Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Адвокат Задерецький Віталій Анатолійович звернувся до суду із позовною заявою в інтересах [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ватутіна» про визнання недійним договору оренди землі. Позовна заява обґрунтовується тим, що [PERSON] (далі по тексту - Позивач) за дорученням громадянина [PERSON] 15 листопада 2016 року уклала договір оренди землі, площею 8,2904 га, строком на 7 років з ТОВ «Ватутіна» (далі по тексту - Відповідач). Натомість, діючи на підставі довіреності від 23 березня 2016 року, Позивач не була уповноважена [PERSON] на укладання та підписання відповідного договору оренди. Враховуючи наведене, [PERSON] , як власник земельної ділянки не виявляв волевиявлення на укладання спірного договору оренди, не підписував його, не був обізнаний із його умовами, не обирав орендаря та не узгоджував строк дії договору та розмір орендної плати, у зв`язку з чим, Позивач просив суд: визнати недійсним правочин - договір оренди землі, кадастровий номер 4823681100:04:000:0037, розміром 8,2904 га, укладений 15.11.2016 року, строком на 7 років між ТОВ «Ватутіна» від директора Безкоровайного В.Б., як орендаря та [PERSON] як орендодавця і власника земельної ділянки, який зареєстрований 26.01.2017 року державним реєстратором Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області Слободанюком В.О., номер запису про інше речове право: 18815386. Ухвалою суду від 17 серпня 2020 року провадження у справі було відкрито, постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заперечуючи проти позовних вимог, Відповідачем було подано відзив, де останній зазначив, що договір оренди землі було укладено між [PERSON] та ТОВ «Ватутіна», які є сторонами угоди. В свою чергу, [PERSON] не уповноважував Позивача на підписання такого договору та вона взагалі не є стороною правочину. Ухвалою суду від 08 жовтня 2020 року було витребувано докази. Ухвалою суду від 17 листопада 2020 року було призначено судову-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо належності підпису у договорі оренди землі [PERSON] чи [PERSON] чи іншій особі. В судовому засіданні сторони підтримали власні вимоги та заперечення фактично доповнивши їх новими підставами, зокрема: стороною позивача - для задоволення позовних вимог; стороною відповідача - для відмови в їх задоволенні. Так, Позивач [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] є її родичем (співмешканець свекри). Він був власником земельної ділянки, яку здавав в оренду. З часом, для продовження договору оренди виникла необхідність щодо складення проекту землеустрою та відведення земельної ділянки в натурі, у зв`язку з чим [PERSON] , уповноважив її вчинити дії з реєстрації землі. На підставі довіреності від 23 березня 2016 року Позивач в інтересах [PERSON] виконала дії по реєстрації права власності на земельну ділянку, а потім уклала із Відповідачем договір оренди землі від імені [PERSON] підписавши відповідний правочин. На підставі укладеного договору, [PERSON] , а з часом вона особисто, отримували орендну плату за землю. В подальшому, після смерті [PERSON] . Позивач успадкувала вказану земельну ділянку та уважно вивчивши умови спірного договору, довідалася, що Відповідач знаходиться в іншій місцевості, ніж було указано в договорі. Таким чином, оскільки в 2021 році буде відкрито ринок землі, Позивач побоюючись того, що її земельну ділянку можуть незаконно продати, вирішила самостійно її обробляти, у зв`язку з чим, просила суд задовольнити її позовні вимоги та визнати недійсним договір оренди землі. В свою чергу, представник позивача пояснив суду, що у Позивача відсутня довіра до Відповідача, оскільки останній не виконує належним чином умови договору, зокрема: вносить орендну плату в іншому розмірі, ніж передбачений договором; будучи обізнаним, що договір підписаний не [PERSON] , а іншою особою, безпідставно обробляв її; сплачував орендну плату у спосіб, не передбачений договором; тощо. Крім того, як зазначив представник позивача, [PERSON] не підписував договір оренди землі та не бажав його укладати. Фактично ж, договір оренди землі було підписано Позивачем на підставі довіреності, яка не уповноважувала її на укладання вказаного правочину. Отже, сторона позивача вважає, що спірний договір слід визнати недійсним через відсутність на момент його укладення волевиявлення власника земельної ділянки - [PERSON] , про що свідчить відсутність відповідних повноважень у Позивача на його укладання та підписання, а також недотримання Відповідачем умов договору. Заперечуючи проти позову представник відповідача пояснив суду, що договір оренди було укладено між [PERSON] та Відповідачем. Зі змісту договору не вбачається того, що його було підписано на підставі довіреності іншою особою, як і не міститься будь-яких застережень щодо можливості його підписання іншою особою. Той факт, що висновком експерта було підтверджено, що спірний договір було підписано не [PERSON] , а Позивачем є свідченням того, що [PERSON] не мав волевиявлення на його укладення, а відтак, згідно позиції ВП ВС викладеної в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19)такий договір може вважатися неукладеним та не може бути визнаним недійсним. Таким чином, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог через неправильний спосіб судового захисту, який було обрано стороною позивача. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, судом було встановлено наступне. Обставини того, що [PERSON] був власником земельної ділянки, загальною площею 8,2904 га, за кадастровим номером: 4823681100:04:000:0037 визнавались сторонами в ході судового розгляді, у зв`язку з чим, суд вважає їх встановленими. 25 вересня 2015 року громадянином [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого він заповів належну йому на праві особистої приватної власності земельну ділянку Позивачу. В свою чергу, 23 березня 2016 року, [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої секретарем сільської ради, уповноважив Позивача бути його представником в усіх організаціях, установах, підприємствах, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в тому числі у відповідній Реєстраційній службі, відповідному управлінні Держземагенства, з питань приватизації будь-якої земельної ділянки, розташованої на території Веселобалківської сільської ради. Для цього, Позивачу було надано права згідно з переліком визначеним у вказаній довіреності, зокрема: подавати заяви, у тому числі про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, отримувати довідки, рішення, витяги, розписуватися за нього, реєструвати право власності на земельну ділянку, отримувати технічну документацію на земельну ділянку, а також виконувати інші необхідні дії, пов`язані з наданими повноваженнями. 15 листопада 2016 року, від імені [PERSON] та Відповідача - ТОВ «Ватутіна» було укладено договір оренди землі, згідно умов якого, земельну ділянку, площею 8,2904 га, кадастровий номер 4823681100:04:000:0037, було передано на платній основі Відповідачу в оренду, строком на 7 років. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 01.02.2017 року, вбачається, що 26 січня 2017 року було зареєстровано право оренди земельної ділянки, належної [PERSON] , за Відповідачем. Проте, як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] помер [INFO] . Вказані обставини вбачаються із копії спадкової справи № 14/2018 заведеної після смерті [PERSON] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 серпня 2018 року, Позивач успадкувала земельну ділянку, площею 8,2904 га, кадастровий номер 4823681100:04:000:0037, яка належала спадкодавцеві - [PERSON] . Право власності Позивача на вказану земельну ділянку, також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.08.2018 року. Згідно з висновком експерта від 15 січня 2021 року № СЕ-19/115-20/16250-ПЧ, судом встановлено, що договір оренди землі від 15 листопада 2016 року було підписано не [PERSON] , а Позивачем. Таким чином, з досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] був власником земельної ділянки, загальною площею 8,2904 га, за кадастровим номером: 4823681100:04:000:0037. З метою проведення її приватизації, ним було видано довіреність на ім`я Позивача, яку [PERSON] уповноважив здійснити всі необхідні дії з питань приватизації. В свою чергу, в момент чинності довіреності Позивач уклала договір оренди даної земельної ділянки із Відповідачем вчинивши підпис у договорі від імені [PERSON] , що свідчить про довільне збільшення Позивачем обсягу наданих їй повноважень. Такий відступ від повноважень не було погоджено із довірителем. Встановлені обставини вказують не на відсутність повноважень у Позивача, а на розширення їх меж, внаслідок чого відбулось укладення спірного договору оренди. Вирішуючи спірні правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, суд керується наступним. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. З ст. 215 ЦК України). Звертаючись до суду з позовом сторона позивача посилалась на ту обставину, що на момент укладення спірного договору, власник земельної ділянки [PERSON] не мав реального волевиявлення на укладання даного договору. Відсутність волевиявлення у [PERSON] на укладення спірного договору доводилась стороною позивача тими обставинами, що Позивач уклавши спірний договір від імені [PERSON] не мала на це повноважень (фактично перевищила свої повноваження) за довіреністю, яка отримала від нього. В контексті цього, суд вважає, що фактичні обставини даної цивільної справи в цілому відрізняються та не є тотожними обставинам, на які посилався представник відповідача та за якими ВП ВС сформував правову позицію, зокрема, викладену в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), оскільки відсутність волевиявлення [PERSON] на укладення договору оренди обумовлена саме перевищенням повноважень його представником, тобто, спірний договір було укладено. Натомість, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. При цьому представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України). Положеннями ст. 239 ЦК України передбачено, що правочин вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. При цьому, суд зауважує, що законодавством не передбачено вимог до схвалення правочину. Таке схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певної поведінки особи - сторони правочину (наприклад, прийняття орендної плати). Згідно ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений): зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. За положеннями ст. 1001, 1003 ЦК України договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Як було встановлено судом, довіреність, видана Позивачу [PERSON] стосувалась вчинення дій з питань приватизації земельної ділянки. Натомість, в момент укладення спірного договору Позивач фактично діючи в інтересах [PERSON] діяв з перевищенням повноважень укладаючи спірний договір. В той же час, як було встановлено з пояснень Позивача, [PERSON] фактично схвалив укладений нею правочин, на що вказує та обставина, що він отримував орендну плату за спірним договором. Встановивши наведені обставини, суд приходить до висновку, що схвалення [PERSON] спірного договору унеможливлює визнання такого правочину недійсним, оскільки недійсність такого правочину ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. За таких обставин, суд не погоджується із позицією сторони позивача про недійсність спірного договору. Що стосується інших обставин, наведених стороною позивача в ході судового розгляду, зокрема щодо неналежного виконання Відповідачем умов договору, то суд не може прийняти їх до уваги, оскільки до підстав недійсності правочину не належать умови виконання договору. Вказані посилання позивача, в разі їх доведеності, можуть бути розглянуті в порядку вирішення питання про розірвання спірного договору, що не є тотожним даному предмету спірних правовідносин. Таким чином, підсумовуючи все наведене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. В силу статті 141 ЦПК України, судові витрати Позивача у справі та інші його витрати пов`язані із розглядом справи слід віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed