Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківської міської ради (надалі «Відповідач»), в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/12 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0646 га, кадастровий номер 2610100000:20:001:0228, яка знаходиться на вулиці Озаркевича, 17 м. Івано-Франківськ, яка належала спадкодавцю [PERSON]. Представником Позивача подано до суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі Позивача. Позовні вимоги мотивовані тим, що Позивач є спадкоємцем за законом після смерті свого батька [PERSON], до складу спадщини після смерті якого входить, окрім іншого, частка земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0646 га, кадастровий номер 2610100000:20:001:0228, яка знаходиться на вулиці Озаркевича, 17 м. Івано-Франківськ. В той же час, як зазначено в позовній заяві, нотаріусом було відмовлено Позивачу у видачі свідоцтва на право на спадщину на зазначену земельну ділянку у звязку з тим, що у державному акті на право власності на земельну ділянку не визначено частки у спільній власності померлого [PERSON]. Представником Відповідача Івано-Франківської міської ради, подано заяву про розгляд справи без їх участі, в якій при вирішенні позовних вимог Відпвоідач покладався на розсуд суду за умови доведення обставин, на які Позивач посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Статтею 328 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною 1 статті 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (частина 2 статті 373 ЦК України). Відповідно до Свідоцтва про смерть серія І-НМ № 198703 від 05 листопада 2014 року [PERSON] помер 05 листопада 2014 року у віці 74 роки. Як зазначено Позивачем в позовній заяві, до складу спадщини після смерті її батька [PERSON] входить 1/12 частина земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0646 га, кадастровий номер 2610100000:20:001:0228, яка знаходиться на вулиці Озаркевича, 17 м. Івано-Франківськ, яка належала на праві власності [PERSON] на підставі державного акту. Так, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 981710, земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0646 га, кадастровий номер 2610100000:20:001:0228, яка знаходиться на вулиці Озаркевича, 17 м. Івано-Франківськ, належить на праві спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Абзацом першим частини 2 статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Доказів на підтвердження того, що за життя [PERSON] між ним та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було досягнуто домовленості щодо поділу часток у спільній сумісній приватній власності на земельну ділянку площею 0,0646 га, кадастровий номер 2610100000:20:001:0228, яка знаходиться на вулиці Озаркевича, 17 м. Івано-Франківськ, або на підтвердження іншого розміру часток (а не 1/12) відповідно до закону чи рішення суду, Суду надано не було, а Судом таких обставин не встановлено. Відповідно до частини 1 статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Частиною 1 статті 1268 визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України). Згідно з частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як встановлено Судом, після смерті батька [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку. В той же час, листом від 24 червня 2015 року № 2135/02-14/5 нотаріусом було відмовлено Позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що в Державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 981710 не визначена частка у спільній власності померлого [PERSON]. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на частку спірної земельної ділянки в порядку спадкування. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Частиною 1 статті 81 Земельного кодексу України (надалі «ЗК України») визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 126 ЗК України). Як зазначено в пункті 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду Ураїни з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків. Відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. В пункті 3.5. [PERSON] спеціалізованого суду Ураїни з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено наступне: «… відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут)». Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» «відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним то з урахуванням цього порядку». Обставин складення [PERSON] заповіту на спірну земельну ділянку на користь іншої особи (осіб) Судом не встановлено, оскільки підтверджуючі цьому докази в матеріалах справи відсутні. Враховуючи все вищевикладене в сукупності, дослідивши матеріали справи, Суд дійшов висновку про те, що оскільки право власності [PERSON] на 1/12 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0646 га, кадастровий номер 2610100000:20:001:0228, яка знаходиться на вулиці Озаркевича, 17 м. Івано-Франківськ, було оформлене у встановленому чиним законодавством порядку та підтверджується зареєстрованим Державним актом про право приватної власності на землю (а.с. 5), а тому Суд вбачає підстави для визнання за Позивачем, як за спадкоємцем за законом на спірну земельну ділянку, права власності на 1/12 частки даної земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків. На підставі викладеного,

Outcome: approved