавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором. Також в договорі зазначено, що зміст ст.ст. 3,21,65,74 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року, іпотекодавцю роз'яснено і останній не перебуває у фактичних сімейних відносинах. В ході судового розгляду досліджено договір іпотеки № PМL-801/024/2008 від 28.02.2008 року, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Король Н.І. Ст.5 п.п.5.1, підпунктами f,h,і Договору вбачається, що обтяження предмета іпотеки, іпотекою не буде порушувати прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких іпотекодавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором. Також в договорі зазначено, що зміст ст.ст. 3,21,65,74 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року, іпотекодавцю роз'яснено і останній не перебуває у фактичних сімейних відносинах. Рішенням Хустського районного суду від 21.10.2016 року у цивільній справі № 309/656/16ц., залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 01.02.2017 року та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31.05.2017 року, встановлено факт проживання однією сім'єю та ведення спільного домашнього господарства громадянами [PERSON] та [PERSON] в період з 1996 року по 2015 рік, включно. Даним рішенням також визнано право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] і зареєстрована за [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 04 січня 2006 року; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS] та належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 04 січня 2006 року. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.07.2017 року, [PERSON] зареєструвала своє право спільної часткової власності на будинок [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий [NUMBER], що розташована по [ADDRESS] та призначена для обслуговування житлового будинку [ADDRESS]. Рішенням суду від 21.10.2016 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали як одна сім'я в період з 1996 року по 2015 рік. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: син [PERSON] [INFO], який на даний час вже повнолітній та донька [PERSON] - [INFO] р. н. З 1996 по 2007 роки позивачка, відповідач [PERSON] та неповнолітній на той час позивач [PERSON] після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію переїхали проживати у збудований ними будинок. Облаштування будинку ними проводилось за власні кошти, які отримували від ведення домашнього господарства та від спільних заробітків. На протязі 19 років вони жили спільно, народили двоє дітей і лише після погіршення відносин між позивачкою та [PERSON], [PERSON] дізналась про отримані ним кредити та наявні договори іпотеки. Дані обставини встановлені за судовим рішенням і відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. З дослідженого в судовому засіданні свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.01.2007 року вбачається, що будинок [ADDRESS] введений в експлуатацію та зареєстрований як житловий будинок до укладення оскаржуваних договорів. Зважаючи на той факт, що судовим рішенням від 21.10.2016 року встановлено, що позивачі почали проживати в будинку з моменту введення його в експлуатацію, суд приймає до уваги доводи [PERSON] та [PERSON] про те, що при укладенні договорів іпотеки вони проживали у вказаному будинку. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що при укладенні договорів, відповідач [PERSON] особисто подав заяву про відсутність у нього дітей та не перебував у фактичних шлюбних відносинах, оскільки ці обставини спростовані свідоцтвом про народження позивача [PERSON], де відповідач вказаний батьком дитини та рішенням суду, яким встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю з 1996 по 2015 рік. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. А згідно ст.6 цього Закону іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків. Відповідно до ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. І як зазначено в ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Стаття 65 Сімейного кодексу України встановлює, що чоловік та дружина розпоряджаються майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Вона має бути отримана у формі, у якій має бути укладений договір, що вимагає такої згоди. Якщо договір виходить за межі дрібного побутового, другий з подружжя має право в судовому порядку оскаржити дійсність цього договору як укладеного без його (її) згоди. Це правило розповсюджується і на осіб, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі і які набули майно за час їх сумісного проживання. Отже, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» не мали законних підстав для укладення договорів іпотеки №PCL-801/016/2007 від 15.02.2007 року та №PМL-801/024/2008 від 28.02.2008 року, без нотаріальної згоди позивачки [PERSON] відповідно до вимог ст. 65 СК України. Доводи представника відповідача ПАТ ОТП «Банк» про те, що банк не знав та не міг знати, що іпотекодавець [PERSON] перебуває у фактичних шлюбних відносинах, суд не бере до уваги, оскільки при укладенні вказаних договорів банк на думку суду повинен був ретельно перевірити обставини вказані іпотекодавцем, а не покладатись на його слова та заяви. Довідка з ЖЕКу № 2 м. Хуст на яку посилається банк як на підставу своїх заперечень, свідчить лиш про те, хто був зареєстрований в будинку на час її видачі, але не спростовує наявність у відповідача малолітньої дитини та факт його проживання з жінкою у шлюбних відносинах. Суд вважає, що неповідомлення відповідачем [PERSON] про наявність у нього утриманців та про існування фактичних шлюбних відносин, а також формальний підхід банку щодо перевірки відомостей зазначених іпотекодавцем призвели до порушення прав співвласника майна [PERSON] та підлягають судовому захисту. Одночасно суд приходить до висновку, що відповідач ПАТ «ОТП Банк» мав можливість встановити вказані вище обставини, оскільки як встановлено за судовим рішенням, на момент укладення спірних договорів позивачі вже проживали в [ADDRESS]. За таких обставин, суд вважає, що посилання відповідача на правову позицію ВСУ у справі №6-533 цс16, як на підставу для відмови у задоволенні позову є некоректним. Згідно вказаного висновку, який відповідно до чинного законодавства є обов'язковим для використання судами у судовій практиці вбачається, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір не отримав згоди на це другого з подружжя. Судом встановлено, що відповідач ПАТ «ОТП Банк» не міг не знати при укладенні іпотечних договорів, що в будинку проживає позивачка з малолітньою на той час дитиною, оскільки процедура огляду іпотечного майна агентом банку є обов'язковою і відповідно проживання у ньому жінки з дитиною, мали б викликати сумніви у контрагента, щодо правдивості наданих іпотекодателем відомостей щодо свого сімейного стану та наявність утриманців. Окрім цього, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зважаючи на вищенаведені обставини, суд вважає позовні вимоги позивача [PERSON] підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, шляхом визнання недійсними договорів іпотеки № PCL-801/016/2007 від 15.02.2007 року, та № PМL-801/024/2008 від 28.02.2008 року, укладених між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», посвідчених приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Король Н.І. та виключення з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відповідні записи щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки відповідно до договорів іпотеки, а саме: будинок [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0357 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Натомість доводи позивача [PERSON], щодо того, що укладення оскаржуваних договорів призвели до порушення його прав як неповнолітньої на той час особи, та такі, що були укладені без дозволу органу опіки та піклування, не заслуговують на увагу виходячи з наступного. При визначенні доведеності позовних вимог [PERSON] та правових підстав на які позивач посилався, суд враховував правовий висновок ВСУ викладений у постанові №6-2940цс15 від 20.01.2016 року. Даний правовий висновок зроблено ВСУ з метою забезпечення однакового застосування норм права при вирішенні справ про визнання недійсними договорів іпотеки з підстав порушення прав неповнолітніх дітей при їх укладенні. В ньому також було доповнено інші правові висновки ВСУ з даного питання. З врахуванням вищезазначеного висновку ВСУ, суд констатує наступне. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17,18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України, дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. В даному випадку, відсутність дозволу органу опіки та піклування Хустської міської ради на укладення договорів іпотеки, не призвело до звуження прав позивача, який до сьогоднішнього дня проживає в [ADDRESS]. Відповідно до ст.9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. У даній справі позивач [PERSON] на момент укладення оскаржуваного договору іпотеки, не володів правом власності на будинок [ADDRESS]. Він набув лише права користування житлом - зазначеним будинком, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсними іпотечних договорів, з підстав порушення прав неповнолітньої особи на момент їх укладення. Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з нормами ст.214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Відповідно до ст.ст.10,11,59,60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Заява ПАТ «ОТП Банк» про накладення арешту на предмет іпотеки/застави, відповідно до ч.5 ст.1057-1 ЦК України задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» Цивільний кодекс України доповнено статтею 1057-1, пунктом 5 якої передбачено, що, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Стаття 1057-1 ЦК України, яку відповідач просить застосувати до правовідносин в даному спорі, внесена до Цивільного кодексу на основі прийнятого Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» від 02.10.2012 року №5405-VІ. Згідно ч.5 ст.94 Конституції України закон набирає чинності через 10 днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. Даний закон було опубліковано в газеті Голос України №208 від 03.11.2012 року. Таким чином, закон набрав чинності 04.11.2012 року, а оскаржувані договори були укладені 15.02.2007 та 28.02.2008 року, тобто за довго до часу ухвалення вказаного Закону. Частиною 2 статті 4 ЦК України визначено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Згідно ч.1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і за приписами ч.2 ст.5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. В даному випадку правовідносини між сторонами спору, виникли на час укладення кредитного договору та договору іпотеки, тобто до набрання чинності Законом України від 02.10.2012 року, та відповідно, набрання чинності вказаною статтею 1057-1 ЦК України, то вимоги цієї статті не можуть застосовуватися до вказаних правовідносин. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у випадку визнання договору іпотеки недійсним. Статтею 16 ЦК України, передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом відновлення становища, яке існувало до їх порушення. Питання стягнення с удових витрат сторонами не ставилося. З врахуванням наведеного та

Outcome: approved