Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

Автогаражний кооператив «Велозаводська» звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом (з урахуванням уточнень від 04.09.2017 року), в якому просить визнати договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя № 472 від 30.06.2016 року, предметом якого є 1/2 частина нежитлових приміщень першого поверху № № 18, 19, загальною площею 135,4 кв.м. у літ. «А-2», що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33, недійсним; визнати договір дарування 1/2 частини нежитлових приміщень першого поверху № № 18, 19, загальною площею 135,4 кв.м. у літ. «А-2», що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33, від 05.07.2016 року за № 477, недійсним. На обґрунтування уточнених позовних вимог посилався на те, що 03.02.2016 року між автогаражним кооперативом «Велозаводська» (надалі АГК «Велозаводська») та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху № № 18, 19, загальною площею 135,4 кв.м. у літ. «А-2», що розташованих за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Однак після укладення вказаного договору зясувалося, що продані нежитлові приміщення на момент укладення договору купівлі-продажу від 03.02.2016 року не належали АГК «Велозаводська» на праві власності та не могли бути відчужені. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.05.2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01.09.2016 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 03.02.2016 року нежитлових приміщень першого поверху № № 18,19, загальною площею 135,4 кв. м. у літ. «А-2», розташованих за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33 (реєстровий № № 32, 33), засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] Не зважаючи на вказані судові рішення [PERSON] 30.06.2016 року уклав зі своє дружиною [PERSON] договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя № 472, відповідно до якого закріпив за [PERSON] право приватної власності на 1/ 2 частини нежитлових приміщень першого поверху № № 18,19, загальною площею 135,4 кв. м. у літ. «А-2», розташованих за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33, а 05.07.2016 року - договір дарування за № 477 [PERSON] належної йому 1/2 частини нежитлових приміщень першого поверху № № 18,19, загальною площею 135,4 кв. м. у літ. «А-2», розташованих за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33. Позивач вказує, що ці два правочини не могли укладатися [PERSON] та по суті є недійсними, оскільки передане за двома договорами майно не належало відповідачу на час їх укладання. Голова АГК «Велозаводська» [PERSON] та представник АГК «Велозаводська» - адвокат [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Пояснили суду, що первісно підставою для реєстрації права власності нежитлових приміщень першого поверху № № 18,19, загальною площею 135,4 кв. м. у літ. «А-2», розташованих за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33, за АГК «Велозаводська» було рішення господарського суду Харківської області від 29.09.2008 року. Від імені власника нежитлових приміщень АГК «Велозаводська» 03.02.2016 року було укладено договір купівлі-продажу вказаних приміщень на користь [PERSON] Поряд з цим до укладення цього правочину Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.05.2009 року рішення Господарського суду Харківської області від 29.09.2008 року було скасовано та в задоволенні позовних вимог АГК «Велозаводська» про визнання права власності на нежитлові приміщення першого поверху № № 18,19, загальною площею 135,4 кв. м. у літ. «А-2», розташованих за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33, - відмовлено. З тих підстав, що на час укладання договору купівлі-продажу 03.02.2016 року з [PERSON] АГК «Велозаводська» не було власником спірних нежитлових приміщень рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.05.2016 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу від 03.02.2016 року вказаних приміщень на користь [PERSON] За таких обставин подальше вчинення правочинів [PERSON] на користь [PERSON] суперечить вимогам закону, тому що сам [PERSON] не був власником нежитлових приміщень. Вчинення оспорюваних правочинів зачепа інтереси АГК «Велозаводська» тому, що нежитлові приміщення першого поверху № № 18,19, загальною площею 135,4 кв. м. у літ. «А-2», розташовані на земельній ділянці за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33, яка за договором перебуває у користуванні позивача, вказані приміщення будувалися за рахунок АГК «Велозаводська», раніш перебували у нього на балансі як споруди ремонтних майстерень та передавалися кооперативом в оренду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, в матеріалах справи міститься відзив на позов, в якому посилаються на наступне. Позивачем на виконання ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.04.2017 року про залишення позовної заяви було подано уточнений позов, з якого вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, але не претендує на повернення права власності на нежитлові приміщення, а звернення до суду визнано лише тим фактом, що спірні нежитлові приміщення знаходяться на земельній ділянці по вул. Велозаводській, 33 в м. Харкові, належним користувачем якої є позивач, АГК «Велозаводська». На підтвердження того факту, що позивач є користувачем земельної ділянки по вул. Велозаводській, 33 в м. Харкові, та право користування за позивачем оформлено належним чином, до суду було надано копію державного акту на право користування землею, з якого вбачається, що державний акт було видано у 1983 році «Харьковскому областному совету добровольного общества «Автолюбителей» города Харькова УССР» для будівництва відкритої автостоянки «Велозаводська». Проте, АГК «Велозаводська» був зареєстрований лише 17.06.1996 року. За таких обставин є незрозумілим яке відношення АГК «Велозаводська» має до «Харьковскому областному совету добровольного общества «Автолюбителей» города Харькова УССР». Крім того, з письмової відповіді управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 16.11.2017 року вбачається, що право користування АГК «Велозаводська» на земельну ділянку по вул. Велозаводській, 33 в м. Харкові не зареєстроване. З врахуванням наведеного АГК «Велозаводська» є неналежним позивачем по даній справі. Третя особа, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON], у судове засідання не зявилася, в матеріалах справи міститься заява про слухання справи без її участі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.04.2017 року позовну заяву АГК «Велозаводська» залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків 5 днів з дня отримання копії вказаної ухвали. 15.05.2017 року на виконання ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.04.2017 року подано уточнену позовну заяву. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.05.2017 року відкрито провадження у даній справі, по справі призначене попереднє судове засідання. 07.07.2017 року надійшло клопотання представника [PERSON] [PERSON], яка діє на підставі довіреності, про залишення позову без руху та надати представнику АГК «Велозаводська» [PERSON] строк для надання до суду документів, що посвідчують його повноваження голови АГК «Велозаводська» на дату подання позовної заяви. 04.09.2017 року головою АГК «Велозаводська» [PERSON] подано уточнений позов. 04.09.2017 року надійшло клопотання голови АГК «Велозаводська» [PERSON] про залучення до участі у даній цивільній справі в якості співвідповідача [PERSON] 04.09.2017 року надійшло клопотання голови АГК «Велозаводська» [PERSON] про витребування копії договору дарування від 05.07.2016 року № 477 та копії договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя № 472 від 30.06.2016 року. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.09.2017 року справу призначено до розгляду. 13.02.2018 року під час судового засідання ухвалено продовжити розгляд даної цивільної справи за правилами загального позовного провадження. 27.03.2018 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано відзив на позов. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.02.2016 року між АГК «Велозаводська» в особі голови правління [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху №18, №19 загальною площею 135,4 кв. м у літ. «А-2», розташованих за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, б. 33, а.с.6-7. Даний договір засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] Відповідно акту прийому-передачі, засвідченого приватним нотаріусом ХДНК [PERSON], 03.02.2016 року АГК «Велозаводська» в особі голови правління [PERSON] на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу передав у власність [PERSON] нежитлові приміщення першого поверху №18, №19 загальною площею 135,4 кв. м у літ. «А-2», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, б. 33, а.с.8. Згідно з п. 1.2 договору купівлі-продажу від 03.02.2016 року, предмет договору, а саме нежитлові приміщення першого поверху №18, №19 загальною площею 135,4 кв. м у літ. «А-2», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, б. 33, належать продавцю АГК «Велозаводська» на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 29.09.2008 року, справа № 40/184-08, вх. № 7042/4-40. Прво власності на предмет договору зареєстровано 27.10.2008р. Комунальним підприємством\~ «Харківське міське бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер 25191673, номер запису: 8701 в книзі :1. Проте, як встановлено матеріалами справи, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.06.2009р. скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 29.09.2008р., яким визнано право власності за АГК «Велозаводська» на частину будівлі літ. «А-2» загальною площею 135,4 кв.м по вул. Велозаводській, 33 у Фрунзенському районі м. Харкова, а.с.9-18. Тобто, на час укладення спірного договору рішення Господарського суду Харківської області від 29.09.2008 року про визнання права власності за АГК «Велозаводська» на спірні нежитлові приміщення було скасовано, але не була скасована державна реєстрація права власності за АГК «Велозаводська». Таким чином, при укладенні договору купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху № 18, № 19 загальною площею 135,4 кв.м. у літ. «А-2», розташованих за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33, від 03.02.2016 року позивач АГК «Велозаводська» не був власником вказаного нерухомого майна. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.05.2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01.09.2016 року, за позовом АГК «Велозаводська» було визнано недійсним договір купівлі-продажу від 03.02.2016 року не житлових приміщень першого поверху № 18, № 19 загальною площею 135,4 кв.м. у літ. «А-2», розташованих за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33 (реєстровий № 32, № 33), засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], а.с. 19-29. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованої 20.02.2017 року за № 80779916, вбачається, що власником 1/2 частини нежитлових приміщень першого поверху № № 18, 19 загальною площею 135,4 кв.м. в літ. «А-2», загальною площею 135,4 кв.м. за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33, є відповідач [PERSON] Підстава виникнення права власності [PERSON] є договір про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя серія та номер 472в, посвідчений 30.06.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], а також договір дарування, серія та номер 477, посвідчений 05.07.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], а.с. 30-31. Статтею 215 ЦК України\~встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених\~ст. 203 ЦК України. Статтею 216 ЦК України\~визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до вимог\~ст. 330 ЦК України\~, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~\~\~ст. 388 ЦК України\~майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 частини 1\~статті 388 ЦК України\~передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно зі\~ст.388 ЦК України\~добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). У пункті 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~судам роз`яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1\~ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 Цивільного кодексу України\~. Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті\~387,\~388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями\~387,\~388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати,\~то власник має право на підставі\~статті 388 ЦК України\~звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача,\~а не з позовом про визнання правочинів недійсними. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. З урахуванням наведеного, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст.\~215,\~216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені\~\~\~\~\~\~\~\~\~ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Звертаючись із позовом АГК «Велозаводська» обґрунтовував вимоги тим, що саме АГК «Велозаводська» нежитлові приміщення першого поверху № № 18,19, загальною площею 135,4 кв. м. у літ. «А-2», розташовані на земельній ділянці за адресою: м. Харків, вул. Велозаводська, 33, яка за договором перебуває у користуванні АГК «Велозаводська», вказані приміщення не введені в експлуатацію, проте будувалися за рахунок АГК «Велозаводська», раніш перебували у нього на балансі як споруди ремонтних майстерень та передавалися кооперативом в оренду. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів. Отже, належним способом захисту порушеного права власності АГК «Велозаводська», який вважає себе власником сукупності будівельних матеріалів, є витребування цього майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання правочинів недійсними, посилається на ч. 3\~ст. 215 ЦК України, відповідно до якої, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, право АГК «Велозаводська», який вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову із використанням правового механізму, установленого ст. ст.\~215,\~216 ЦК України, тобто шляхом подання позову про визнання договору недійсним і в задоволенні позову АГК «Велозаводська» слід відмовити. З підстав, передбачених ст.141 ЦПК України в звязку з відмовою у позові судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на позивача. \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed