Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

[PERSON] , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] (далі по тексту - заявниця) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою, відповідно до якої просить видати відносно заінтересованої особи - [PERSON] (далі по тексту - заінтересована особа), обмежувальний припис, яким: -заборонити [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ) особисто та через третіх осіб розшукувати та/або переслідувати малолітнього [PERSON] , [INFO] , якщо він за власним бажанням перебуватиме у місці, невідомому кривднику; -заборонити [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ) особисто та через третіх осіб розшукувати та/або переслідувати [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ), якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; -обмежити [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ) спілкування з постраждалою малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] ; -заборонити [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ) вести листування, телефонні переговори з [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ) або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; -застосувати приписи п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України та допустити негайне відібрання дитини - [PERSON] , [INFO] , від [PERSON] та будь-яких третіх осіб для повернення дитини - [PERSON] , [INFO] , до попереднього місця проживання з матір`ю [PERSON] . Заява обґрунтована тим, що заявниця перебувала в шлюбі з [PERSON] , який розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.12.2020 у справі №591/4388/20. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Заявниця зазначає, що перебуваючи у шлюбі, [PERSON] почав себе агресивно поводити по відношенню до неї, що призвело, у тому числі і до розірвання шлюбу. Вказане ставлення продовжується і після розірвання шлюбу. При цьому зазначену поведінку, у тому числі застосування фізичної сили, колишній чоловік демонструє при дитині, що впливає на її психо-емоційний стан, син засмучується, стає тривожним та замкнутим. Заявниця зазначає, що агресія [PERSON] по відношенню до неї проявлялася та проявляється у тому, що останній: загрожував та загрожує їй нанести тілесні ушкодження та вбити, демонструючи при цьому силу, агресію, хапаючись за небезпечні предмети. Також колишній чоловік загрожував та загрожує викрасти їх спільного сина, вивезти його за кордон. При цьому, [PERSON] також розповсюджував та розповсюджує приватну інформацію щодо [PERSON] ; поширював та поширює неправдиву інформацію серед громадян та правоохоронних органів про неї. Також останній систематично вчиняв та вчиняє психологічне насильство, яке полягає у залякуванні та переслідуванні колишньої дружини та дитини, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, називає заявницю образливими словами. [PERSON] також вказала, що внаслідок зазначених протиправних дій зі сторони свого колишнього чоловіка вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень та заявами про проведення із [PERSON] профілактичних бесід щодо неприпустимості таких дій відносно неї та сина [PERSON] . Однак, неодноразові звернення заявниці до правоохоронних органів не припиняють протиправних дій [PERSON] , він продовжує здійснювати насильство щодо неї та їх малолітньої дитини. Також заявниця вказала, що 30.07.2021 [PERSON] з торгівельного центру «Ретровіль», який розташований за адресою: [ADDRESS] , забрав спільного сина для спілкування, не повернув його та станом на день подачі цієї заяви не повідомляє про його місце проживання. При цьому, сину лише три роки, а тому розлучивши дитину з матір`ю, [PERSON] додатково наніс дитині психологічне насильство. З урахуванням викладеного, [PERSON] вказує, що її колишній чоловік протягом тривалого часу завдавав та завдає спільній дитині - [PERSON] психологічне насильство, а їй фізичне і психологічне насильство, у зв`язку з чим остання звернулась до суду із вказаною заявою. 04.11.2021 ухвалою суду по справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду. Заявниця, представник заявниці у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Заінтересована особа, представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Від представника заінтересованої особи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки представник заінтересованої особи адвокат Бесараб Н.В. 08.11.2021 о 16 год. 30 хв. не може прибути в судове засідання у зв`язку із складанням сесії аспіранта відділу докторантури та ад`юнктури НАВС, яка відбудеться о 14 год. 30 хв. Відповідно до ст. 3505 ЦПК України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд, дослідивши подане представником заінтересованої особи клопотання про відкладення, причини неможливості прибуття останнього у судове засіданні, врахувавши ту обставину, що всі сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, а також враховуючи підстави звернення заявника із вказаною заявою до суду, стислі строки розгляду вказаної категорії справ, дійшов висновку про можливість продовження судового засідання за відсутності учасників справи на підставі ст. 3505 ЦПК України, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.12.2020 у справі №591/4388/20, яке набрало законної сили. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] /Свідоцтво про народження Серія [NUMBER] /. Звертаючись до суду із вказаною заявою, заявниця обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що колишній чоловік за час подружнього життя вчиняв та наразі вчиняє щодо неї фізичне та психологічне насильство, а щодо спільної дитини - психологічне насильство. Як вбачається з доказів, долучених до матеріалів справи, 24.06.2020 [PERSON] звернулась до ГУНП в Сумській області з письмовою заявою та повідомила про те, що [PERSON] без дозволу здійснює розповсюдження стороннім особам приватної інформації із листувань в соціальних мережах; 03.07.2020 на спеціальну лінію «102» звернулась [PERSON] та повідомила про те, що їй телефонує чоловік [PERSON] та погрожує фізичною розправою, раніше її бив. Згідно електронного рапорту працівників патрульної поліції, які здійснювали реагування на вказане повідомлення, під час телефонної бесіди [PERSON] повідомила, що чоловік, з яким вони не проживають, постійно телефонує, погрожує, ображає та скоро до неї приїде; 08.07.2020 на спеціальну лінію «102» звернулась [PERSON] та повідомила, що 24.06.2020 писала заяву з приводу розповсюдження Мохамед Імед приватної інформації та погроз, проте останній продовжує чинити неправомірні дії; 26.01.2021 на спеціальну лінію «102» надійшло повідомлення [PERSON] про те, що [PERSON] погрожує забрати дитину, чинить сварку та штовхає заявницю. Відповідно до листа Оболонського управління поліції ГУ НП в м. Києві, 05.04.2021 зверталась до Оболонського управління поліції із заявою про проведення роз`яснювальної бесіди з колишнім чоловіком Імедом [PERSON] . Як вбачається зі змісту листа Національної поліції у м. Києві від 02.11.2021 №352аз/125/12/02-2021, [PERSON] зверталася на спецлінію «102»: 04.04.2021 - зазначала про те, що [PERSON] не випускав її та дитину з квартири, погрожував вивезти дитину за кордон, погрожував, що вб`є [PERSON] , а потім себе; 05.04.2021 - зазначала про те, що [PERSON] шантажує дитиною два роки, налаштований агресивно; 13.10.2021 - зазначала про те, що [PERSON] міг вивезти дитину за кордон та просила це перевірити; 13.10.2021 - зазначала про те, що [PERSON] міг вивезти дитину за кордон та просила це перевірити. Також, відповідно до заяви, поданої [PERSON] до Оболонського УП ГУНП у м. Києві, вбачається, що остання просила провести роз`яснювальну роботу з колишнім чоловіком, зазначаючи про те, що останній погрожує вбити заявника та вивезти дитину за кордон. Окрім того, 27.10.2021 [PERSON] подана заява до Подільського управління поліції ГУНП у м. Києві про вчинення кримінального правопорушення. Також, відповідно до заяви [PERSON] від 07.10.2021, поданої до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві, заявник просить вжити усіх належних заходів для припинення вчинення щодо неї домашнього насильства. В той же час, відповідно до листа Солом`янського УП від 21.10.2021 №575-Аз/125/55/21, зареєстровано звернення [PERSON] щодо неправомірних дій заінтересованої особи. Як вбачається з довідки від 28.09.2021 №051/043-085зв, виданої Київським міським центром гендерної рівності, запобігання та протидії насильству (КМЦГР), [PERSON] перебуває у Кімнаті кризового реагування для осіб, що постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі. Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначені організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до пунктів 2, 3, 6-9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: -домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; -особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. -дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства; -кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; -обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (стаття 4 цього Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. У частині першій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування. У частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з постанови Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 753/19409/19, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. З урахуванням позиції Верховного Суду, зважаючи на те, що обмежувальний припис є тимчасовим заходом, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на звернення [PERSON] до правоохоронних органів, враховуючи усі надані заявником докази та встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи перебування останньої у Кімнаті кризового реагування, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви, оскільки наявні обґрунтовані ризики вчинення заінтересованою особою психологічного насильства щодо заявниці, з огляду на що обмежувальний припис в даному випадку буде виконувати запобіжну функцію до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Окрім того, застосування до кривдника обмежень у вигляді заборони [PERSON] особисто та через третіх осіб розшукувати та/або переслідувати [PERSON] , їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , якщо вони за власним бажанням перебуватимуть у місці, невідомому кривднику, а також заборони [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, є легітимним заходом втручання у права та свободи заінтересованої особи [PERSON] . Так, положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України. Нормами статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вказані положення, суд зазначає, що на спростування позиції та доводів заявниці у вказаній частині, жодних доказів заінтересованою особою подано не було, а існування інших обставин належними та допустимими доказами не підтверджено. Водночас, суд не вбачає за можливе в даній категорії справ застосовувати норму, викладену у п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, враховуючи вичерпність переліку заходів тимчасового обмеження прав кривдника у формі встановлення судом обмежувального припису, визначених ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». В той же час, видача судом обмежувального припису щодо заборони заінтересованій особі особисто та через третіх осіб розшукувати та/або переслідувати малолітнього [PERSON] передбачає повернення дитини матері. Щодо вимоги в частині обмеження [PERSON] спілкування з постраждалою малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. При розгляді справ про видачу обмежувального припису не визначаються права та обов`язки батьків стосовно дітей, а неможливість видачі обмежувального припису стосовно одного з батьків позбавляє заявника гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». У свою чергу, відповідно до вимог ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно з ч. 1 ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Окрім цього, оцінюючи загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, потрібно ретельно оцінювати низку факторів. Зокрема, в даній конкретній ситуації суд повинен виходити з «найкращих інтересів дитини». Найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Так, посилаючись на необхідність видачі обмежувального припису в частині обмеження побачень та спілкування колишнього чоловіка з їх спільним сином, заявниця посилається на ту обставину, що заінтересованою особою вчинялось психологічне та фізичне насильство по відношенню до сина. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення заяви в цій частині, оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами обставини щодо вчинення останнім по відношенню до сина дій, які носять ознаки домашнього насильства. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно з ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial