Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Автогосподарство при УМВС України в Рівненській області звернулась із позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину. Позивач в обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що 12 жовтня 2013 року близько 11 год. [PERSON] незаконно заволодів автомобілем марки «Hyundai - Tucson», що має реєстраційний номерний знак [NUMBER]. З метою припинення кримінального правопорушення, співробітники Березнівського РВ УМВС України в Рівненській області переслідували викрадений автомобіль службовим автотранспортом, в тому числі автомобілем марки «УАЗ - 3747», що має реєстраційний номерний знак [NUMBER]. Однак, [PERSON], не виконуючи законних вимог працівників міліції, щодо зупинки транспортного засобу, під час блокування його руху вчинив зіткнення із службовим автомобілем марки «УАЗ - 3747», що має реєстраційний номерний знак [NUMBER], в наслідок чого транспортний засіб перекинувся у кювет та зазнав механічних пошкоджень. По вказаному факту розпочато кримінальне провадження, де на досудовому слідстві встановлено, що [PERSON] страждає на хронічне психічне захворювання - параноїдну шизофренію, що позбавляє його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, у зв'язку з чим позов пред'явлено до батьків [PERSON] Внаслідок протиправних дій [PERSON], автогосподарству при УМВС України в Рівненській області завдано матеріальних збитків, у розмірі 20258.52 грн., що спричиненні пошкодженням службового автомобіля марки «УАЗ - 3747», що має реєстраційний номерний знак [NUMBER], які позивач відповідно до положень ч.2 ст.1186 ЦК України просить стягнути з відповідачів, які проживали спільно з [PERSON], знали про його психічний розлад, але не вживали заходів щодо запобігання шкоді. Згідно заяви про уточнення позовних вимог, позивачем було уточнено дані щодо по-батькові відповідача [PERSON], яке було помилково зазначене як «[PERSON]». Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про проведення розгляду справи у його відсутності. Крім того, у письмовому клопотанні покликається на те, що докази, які подані стороною відповідачів, стосуються лікування [PERSON] в серпні 2013 року, чеки про купівлю рекомендованих медпрепаратів датовані серпнем-груднем 2014 року, а дії особи, якими було завдано шкоди, вчинені 12.10.2013 року, а тому не дають підстави вважати, що [PERSON] та [PERSON] вживали достатні заходи для запобігання шкоди. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, пояснивши, що ознаки захворювання сина стали проявляти лише в липні 2013 року, він став поводити себе агресивно, погано спав, міг піти з будинки, а коли повертався, то не міг пригадати, де був. Така поведінка сина занепокоїла їх, і 16.07.2013 року [PERSON] звернулась до дільничного лікаря за консультацією. Лікар [PERSON], оглянувши сина, порадив їм звернутись до лікаря-психіатра, що вони і зробили. За рекомендацією лікаря-психіатра вони помістили сина на стаціонарне лікування до Центру психічного здоров'я населення в м.Рівне, де він знаходився на лікуванні до 28.08.2013 року, коли його виписали із покращенням. В подальшому вони виконували рекомендації лікарів та постійно купували сину прописаний препарат - соліон, однак не всі чеки зберігали. Також лікар рекомендував їм уникати конфліктів з сином, не вчиняти в його присутності суперечок, і таких рекомендацій вони також дотримувались. Представник відповідача адвокат [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, вказуючи, що в позовній заяві позивачем не викладені обставини, які б свідчили про невжиття відповідачами заходів щодо запобігання шкоди і не зазначено доказів, які б це підтверджували, а є лише посилання на ч.2 ст.1186 ЦК України і відтворено зміст вказаної правової норми. В позовні не зазначено, як мали діяти батьки [PERSON], знаючи про його психічний стан, і яких дій батьки не вчинили, щоб запобігти шкоді, яку було спричинено 12.10.2013 року. [PERSON] та [PERSON] відразу з моменту підозри щодо незадовільного психічного здоров'я сина вживали заходів для його лікування: консультувались в лікаря, помістили на стаціонарне лікування, після виписки з покращенням здоров'я продовжили лікувати [PERSON] амбулаторно, даючи призначені ліки. З урахуванням викладених обставин вважає, що відповідачі вживали усіх можливих і допустимих заходів з метою запобігання вчиненню сином будь-яких протиправних дій і заподіяння шкоди, в зв'язку з чим позовні вимоги є безпідставними і недоведеними. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно ухвали Березнівського районного суду Рівненської області від 25.12.2013 року, 12.10.2013 року приблизно о 11.00 годині [PERSON], незаконно заволодів автомобілем марки «Hyundai - Tucson», що має реєстраційний номерний знак [NUMBER]. З метою припинення кримінального правопорушення, співробітники Березнівського РВ УМВС України в Рівненській області переслідували викрадений автомобіль службовим автотранспортом, в тому числі автомобілем марки «УАЗ - 3747», що має реєстраційний номерний знак [NUMBER]. Однак, [PERSON], не виконуючи законних вимог працівників міліції, щодо зупинки транспортного засобу, під час блокування його руху вчинив зіткнення із службовим автомобілем марки «УАЗ - 3747», що має реєстраційний номерний знак [NUMBER], в наслідок чого транспортний засіб перекинувся у кювет та зазнав механічних пошкоджень. Вказані суспільно - небезпечні діяння, які підпадають під ознаки діянь, передбачених ч.1 ст.289, ч.2 ст.342 КК України мали місце і вчиненні [PERSON] в період, коли він страждав на психічний розлад, внаслідок чого не міг повною мірою не усвідомлював свої дії та керувати ними, тому, враховуючи характер та тяжкість захворювання, тяжкість вчинених діянь, щодо [PERSON] були застосовані примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] стверджується, що власником автомобіля марки «УАЗ - 3741», що має реєстраційний номерний знак [NUMBER] є автогосподарство при УМВС України в Рівненській області. Згідно довідки автогосподарства при УМВС України в Рівненській області, автомобіль марки «УАЗ - 3741», що має реєстраційний номерний знак [NUMBER] передано в оренду Березнівському РВ УМВС України в Рівненській області, згідно договору від 01.11.2010 року за №220. Відповідно до договору оренди транспортного засобу №220 від 01.11.2010 року, автомобіль марки «УАЗ - 3741», що має реєстраційний номерний знак [NUMBER], передано автогосподарством при УМВС України в Рівненській області Березнівському РВ УМВС. Згідно висновку експерта від 20.11.2013 року за №79, матеріальний збиток завданий автогосподарству при УМВС України в Рівненській області, внаслідок пошкодження під час ДТП автомобіля марки «УАЗ - 3741», що має реєстраційний номерний знак [NUMBER], становить 20258.52 грн. Таким чином судом встановлено, що в результаті протиправних дій [PERSON] було завдано матеріальної шкоди автогосподарству при УМВС України в Рівненській області. Згідно зі ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно положень ч.2 ст.1186 ЦПК України, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв'язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді. Аналіз вказаної правової норми дозволяє дійти до висновку, що покладення відповідальності за шкоду особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв'язку з психічним розладом або недоумством на третіх осіб, і зокрема, на її батьків, можливо за наявності двох обставин: 1) якщо вони проживали разом з цією особою та 2) знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді. Із довідки виконавчого комітету Друхівської сільської ради Березнівського району Рівненської області №1140 від 12.12.2014 року вбачається, що [PERSON] проживає спільного з його батьками [PERSON] та [PERSON] Із характеристик [PERSON], [PERSON], що видані органом місцевого самоврядування за місцем їх проживання вбачається, що відповідачі характеризуються позитивно, здійснюють нагляд за сином [PERSON], який з їх слів, після перебування у психіатричному закладі потребує сторонньої допомоги. Свідок [PERSON] показала, що проживає по сусідству з родиною [PERSON]. Про захворювання їх сина [PERSON] вона довідалась від [PERSON], до цього моменту ніяких ознак психічного розладу [PERSON] не проявляв і будь-яких протиправних дій не вчиняв. Свідок [PERSON] дав показання про те, що в липні 2013 року до нього зателефонувала [PERSON] і попросила приїхати оглянути її сина [PERSON] За результатами огляду він порадив звернутись до лікаря-психіатра. До цього часу з будь-якими скаргами на стан психічного здоров»я [PERSON] до нього ніхто не звертався. Свідок [PERSON] дав показання про те, що 16.07.2013 року до нього як до лікаря-психіатра звернулись [PERSON] та [PERSON] з приводу визначення стану психічного здоров'я їх сина [PERSON], який скаржився на слухові галюцинації, замкнутість, відчуття страху. Він порадив їм звернутись за стаціонарною допомогою до лікувального закладу, так як в умовах амбулаторії він не міг забезпечити необхідного обстеження та лікування. Під час обстеження в Центрі психічного здоров'я населення [PERSON] було поставлено діагноз - гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії. Після проведеного лікування особа була виписана з покращенням стану здоров'я і їй було призначено медичний препарат - соліан та консультативна допомога. Крім того, свідок зазначив, що медичне лікування, яке було проведено стаціонарно мало пролонговану та протирецидивну дію, а та доза соліану, що була призначена [PERSON] для прийняття в домашніх умовах гальмувала більшість психічних процесів та досить сильно пригнічувала вольові функції, в зв'язку з чим систематичний прийом ліків [PERSON] забезпечував би належний стан його здоров'я, поведінку. Особа не потребувала примусового лікування чи ізоляції від суспільства, обмеження у спілкуванні з оточуючими. Щодо можливості рецидивів, то вони не виключені, не зважаючи на лікування, і могли бути обумовлені різними факторами, оскільки подія злочину відбулась восени, вплинути на поведінку [PERSON] могло і сезонне загострення. Свідок також вказав, що гострий поліморфний психотичний розлад являє собою тимчасовий розлад психічної діяльності, який може при лікуванні минути, а може розвинутись до хронічного стану і перерости в шизофренію, в зв'язку з чим ставити питання про визнання [PERSON] недієздатним можна було б після спостереження за його психічним здоров'ям приблизно біля шести місяців. Відповідно до довідки КЗОЗ «Березнівська ЦРЛ» від 09.02.2015 року [PERSON] перебуває на «Д» обліку у лікаря-психіатра з 16.07.2013 року. Згідно з виписки із історії хвороби №829 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Центрі психічного здоров'я населення м.Рівне в період з 16.07.2013 року по 28.08.2013 року, діагноз - гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії. Стан при виписці: покращення. Медичні чеки, що долучені стороною відповідачів про придбання ліків, суд не приймає до уваги, так як їх купівля здійснювалась 13.12.2014 року, 26.08.2014 року, 04.12.2014 року, вже після події злочину. На підставі досліджених доказів, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні були встановлені наступні фактичні обставини: -- до 16 липня 2013 року [PERSON] не знаходився на обліку у лікаря-психіатра; стороною позивача не було представлено суду доказів, які б вказували, що до липня 2013 року особа проявляла ознаки психічного захворювання, що потребувало вжиття його батьками заходів до лікування особи; -- після виявлення захворювання відповідачі помістили [PERSON] на стаціонарне лікування до Центру психіатричного здоров'я населення м.Рівне, звідки особа була виписана з покращенням стану здоров'я; -- як встановлено із показань свідка [PERSON] лікування, що було призначено [PERSON] після його виписки з медичного закладу, могло забезпечити належний стан його психічного здоров'я, так як гальмувало більшість психічних процесів та досить сильно пригнічувало вольові функції, особі не було рекомендоване примусове лікування, а лише спостереження у психіатра і консультативна допомога; -- психічний розлад, що був діагностований у [PERSON] 16.07.2013 року, потребував спостереження протягом певного періоду часу для встановлення підстав визнання особи недієздатною, з урахування вказаного не можна ствердити, що станом на 12.10.2013 року (дату події злочину) батьки були зобов'язані вжити заходів до визнання сина недієздатним; --спровокувати загострення психічного розладу у [PERSON] могло ряд психологічних факторів, в тому числі і сезонне загострення. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги у позовній заяві, покликається на положення ч.2 ст.1186 ЦК України, вказуючи лише, що відповідачі, які проживали спільно з заподіювачем шкоди, знали про його психічний розлад, але не вживали заходів щодо запобігання шкоди, проте не наводить конкретні обставин, що свідчили б про це. У письмових поясненнях представник позивача зазначив, що долучені відповідачами копії чеків на придбання ліків свідчать про те, що курс лікування не здійснювався належним чином і не в повному обсязі, що призвело до вчинення злочину їх сином, проте не вказує, в чому виявилось неналежне лікування [PERSON], які докази підтверджують дану обставину. Сам по собі факт непредставлення [PERSON], [PERSON] чеків на придбання ліків для сина в період з 28.08.2013 року (дата виписки [PERSON] з медичного закладу) і по 12.10.2013 року (дата вчинення злочину) не може бути розцінене як беззаперечний факт невжиття батьками заходів до лікування сина і не придбання йому ліків, адже відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З урахуванням обставин, що викладені вище, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що відповідачі [PERSON], [PERSON] не вживали заходів щодо запобігання шкоді, що була заподіяна їх сином [PERSON], в зв»язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed