Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

[PERSON] у серпні 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсною реєстрації та виселенняз квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.2003 року він є власником квартири [ADDRESS]. В 2016 році дізнався, що без його згоди в квартиру вселились та були зареєстровані його син [PERSON] та онук [PERSON]. Вважав, що відповідачі скористались його станом здоровя, оскільки він є інвалідом першої групи, не може самостійно ходити та потребує стороннього догляду і допомоги. Добровільно знятися з реєстрації та виселитися відповідачі відмовляються. За таких обставин позивач просив суд виселити [PERSON] та [PERSON] із квартири [ADDRESS]. У листопаді 2017 року [PERSON] доповнив свої вимоги про виселення відповідачів із квартири вимогами про визнання недійсною реєстрацію [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Додатково суду пояснив, що його син [PERSON], разом із своєю дружиною та сином мешкали у гуртожитку. Він дозволив їм проживати в своїй квартирі по вул. Нарбутівській, але без реєстрації. Мови про те, що вони будуть там жити постійно не було. Квартира була після будівельників і до відповідачів в ній ніхто не жив. Сам позивач проживав та проживає у квартирі своєї колишньої дружини [PERSON] за адресою м. Черкаси вулиця Героїв Майдану ([PERSON]), 14 квартира 223. Шлюб між ним та [PERSON] розірвано у грудні 2016 року. На даний час йому потрібна квартира по вул. Нарбутівській для власного проживання. Він бажає сам жити у своїй квартирі по вул. Нарбутівській та знайти людину, яка б доглядала його і піклувалася про нього. Жити із своїм сином [PERSON] та його родиною він не бажає. Однак [PERSON] разом зі своєю сімєю не залишають його квартиру і продовжують там жити всупереч його волі. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Додатково суду пояснила, що спільне проживання позивача із відповідачами неможливо, бо між ними систематично відбуваються сварки та конфлікти. [PERSON] бажає використовувати свою квартиру по вул. Нарбутівській для власного проживання. Відповідач [PERSON] не визнав позовні вимоги, посилаючись на те, що він з сімєю заселився в квартиру, яка належить позивачу, з його відома та згоди. Вони в той час проживали в гуртожитку, а дана квартира стояла вільна і без ремонту. Батько йому сказав, що він може зробити в квартирі ремонт і жити там з сімєю. У 2006 році, коли вони з сином зареєструвались у квартирі, позивач ще не був інвалідом. Інвалідність [PERSON] отримав у 2007 році, а тому посилання позивача на те, що вони використали його безпорадний стан є безпідставними. За комунальні послуги в квартирі сплачує він, а не [PERSON]. Відповідачем [PERSON]М було надано письмові заперечення, в яких він посилався на те, що квартира по №7 по вул. Нарбутівська, 20 в м. Черкаси є спільною власністю його батьків [PERSON] та [PERSON], оскільки придбана ними в 2004 році під час перебування в шлюбі, однак право власності було зареєстровано лише на позивача. Шлюб між батьками розірвано в кінці 2016 року. В даній квартирі він проживає постійно зі своєю сімєю. Іншого житла в них немає. В квартиру він з сімєю вселився за згодою батька у 2004 році. Квартира без ремонту, оскільки це була новобудова. Вони з дружиною за власні кошти зробили в квартирі ремонт, придбали меблі та інші необхідні предмети побуту. З 2004 року вони оплачують всі комунальні послуги та внески на утримання будинку. У 2006 році він з відома позивача зареєструвався разом з сином в квартирі [ADDRESS], яка належить позивачу. Отже твердження позивача, що він з 2004 року не знав, що він разом з сімєю проживають в його квартирі та що з 2006 року він з сином в ній зареєстровані, не відповідає дійсності. Позивач не може надати будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів. Вважає, що позивачем пропущено термін позовної давності для звернення з даними позовними вимогами до суду. Крім того, позивач всупереч вимогам Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України хоче зняти з реєстрації та виселити неповнолітнього [PERSON] Вважав вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] не визнав позовні вимоги, посилаючись на те, що в даній квартирі він проживає з дитинства. Йому не зрозуміло чому дід хоче виселити його з квартири, в якій він зареєстрований. Обставин вселення та реєстрації в квартирі він не памятає, оскільки на той час йому було лише 5 років. Законний представник неповнолітнього відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала та заперечувала проти зняття відповідачів з реєстрації та їх виселення, оскільки вони сімєю вселились в квартиру, що належить позивачу з його відома та згоди, реєстрація чоловіка та сина відбулись також з відома та згоди позивача. Перешкод в проживанні позивачу вони не створюють. Просила застосувати позовну давність до вимог позивача, оскільки вселення в квартиру відбулося ще у 2004 році. Позивач про цей факт знав і міг в межах позовної давності звернутись до суду з даними вимогами. Представник відповідача [PERSON] підтримала пояснення відповідачів, позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову. Просила застосувати до вимог [PERSON] позовну давність, оскільки він пропустив термін звернення з даними вимогами до суду. Також вважала, що [PERSON] та [PERSON] вселилися у спірну квартиру як члени сімї власника, а отже можуть бути виселені тільки з підстав передбачених ст. 116 ЖК УРСР. Представник органу опіки та піклування заперечувала в частині задоволення позовних вимог щодо виселення та зняття з реєстрації неповнолітнього [PERSON], оскільки вважала, що в такому випадку будуть порушені права дитини. Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника органу опіки та піклування, допитавши свідка, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] [INFO] є інвалідом І групи з 01.12.2007 року безстроково, потребує сторонньої допомоги та догляду, що підтверджено Довідкою МСЕК №123145 (а.с. 3). Відповідно до Свідоцтва про право власності серії САА №057049 від 25.03.2003 року (а.с. 4) [PERSON] є власником квартири за адресою: місто Черкаси, вулиця Нарбутівська (до перейменування Петровського), 20, кв. 7. Квартира приватизована згідно із Законом «Про приватизацію державного житлового фонду». Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстроване у встановленому порядку (а.с. 5). Під час вирішення даної справи в суді відповідачами не доведено, що співвласниками вказаної квартири крім [PERSON] є й інші особи. За відомостями Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради (а.с. 96-101) у квартирі за адресою: м. Черкаси вул. Нарбутівська (до перейменування Петровського), 20, кв. 7 зареєстровані, - [PERSON] [INFO]; [PERSON] [INFO] з 25.01.2006 року по теперішній час; [PERSON] [INFO] з 25.01.2006 року по теперішній час. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є колишньою дружиною позивача, шлюб з яким розірвано у 2016 році та матірю відповідача [PERSON]. Квартиру [ADDRESS] позивач отримав під час їхнього шлюбу, однак право власності на квартиру оформлено тільки на позивача. Оскільки вони з позивачем проживали в квартирі, яка належить їй за адресою: [ADDRESS], то вона запропонувала щоб у квартиру по вул. Петровського переїхав жити їх син [PERSON] разом зі своєю сімєю. На той час син [PERSON] з сімєю проживав в гуртожитку, свого житла не мав. Квартира була в новобудові, без ремонту. Позивач у квартирі по вул. Петровського ніколи не жив. [PERSON] погодився, щоб [PERSON] зі своєю дружиною та сином переїхав жити у квартиру по вул. Петровського. [PERSON] з дружиною зробили в квартирі ремонт, купили меблі та інші необхідні речі. У 2006 році онуку [PERSON] необхідно було йти до школи, а для цього треба прописка. Тоді вона у 2006 році діючи від імені [PERSON] на підставі довіреності, яка була видана їй [PERSON] та посвідчена нотаріусом [PERSON] сама написала заяви про згоду на реєстрацію [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Де на даний час вказана довіреність вона не знає бо пройшло багато часу. Позивач не заперечував проти реєстрації відповідачів в його квартирі, але не мав вільного часу щоб зробити це особисто, тому і оформив на неї довіреність. [PERSON] із сімєю постійно проживають в даній квартирі та сплачують всі комунальні послуги. Відповідно до інформації наданої приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу [PERSON] від 04.12.2017 №603/01-16 (а.с.128) 18.04.2003 року нею були посвідчені та зареєстровані в реєстрі під №1263, 1266 довіреності від імені [PERSON], [INFO]. У звязку зі спливом строку зберігання вказані довіреності знищені у червні 2015 року. Цивільне та житлове законодавством України виділяє наступні правові категорії осіб (крім власника), які можуть мешкати у житлі належному фізичній особі на праві власності: 1) члени сімї власника жилого будинку/квартири (ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України); 2) наймач та члени його сімї (ст. 158 ЖК УРСР, ст. 810, 816 ЦК України); 3) тимчасові мешканці (ст. 98, 161 ЖК УРСР, ст. 818 ЦК України). Визначаючи до якої із означених категорій належить відповідачі [PERSON] та [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, - сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. В судовому засіданні сторонами не заперечувалось, що [PERSON] та [PERSON], як на час вселення у спірну квартиру так і на час розгляду справи в суді не проживали спільно із позивачем [PERSON], не вели з ним спільного господарства та не були повязані спільним побутом. Вказане підтверджено зокрема і Актом КП «Соснівська СУБ» (а.с. 34) згідно з яким [PERSON] з 1985 року постійно проживає разом з [PERSON] за адресою [ADDRESS] та [PERSON] ОСББ «Сімя» (а.с. 35) згідно з яким за адресою [ADDRESS] з 2004 року проживають [PERSON] його дружина [PERSON] та син [PERSON], а крім них в даній квартирі ніхто не проживає. Отже в розумінні статті 3 СК України, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сімї [PERSON] та вселилися в спірну квартиру не як члени сімї власника житла. Також відповідачі [PERSON] і [PERSON] не є наймачами спірного житла або членами сімї наймача. Відповідно до ч.1 ст. 810 ЦК України, - \~за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 812 ЦК). Згідно ст. 158 ЖК УРСР, - наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. В розумінні ст. 810, 812 ЦК України та ст. 158 ЖК УРСР договір найму житла між [PERSON] та [PERSON] не укладався, плату власнику за проживання у житлі відповідачі не вносять, а отже [PERSON] не є наймачем, а [PERSON] не є членом сімї наймача. За таких обставин суд приходить до висновку, що правовий статус відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо спірної квартири необхідно визначити, як тимчасові мешканці. Судом встановлено, що відповідачі вселилися у спірне житло з відома та згоди власника [PERSON], однак така згода не передбачала безстрокового проживання у квартирі позивача. За змістом ч.3 ст. 818 ЦК України та ч.3 ст. 98 ЖК УРСР, - тимчасові мешканці на вимогу власника або наймача зобовязані не пізніше семи днів від дня пред'явлення вимоги про звільнення помешкання, звільнити житло, а у разі відмови, - підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. [PERSON] свою вимогу до [PERSON] та [PERSON] про звільнення квартири за адресою: [ADDRESS] сформулював у позові поданому до суду 30.08.2017, однак незважаючи на це, станом на 11.12.2017 відповідачі добровільно вказану квартиру не звільнили. Зміст права власності полягає в тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що [PERSON], як власник житла має право вимагати виселення зі своєї квартири, що потрібна йому для власного проживання, відповідачів [PERSON], [PERSON], які є тимчасовими мешканцями та в добровільному порядку не звільняють житло. Примушування позивача проживати у своїй квартирі разом із [PERSON] та [PERSON] є протиправним. На час вирішення справи судом позивач є дієздатним, а отже вправі сам вирішувати з ким йому проживати та хто буде здійснювати за ним догляд і надавати допомогу. За таких обставин позовні вимоги в частині виселення відповідачів підлягають задоволенню та [PERSON] і [PERSON] необхідно виселити із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Доводи відповідачів та їх представників про застосування строку позовної давності, у даному випадку не можуть бути прийняті судом, оскільки власник не обмежений будь-яким строком для заявлення вимог про виселення зі своєї квартири тимчасових мешканців. Щодо виселення [PERSON], якому на час розгляду справи виповнилося 17 років, то суд вважає, що житлом його зобовязані забезпечити батьки, а не дід. В той же час судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсною реєстрації відповідачів у спірній квартирі. При цьому, розглядаючи справу в межах позовних вимог, суд враховує, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не передбачає такої дії, як визнання реєстрації недійсною. Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою КМУ №207 від 02.03.2016, передбачають можливість скасування реєстрації місця проживання (пункт 28), однак позовних вимог про скасування реєстрації [PERSON] не заявляв. В той же час згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - судове рішення про виселення, яке набрало законної сили є підставою для зняття з реєстрації місця проживання. Доводи відповідачів про те, що вони за власні кошти зробили ремонт у квартирі позивача можуть бути предметом судового розгляду в іншій справі, у випадку їх відповідного звернення до суду. Судові витрати підлягають розподілу згідно ст. 88 ЦПК України, з урахуванням того, що позивач як інвалід І групи звільнений від сплати судового збору, а відповідач [PERSON] є неповнолітнім. На підставі ст. 317, 379, 382, 383, 391, 818 ЦК України, ст. 98 ЖК УРСР,

Outcome: partial