Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

[PERSON] та Харківський національний університет Повітрях Сил ім. Івана Кожедуба у березні 2019 року звернулися до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, а саме просять суд: 1) визнати відомості, викладені в скарзі громадянина [PERSON] недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права та свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивачів; 2) зобов`язати відповідача спростувати відомості, поширені ним у скарзі у спосіб, найбільш близький до способу їх поширення, шляхом офіційного вибачення перед позивачами, не пізніше п`ятнадцяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Вимоги позову обґрунтовують тим, що 11.01.2019 року на ім`я начальника Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, в особі начальника університету генерал-майора [PERSON] надійшла скарга, яка підписана громадянином [PERSON] . У вказаній скарзі стверджується, що позивачі, які готують відповіді на не однократні звернення до університету громадянина [PERSON] , - «недосвідчені дебіли». Сторона позивача вважає подібну поведінку громадянина [PERSON] неприпустимою, такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] , як посадовця, та Харківського національного університету Повітряних Сил в цілому. Розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивачів. На підставі цього позивачі вимагають, щоб вищезазначена інформація була спростована у такий точно спосіб, яким була поширена та офіційного вибачення відповідача за вчинення ним образливих висловлювань в бік працівників Університету. Поширення зазначеної інформації відповідачем невизначеному колу осіб мали на меті опорочення честі і гідності та ділової репутації позивачів, тому, очевидно, що відомості наведені та поширені у скарзі щодо моральних, професійних якостей позивачів є негативними, образливими, принизливими та такими, що не відповідають дійсності, що в цілому завдає непоправної шкоди діловій репутації позивачів. Представник [PERSON] - адвокат Дядейко О. О. надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. 08.01.2019 року відповідач [PERSON] звернувся до начальника Харківського національного університету Повітряних Сил ім. 1. Кожедуба генерала - майора [PERSON] зі скаргою на бездіяльність посадових осіб, яка полягає у не наданні [PERSON] інформації про всі без виключення виплати які [PERSON] отримував помісячно протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби із зазначенням відомостей про щомісячну додаткову грошову винагороду, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, індексації та нарахування та сплату єдиного соціального внеску з зазначених виплат. Зазначена скарга містить речення: «Для недосвідчених дебілов, якими є ваші підлеглі, які готують відповіді на мої звернення, повідомляю, шо лист, зокрема Департаменту фінансів Міністерства оборони України носить рекомендаційний характер та не є нормою права». В зазначеному судженні, виражається суб`єктивне, емоційне ставлення відповідача до бездіяльності певного кола посадових осіб ХНУПС замість того, щоб представити об`єктивну характеристику останнього, тобто є оціночним судженням. Зазначене речення не містить персоніфіковано твердження а ні про [PERSON] як фізичну особу чи посадову особу, а ні про ХНУПС як установу. Тобто скарга [PERSON] не містить інформації яка гнобить честь, гідність і ділову репутацію особисто [PERSON] ані як фізичної особи, а ні як посадової особи, також зазначена скарга не містить інформації яка гнобить ділову репутацію ХНУПС як установи - вищого військового навчального закладу. Позивач не надав доказів того, що скарга відповідача до ХНУПС була направлена на розповсюдження завідомо неправдивої інформації, оскільки ХНУПС тривалий час порушував право відповідача на отримання інформації стосовно його грошового забезпечення за певний період, внаслідок порушення прав відповідача з боку ХНУПС [PERSON] з моменту призначення пенсії отримує пенсію в меншому розмірі ніж передбачено законодавством України, та така скарга від 08.01.2019 була спровокована протиправною бездіяльністю ХНУПС як юридичною особою та [PERSON] особисто як керівником ХНУПС. Оскільки ХНУПС продовжував порушувати право [PERSON] на отримання інформації яка необхідна для захисту його права на пенсійне забезпечення, [PERSON] звернувся до начальника ХНУПС [PERSON] зі скаргою на дії та бездіяльність посадових осіб установи, яку [PERSON] очолює. Просить суд залишити позов без задоволення. Позивач [PERSON] та представник Харківського національного університету Повітрях Сил ім. Івана Кожедуба в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви з проханням проводити судовий розгляд за їх відсутністю, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду чи розгляд справи без його участі до суду не надав. Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, за змістом статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно статті 201 Цивільного кодексу України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно зі статтею 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із частинами 1, 6 статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Під час розгляду справ щодо спростування недостовірної інформації необхідно враховувати положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Так, згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як вбачається з усталеної практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вони при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У пункті 15 Постанови судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таку правову позицію підтримано і у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року, справа №462/3547/16-ц, провадження №61-25556св18; від 21 березня 2019 року, справа №280/61/17, провадження № 61-35977св18; від 22 травня 2019 року, справа №161/16563/17, провадження №61-45758св18; від 05 червня 2019 року, справа №758/6022/14-ц, провадження №61-24072св18; від 11 лютого 2020 року, справа №756/5905/15-ц, провадження № 61-5603св19, від 27 травня 2020 року, справа №210/865/16-ц, провадження № 61-45369св18. При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У пунктах 18 та 19 Постанови судам роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина друга статті 30 Закону України «Про інформацію»). Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинних фактів). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (абзац перший частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію»). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту прав на честь та гідність, як особистих немайнових прав. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо виконуваних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2019 року, справа №591/7099/16-ц, провадження № 61-34159 св 18. Таким чином, згідно статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2019 року, справа №757/29455/16-ц, провадження №61-18537св18. У пунктах 9, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 роз`яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції. Відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, зокрема, при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов`язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК. У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08.01.2019 року відповідач [PERSON] звернувся до начальника Харківського національного університету Повітряних Сил ім. І. Кожедуба генерала - майора [PERSON] зі скаргою, згідно якої просив надати йому довідку вільної форми про всі без виключення виплати, які [PERSON] отримував помісячно протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби із зазначенням відомостей про щомісячну додаткову грошову винагороду, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, індексації та нарахування та сплату єдиного соціального внеску з зазначених виплат. При цьому, по тексту скарги [PERSON] наводить фразу: «Ваші підлеглі або просто знущаються з мене, або просто дебіли і не розуміють що робити», а також: «Для недосвідчених дебілов, якими є ваші підлеглі, які готують відповіді на мої звернення, повідомляю, що лист, зокрема Департаменту фінансів Міністерства борони України носить рекомендаційний характер та не є нормою права» (а. с. 5). У матеріалах справи наявна відповідь на скаргу [PERSON] від 08.01.2019 року - довідка Харківського національного університету Повітряних Сил ім. І. Кожедуба від 23.01.2019 року за №350/176/100-863/107 (а. с. 50-51). Надаючи оцінку висловленням [PERSON] , суд приходить до висновку, що подаючи до начальника Харківського національного університету Повітряних Сил ім. І. Кожедуба генерала - майора [PERSON] скаргу, він вказав, що підлеглі позивача дебіли, при цьому не зазначав, що ця інформація стосується особисто [PERSON] , не називав прізвище, ім`я та по-батькові підлеглого, не висловлювався про Харківський національний університет Повітряних Сил ім. І. Кожедуб в цілому, тобто вказане висловлювання у скарзі не містить персоніфіковано твердження ані про [PERSON] , як посадової особи, ані про Харківський національний університет Повітряних Сил ім. І. Кожедуба як про установу - вищий військовий навчальний заклад. За таких умов, підстав вважати, що [PERSON] поширено недостовірну інформацію, чим порушено право на повагу честі, гідності та ділової репутації не вбачається. Оскільки позивачі не довели, що поширена інформація у скарзі стосується їх особисто та порушує їх права, а також що вона є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно визначеного статтею 277 ЦК України порядку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Також, представник відповідача - адвокат Дядейко О. О. надав до суду заяву про розподіл судових витрат, з якої вбачається, що витрати відповідача, пов`язані з оплатою допомоги адвоката та помічника адвоката, складають 3000, 00 грн. Щодо стягнення судових витрат на професійну правову (правничу) допомогу, які поніс відповідач, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Європейський суд з прав людини при розгляді справ «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, «Пмайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, «Меріт проти України» від 30.03.2004 року зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (стаття 30) визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини 3 наведеної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 03.07.2019 року між Адвокатським бюро «Олександра Дядейка» в особі директора Дядейка Олександра Олександровича та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги у цивільній справі №638/3287/19, що підтверджено договором про надання правової допомоги, в якому визначено, що вартість однієї години роботи становить 750, 00 грн. Також матеріали справи містять копію ордера серії ХВ №305000113 від 03.07.2019 року та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №1576 (а. с. 40-42). Згідно акту виконаних робіт від 27.08.2019 року, адвокат разом з помічником адвоката Острицьким А.О. виконав, а клієнт прийняв роботи, загальна вартість яких становить 3000, 00 грн. (а. с. 39). Крім того, відповідачем надано оригінал квитанції №0.0.1402377726.1 від 08.07.2019 року, з якої вбачається, що [PERSON] сплатив на користь Адвокатського бюро «Олександра Дядейка» 3000, 00 грн., призначення платежу - оплата за надання правової допомоги згідно договору від 03.07.2019 року (а. с. 39-а). Тобто, оскільки відповідачем надано документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення за рахунок позивачів судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. 00 коп. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] , Харківського національного університету Повітрях Сил ім. Івана Кожедуба до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed