Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»),треті особи без самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, [PERSON] , Івано-Франківська міська рада, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ; визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за [PERSON] , [INFO] , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, набутого в період шлюбу з [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] ; зобов`язати відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,6 кв.м. за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , шляхом внесення до Державного реєстру прав відповідних відомостей. Позовні вимоги мотивовані тим, що за час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] останньому на підставі ордеру було надано службове житлове приміщення житловою площею 18,9 кв.м., що складається з 1-єї кімнати в квартирі [ADDRESS] . Як під час шлюбу, так і після його розірвання у 2015 році, квартира залишається неприватизованою. Відповідач [PERSON] у добровільному порядку відмовляється звернутися до уповноваженого органу із заявою про приватизацію даної квартири, у зв`язку з чим єдиним можливим варіантом для Позивача, як зазначено нею в судовому засіданні, стало звернення до суду з даним позовом. Крім того, в якості підстав позовних вимог Позивач покликалася на те, що під час шлюбу з Відповідачем на підставі відповідного дозволу міжвідомчої комісії ними було добудовано веранду площею 26,0 кв.м. та балкон площею 11,1 кв.м., у зв`язку з чим загальна площа квартири склала 65,6 кв.м., що відповідно до положень ДБН В.2.2-15-2005 відповідає трикімнатній квартирі. Оскільки вказані дії відповідають критерію переробки речі, Позивач, посилаючись на ст. 332 Цивільного кодексу України, вважає, що існують підстави для визнання права власності на перероблену річ (спірну квартиру). Крім того, Позивач посилалася на те, що з боку Відповідача [PERSON] їй чиняться перешкоди у користуванні приміщенням квартири [ADDRESS] , в якому зареєстровано її місце проживання та місце проживання її неповнолітніх синів, у зв`язку з чим просила зобов`язати Відповідача усунути вказані перешкоди. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Відповідачем - [PERSON] - подано до суду відзив на позов, в якому він проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні. Зокрема, заперечуючи проти позову,Відповідач у відзиві покликається на відсутність підстав для визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки її було отримано Відповідачем згідно ордеру ще до укладення шлюбу з Позивачем, а також на те, що станом на час розгляду даної цивільної справи квартира є неприватизованою. Невірними, на думку Відповідача, є посилання Позивача, як на правові підстави заявлених позовних вимог, на норми сімейного законодавства щодо режиму спільної сумісної власності подружжя, оскільки такі правові норми до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. Представник Відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні з підстав необґрунтованості та безпідставності. В частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні приміщенням квартири представник Відповідача посилалась на необґрунтованість таких вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні проти позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за [PERSON] права власності на 1/2частини даної квартири заперечила, посилаючись на невідповідність такої позовної вимоги положенням чинного приватизаційного законодавства України. В частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою представник проти задоволення позову не заперечила. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зокрема, згідно пояснень [PERSON] в судовому засіданні, Позивач (яка є його рідною матір`ю) може потрапити до спірної квартири лише за умови відсутності вдома Відповідача (його рідного батька). Третя особа Івано-Франківська міська рада явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09.1995 року, який було розірвано Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 березня 2015 року, яке набрало законної сили 20.04.2015 року. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу та після його розірвання сторони з дітьми проживали у квартирі [ADDRESS] , де і зареєстроване їх місце проживання. Вказану квартиру на підставі ордеру на житлове приміщення №003517 від 14 червня 1993 року (а.с.15) було видано [PERSON] на право зайняття житлового приміщення житловою площею 18,9 кв.м., що складається з 1 кімнат в квартирі за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] вселилася до даної квартири після реєстрації шлюбу з Відповідачем на правах члена сім`ї. Станом на час розгляду даної цивільної справи квартира [ADDRESS] , залишається в користуванні сторін та їх дітей, у встановленому законом порядку її не приватизовано. Відповідно до Витягу із протоколу від 10 квітня 2001 року №173 засідання міжвідомчої комісії міськвиконкому по розгляду питань стосовно реконструкції, переобладнання, зміни функціонального призначення приміщень, прибудов до них, тощо згідно з заявами громадян та організацій (а.с.19) міжвідомча комісія міськвиконкому не заперечила проти здійснення прибудов балконів і веранд при умові відведення землі та представлення забудівниками нотаріального зобов`язання про дотримання при будівництві затвердженого проекту: 4.2. [PERSON] - [ADDRESS] . На підставі вищевказаного дозволу до спірної квартири було добудовано веранду та балкон, внесено зміни до інвентарної справи, виготовлено новий технічний паспорт. Звертаючись до суду з позовом про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та її поділ шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири, Позивач в якості правових підстав позову посилається на ст. 332 Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України. Так, статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Порядок набуття права власності на перероблену річ визначено статтею 332 Цивільного кодексу України. Переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ. Особа, яка самочинно переробила чужу річ, не набуває право власності на нову річ і зобов`язана відшкодувати власникові матеріалу його вартість. Право власності на рухому річ, створену особою шляхом переробки з матеріалу, що їй не належить, набувається власником матеріалу за його бажанням, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо вартість переробки і створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалу, право власності на нову річ набуває за її бажанням особа, яка здійснила таку переробку. У цьому разі особа, яка здійснила переробку, зобов`язана відшкодувати власникові матеріалу моральну шкоду. Власник матеріалу, який набув право власності на виготовлену з нього річ, зобов`язаний відшкодувати вартість переробки особі, яка її здійснила, якщо інше не встановлено договором. Статтею 332 ЦК регулюється питання набуття права власності на перероблену річ. Об`єкт, на який набувається право власності в результаті переробки, визнається новою річчю. Виникнення права власності на нову річ (новостворене нерухоме майно) урегульовано ч. 2 ст. 331 ЦК, в якій зазначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будівлі, споруди) виникає у момент завершення будівництва цього об`єкта. У разі, якщо законом або договором передбачено, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію або державної реєстрації, право власності на це майно виникає з моменту прийняття в експлуатацію або державної реєстрації». (ухвала Верховного Суду України від 28 жовтня 2009 р., справа № 6-11500св09). І хоч у визначенні поняття «переробка», яке міститься в ч.1 ст.332 ЦК, і не йдеться, що такий термін застосовується лише до створення особою нової речі із чужих матеріалів, все ж із змісту цієї статті випливає, що її дія поширюється саме на відносини щодо створення особою нової речі з чужих матеріалів. При цьому, відповідно до ч.ч.2, 3 ст.331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.2 ст.69 Сімейного кодексу України). Згідно з ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи все вищевикладене, Суд звертає увагу на безпідставність посилань Позивача на вищевказані норми ст. 332 Цивільного кодексу України та норми сімейного законодаства, які визначають режим спільної сумісної власності подружжя у спірних правовідносинах. Спірну квартиру не може бути визнано судом об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки дана квартира не є майном, яке придбано сторонами під час перебування в шлюбі. Станом на даний час квартира залишається в користуванні сторін на підставі ордеру, і її не приватизовано сторонами у встановленому законом порядку. Крім того, у квартирі зареєстроване місце проживання неповнолітніх дітей та повнолітнього сина сторін, права яких порушуватимуться у разі задоволення позову згідно заявлених позовних вимог, окільки такі особи також мають право на реалізацію приватизаційних прав стосовно даної квартири. Позивачем також не надано доказів можливості застосування у спірних правовідносинах статті 332 ЦК України, оскільки вкаана норма до спірних правовідносин не застосовується. З окремим позовом про визнання права власності на спірну квартиру (як перероблену) на підставі статті 332 Цивільного кодексу України [PERSON] , як основний квартиронаймач (якому видано ордер і в подальшому - дозвіл на добудову балкону та веранди) не звертався. Відтак, фактично позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на квартиру спрямовані на обхід встановленого чиним законодавством України порядку набуття квартири, наданої особі на підставі ордеру, у власність. Враховуючи зазначене, Суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частини квартири та зобов`язання зареєструвати за нею право власності. Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою, Суд зауважує наступне. Як вже встановлено Судом, у спірну квартиру [ADDRESS] (яку було надано [PERSON] на підставі ордеру у 1993 році) Позивач [PERSON] вселилася після реєстрації шлюбу з Відповідачем на правах члена сім`ї. у вказаній квартирі зареєстровано її місце проживання та місце проживання її неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. В обгрунтування позовної вимоги про зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , - Позивач в позовній заяві покликалася на те, що Відповідач не допускає її до квартири, створює умови, за яких вона позбавлена можливості там проживати, Позивач також позбавлена можливості забрати з квартири свої особисті речі. Разом з тим, в ході розгляду даної справи, Судом встановлено, що станом на даний час Позивач створила сім`ю з іншим чоловіком, у новому шлюбі в них народився син; Позивач зі своєю новою сім`єю та неповнолітнім сином від шлюбу з Відповідачем, проживає на орендованій квартирі за іншою адресою. Фактично перешкоди у користуванні квартирою Позивач ототожнює з протиправними діями Відповідача, як нею зазначено, стосовно неї (фізичне та психічне насильство тощо). При цьому, в судовому засіданні Позивач самостійно визнала і підтвердила ту обставину, що вона має ключі та систематично приходить до квартири [ADDRESS] , здійснює там прибирання, готує їжу для старшого повнолітнього сина [PERSON] , оплачує житлово-комунальні послуги, однак, як вона зазначила в судовому засіданні, робить це лиш в той час, коли Відповідача немає вдома, оскільки вона його боїться. Тобто, фактично між сторонами існують неприязні відносини, з приводу чого ними неодноразово залучалися правоохоронні органи. В судовому засіданні Позивач вказувала на те, що з боку Відповідача щодо неї неодноразово було застосовано фізичне насильство. В той же час, обставин, які підлягають доказуванню в рамках даної позовної вимоги (чинення перешкод у користуванні квартирою) Судом не встановлено, оскільки Позивач має вільний доступ до квартири, в неї наявні ключі, і вона там періодично знаходиться. Питання ж щодо фізичного та психічного тиску на Позивача є предметом діяльності правоохоронних органів у разі наявності такого, оскільки за загальним правилом, закріпленим Основним законом, ніхто не може посягати на життя та здоров`я іншої особи. Відтак, дана позовна вимога є безпідставною та недоведеною, у зв`язку з чим в її задоволенні слід відмовити. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Таким чином, враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 15, 328, 331, 332Цивільного Кодексу України,ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 9, 64 ЖК УРСР,ст.ст.12, 77, 81ЦПК України,

Outcome: dismissed