Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просили усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилались на те, що вони є власниками буд. [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані позивачі - [PERSON] та [PERSON] , їх дочка- [PERSON] , їх зять - відповідач [PERSON] та онуки - [PERSON] , [PERSON] . Фактично у будинку проживають позивачі з донькою та онуками. Зареєстрований у будинку відповідач [PERSON] не проживає з червня 2014 року, так як виїхав на постійне проживання до Ізраїлю. Позивачі просять усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком з тих підстав, що відповідач не проживає тривалий час у вказаному будинку, виїхав на інше постійне місце проживання і добровільно з реєстраційного обліку не знімається. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивачі надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Станично-Луганською держнотконторою 20.02.1979 року, реєстр №301 - позивачам надано право безстрокового користування земельною ділянкою [ADDRESS] , на вказаній ділянці забудовники зобов`язуються побудувати житловий будинок. Об`єкт нерухомого майна, житловий будинок площею 68,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка), що підтверджується інформаційною довідкою КП «Станично-Луганське районне бюро технічної інвентаризації» від 02.02.2021 року. В зазначеному будинку зареєстровані: позивачі - [PERSON] та [PERSON] , їх дочка- [PERSON] , зять - відповідач [PERSON] , онуки - [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №2384 від 23.12.2020 року, виданої Станично-Луганською селищною радою Станично-Луганського району Луганської області, однак [PERSON] фактично там не проживає з 2014 року по теперішній час, що підтверджується актом обстеження житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , складеним 29.12.2020 року депутатом Станично-Луганської селищної ради Ліповою Н.Б. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, що підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає з 2014 року, будинком не користується, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачами про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої його реєстрації у будинку позивачів наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Разом з цим, суд враховує, що позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили не стягувати судовий збір з відповідача, а тому вважає за можливе не стягувати судові витрати з відповідача та залишити їх за рахунок позивачів. На підставі викладеного і

Outcome: approved