Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом відповідач), про відновлення стану, який існував до порушення шляхом перебудови та звільнення від будівельних конструкцій квартири, зведення перегородки. З урахуванням уточнень позов обґрунтовувала тим, що будинок [ADDRESS] побудований у 1953 р., частина будинку належить позивачу на підставі договору дарування від 07.06.2000 р. (квартира № 2). Відповідач придбав іншу частину будинку згідно договору купівлі-продажу від 18.06.2003 р. (квартира № 1). 10.12.2005 р. в квартирі № 2 сталась пожежа. В березні 2006 р. відповідач зламав двері і ввійшов в квартиру № 2 з найнятими ним робітниками, зірвали підлогу в усіх приміщеннях, зламали перегородки між кімнатами, ванною та кухнею, які межували з квартирою № 1, зламали стелю, дах, зламали меблі які там находились, викопали котлован, вимурували цоколь і побудували цегляну стіну в два поверхи. Відповідач самовільно прибудував та добудував над своєю частиною будинку та над частиною будинку квартири № 2 другий поверх. Здійснив будівництво капітальної цегляної стіни та захопив площею розміром 5,64 кв.м., розширив прилеглі приміщення квартири № 1 на 4,46 кв.м. на вказаній площі, що знаходилися під приміщеннями які входили до складу квартири № 2. Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 4694/4695 від 28.10.2010 р., підтверджено, що нова забудова була проведена відповідачем без погоджень на будівництво до існуючих норм. Порушення прав позивача, відповідачем полягають у створенні позивачу, як власнику, перешкоди для здійснення прав володіння та користування майном. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач також зазначила, що 19.09.2013 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва винесла ухвалу про відмову їй в апеляційній скарзі, при цьому, Апеляційний суд м. Києва визнав, що з наданих суду поетажних планів будинку [ADDRESS] за 2003 та 2009 рік вбачається, що відповідачем зовнішня стіна побудована не на місці пошкодженої стіни, яка розділяла кв.1 та 2, а із зміщенням у сторону кв. 2, де були розташовані приміщення 2-5 та 2-6, а також по частині будинку де були розташовані приміщення 2-2 та 2-3, які належали позивачеві. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив, як належні докази висновки судових будівельно-технічних експертиз та зазначила, що відповідачем зовнішня стіна побудована без належної дозвільної документації, із зміщенням у сторону, де була розташована квартира позивачки, у зв'язку із чим розмір квартири відповідача був збільшений. Таким чином, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду було встановлено порушення відповідачем права позивачки. Враховуючи викладенні обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність на даний час правових підстав для зобов'язання відповідача знести самочинно збудовану зовнішню стіну та звільнення від будівельних конструкцій земельну ділянку. Таким чином, колегією суддів Апеляційного суду було встановлено відсутність на даний час підстав для знесення цегляної стіни та будівельних конструкцій. В той же час, колегією суддів Апеляційного суду м. Києва визнано, що позивачкою у суді першої інстанції не було заявлено про перебудову цегляної стіни та знесення будівельних конструкцій. З огляду на що, позивач вважає, що вищезазначене судове рішення надає їй можливість звернутися до Подільського районного суду м. Києва з іншим проханням позивної заяви, а саме відновлення стану, який існував до порушення відповідачем прав позивача, як власника частини будинку [ADDRESS], зокрема, квартири № 2 тобто у період до 20 травня 2006 р., шляхом покладання на відповідача зобовязань: перебудувати зазначену у висновку судової будівельно-технічної експертизи самочинно забудовану цегляну стіну, яка збудована на площі квартири № 2; шляхом перебудови звільнити від будівельних конструкцій зазначену у розясненнях від 05.04.2011 р. висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4694/4695 від 28.10.2010 р., площею квартири № 2, загальною площею 4,46 кв.м. (фігура г-2`-3`-4`-5`-6) та звести перегородку до лінії С-Б (фігура 3`-4``-7`-8`) на площі 0,37 кв.м. та зобовязати відповідача не перешкоджати у відбудові позивачем квартири № 2 у будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з тих же підстав, що викладені у позові та просив суд їх задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечував та просив у задоволенні позову відмовити повністю, у звязку з його безпідставністю. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та експерта, зясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20.06.2013 р. по справі № 2-31/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про зобовязання знести зовнішню цегляну стіну та звільнити земельну ділянку, зобовязання не перешкоджати у відбудові приміщення, стягнення матеріальної і моральної шкоди, судом були встановлені наступні обставини, відповідачу на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 18.06.2003 р. належить 43/100 частини житлового будинку [ADDRESS], договір посвідчено державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Ніколіца В.Ф., зареєстровано в реєстрі за № 3-2659, право власності в БТІ було зареєстровано 21.07.2003 року (а.с. 10 т. 1 копія договору). 57/100 частин житлового будинку [ADDRESS] належить позивачу на підставі договору дарування від 07.06.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 4-1312, право власності в БТІ було зареєстровано 18.09.2000 року (а.с. 11 т. 1). Рішенням Київської міської ради від 15.04.2004 року № 185-1/1395 відповідачу та позивачу передано у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,1 га по [ADDRESS] відповідно у частках 43/100 від 0,1 га та 57/100 від 0,1 га (а.с. 12 - 13 т.1). Однак, державні акти на право власності на земельну ділянку відповідачем та позивачем не отримані і не зареєстровані. Порядок користування земельною ділянкою [ADDRESS] визначений рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26.02.2001 року (а.с. 67 - 69 т. 1). Між тим, межі між ділянками, які виділені в користування позивача і відповідачки, відсутні. Будинок [ADDRESS] має дві квартири. В квартирі №1 проживає відповідач із сім'єю. Квартирою № 2 користувалась позивач. 10.12.2005 року в будинку [ADDRESS] виникла пожежа. Внаслідок пожежі було знищено в квартирі №2 кімната, санвузол, кухня, коридор, прихожа, частина даху, в квартирі № 1 знищено дах, а також знищена спільна з квартирою №2 дерев'яна стіна (а.с.232 т. 1 довідка Подільського РУ ГУ МНС України в м. Києві, а.с. 102 т. 3 копія висновку спеціаліста по причині пожежі). Влітку 2006 р. відповідач відбудував зовнішню відносно квартири № 1 стіну без дозволу позивача та відповідної проектно-кошторисної документації. Цю обставину фактично не заперечують сторони. Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного - процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.04.2014 р. було призначено по справі будівельно технічну експертизу. 19.12.2014 р. експертами Київського НДІ судових експертиз [PERSON]. та Лисак О.С. було складено висновок № 5404/14-42 судової будівельно - технічної експертизи відповідно до якого по першому, другому питаннях експертного дослідження: стіна між квартирами № 1 і № 2 яка, зокрема розділяла приміщення №1-6, 1-3 (кв. 1) та приміщень 2-6, 2-5 (кв. 2) за технічним паспортом БТІ від 18.04.2003 р. була міжквартирною стіною. Станом на момент обстеження дана стіна виконує огороджуючи функції кв. № 1, оскільки приміщення кв. № 2 на момент обстеження відсутні. Також на момент обстеження до зазначеної стіни з боку кв. № 2 виконане додаткове облицювання цегляною кладкою товщиною 250 мм, на фундаменті будинку, яке подовжується праворуч через приміщення кв. № 2 (2-2, 2-3 за технічним паспортом БТІ від 18.04.2003 р.) В планувальному рішенні двоквартирного будинку, за паспортом БТІ станом на 18.04.2003 р., виконана додаткова цегляна кладка товщиною 250 мм була відсутня. За наявними матеріалами справи додаткова цегляна кладка, товщиною 250 мм, була влаштована після 2003 р. в період до моменту проведення інвентаризації 2007 р. Встановити технічний стан будинку [ADDRESS] до влаштування додаткової цегляної кладки стіни не вбачається за можливе; по третьому та четвертому питаннях дослідження: за результатом натурного обстеження натурного обстеження пошкоджень стіни, яка раніше розділяла кв. 1 та № 2, з боку приміщень кв. № 1 не спостерігається. Додатково влаштована цегляна кладка стіни з боку кв. № 2 на фундаменті будинку на момент обстеження не має чіткого виражених ознак пошкоджень, але має недоліки кладки, як для зовнішньої стіни, зокрема: не заповнення швів кладки, неоднакова товщина горизонтальних та вертикальних швів кладки, що не відповідає вимогам п. 7.14 СНиП 3.03.01-87 «Несущее и ограждающие конструкции». За своїм зовнішнім виглядом поверхня виконаної стіни не передбачає подальшого приєднання повздовжніх стін та можливого укладання конструкцій перекриття, а саме утроб для прибудови повздовжніх стін кв. №2, отворів для укладання конструкцій перекриття, що в свою чергу унеможливлює приєднання для відновлення повздовжніх стін, та відповідно відновлення частини будинку, а саме кв. № 2 без внесення конструктивних змін в влаштовану зовнішню стіну; по пятому питанню: для надання відповіді, чи можливо здійснити перебудову зовнішнього цегляного мурування стіни, згідно технічного паспорту БТІ 2003 р., висновку судової будівельно-технічної експертизи від 28.09.2010 р. № 4694, розяснень від 26.04.2011 р., необхідно розробити проектно-технічну документацію, розробка якої не входить до компетенції судового експерта (т. 1, а.с. 137 - 148). Крім того, судом було задоволено клопотання про виклик в судове засідання експерта, в судовому засіданні експерт [PERSON] підтвердив надані судово будівельно - технічною експертизою висновки. Крім того, зазначив, що збудована відповідачем зовнішня стіна (перегородка) є несучою конструкцією, оскільки підтримує дах і для її знесення необхідно розробляти проект, якого на даний час не існує, в протилежному випадку, існує ймовірність руйнування частини будинку. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. ч. 1 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). У відповідності до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, котра не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з введенням земельної ділянки до попереднього стану. Будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна вважається самочинним, якщо в діях особи є хоча б одна з ознак, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦК України: 1) забудова проведена чи здійснюється на земельній ділянці, що не була відведена для цього будівництва; 2) забудова проведена або здійснюється без одержаного у встановленому порядку дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) забудова проведена з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Позивачем, до суду доказів розробки проектно - технічної документації щодо можливості здійснення перебудови зовнішнього цегляного мурування стіни, згідно технічного паспорту БТІ 2003 р., висновку судової будівельно-технічної експертизи від 28.09.2010 р. № 4694, розяснень від 26.04.2011 р., надано не було. За встановлених судом обставин, розробка такої не входить до компетенції судового експерта. На основі зясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, з огляду на підстави позову та обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, а тому підлягають залишенню без задоволення. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed