Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними договорів поруки від 16.01.2007 року та договору іпотеки від 17.01.2007 року. Позовні вимоги мотивовано тим, що при підписанні договорів поруки від 16.01.2007 року та договору іпотеки від 17.01.2007 року позивачі піддались умовлянням [PERSON], яка ввела їх в оману щодо наслідків кредитного договору і строків повернення коштів. Діючи внаслідок помилки, підписання цих договорів не відповідало їх внутрішній волі на досягнення юридичних результатів, чим, на їх думку, було порушено вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання угод недійсними. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача позов не визнав, проти його задоволення заперечував у зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з урахуванням наступного. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 16.01.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і [PERSON] був укладений кредитний договір на суму 17000 доларів США. 16.01.2007 року для забезпечення виконання кредитного договору між відповідачем і позивачами були укладені договори поруки, а 17.01.2007 року був укладений договір іпотеки. Предметом іпотеки є нерухоме майно - двокімнатна квартира [ADDRESS], і належала позивачам на праві власності у рівних долях. У зв'язку з протиправними діями [PERSON] та відсутністю її наміру погашати перед банком заборгованість позивачі звернулись до органів прокуратури Херсонської області із заявою про притягнення її до кримінальної відповідальності. 23.11.2012 року заява була внесена в ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Ухвалою Суворовського районного сулу м. Херсона від 14.11.2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 16.12.2013 року, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за злочини, передбачені ч. 1, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 192 КК України, у зв'язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона віл 08.09.2009 року позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь банку стягнуто 23631,76 доларів США кредитної заборгованості. 20.02.2013 року в порядку виконання вказаного рішення суду квартиру позивачів реалізовано на прилюдних торгах. Статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно положень ч. 1 ст. 554 ЦК України боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. При цьому закон встановлює для них однаковий обсяг відповідальності (ч. 2). Відповідно до ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу до кожного з решти солідарних боржників. За змістом наведених нормативних положень порука є способом забезпечення виконання зобов'язання. Укладаючи договір поруки, кредитор намагається мінімізувати ризик невиконання боржником зобов'язання. Поручитель на підставі домовленостей з боржником бере на себе відповідальність і тягар виконання зобов'язання при неналежних діях боржника, в разі виконання зобов'язання до нього переходить право зворотної вимоги. Згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається зі змісту спірних договорів поруки та іпотеки, в них передбачено всі істотні умови такого виду договорів відповідно до вимог чинного на час їх підписання цивільного законодавства. Укладаючи договори, сторони дійшли згоди щодо їх укладання відповідно до викладених у них умов, а відтак, з власної ініціативи, з власної волі та на свій розсуд визначили для себе правила подальшої поведінки, зокрема, щодо усіх ризиків, пов'язаних з невиконанням боржником своїх обов'язків щодо погашення кредитної заборгованості. Отже, укладаючи спірні договори, позивачі були свідомі того, що існує імовірність того, що боржник не буде належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання, і погодились з цим, підписуючи спірні договори. Таким чином, доводи позивачів відносно того, що вони розраховували на те, що [PERSON] в найкоротші строки сплатить кредит, а також на те, що укладення договорів поруки носить формальний характер, не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення крім випадків, встановлених законом Суд вважає, що укладаючи спірні договори, позивачі не помилялись ані щодо природи правочинів, ані щодо прав та обов'язків сторін. Крім того, за характером правовідносин порука виникає на підставі домовленостей боржника і поручителя, саме боржник пропонує банку поручителя. Тому банк не є стороною їх правовідносин і не мусить нести відповідальність перед поручителями за неправомірні дії боржника. Ті обставини, що [PERSON], використовуючи свої приятельські стосунки та зловживаючи довірою позивачів, спонукала їх виступити гарантами виконання її боргових зобов'язань, є підставою для відшкодування заподіяної шкоди шляхом звернення до суду з відповідним позовом, а не підставою для визнання договорів, укладених з банком, недійсними. Враховуючи викладене, суд вважає, що доводи позивачів відносно того, що укладання договорів поруки та договору іпотеки суперечило вимогам ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, є безпідставними, у зв'язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed