Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася з цим позовом до суду, посилаючись на те, що 17 травня 2011 року Ставківською сільською радою Березівського району Одеської області було прийняте рішення про водозабезпечення населення с.Ставкове на літній період, яким заборонено поливати городи в літній час. 10 червня 2011 року нею, як головою сільської ради, проводилась сходка жителів села, які мешкають по вулицям Путенцова і Молодіжна. На цій сходці були присутні приблизно 30-40 громадян, яким було доведено до відома існування вказаного рішення. Зокрема, було також зазначено, що відповідачка здійснює полив свого городу, що заборонено рішенням сесії. З приводу цього остання у брутальній, принизливій та непристойній формі почала на неї гучно кричати у присутності громадян нецензурною лайкою та висловлювати в її адресу образи, що вона є корумпованою особою, хабарницею та жінкою легкої поведінки. В результаті таких неправдивих поширених відомостей вона почала страждати та переживати, їй було соромно дивитись в очі своїм співробітникам, знайомим, близьким та односельцям. Оскільки вказане висловлення з боку відповідачки безпідставно ганьблять її й завдають шкоди честі, гідності і ділової репутації, тому просить зобов'язати її спростувати висловлену відносно неї неправдиву інформацію на сходці села Ставкове Березівського району Одеської області на протязі одного місяця з дня набрання рішенням законної сили та в рахунок компенсації моральної шкоди стягнути 3000 грн. Представник відповідача позов не визнавав та пояснив, що висловлені його довірителем відомості відносно позивачки на сходці села Ставкове Березівського району Одеської області містять в собі ознаки оціночних суджень, тому позов не може бути задоволений. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, вивчивши матеріали справи та аналізувавши ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), практику застосування прецедентного права Європейським Судом з прав людини (далі Європейський Суд) при вирішенні діфамаційних спорів, які є частиною національного законодавства і джерелом права в Україні та норми національного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Відповідно до ст.10 Конвенції, ратифікованої Україною, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, які стосуються також і преси, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або санкцій, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського спокою, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. У рішенні від 7 грудня 1976 року у справі Хендісайд проти Сполученого Королівства Європейський Суд з прав людини зазначив і знову нагадав у п.41 свого рішення від 8 липня 1986 року у справі Лінгенса (Lingens case, 12/1984/84/131), що свобода вираження поглядів, гарантована ч.1 ст.10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання ч.2 ст.10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Європейський Суд звернув увагу на необхідність розрізнення фактів та оціночних суджень: «На думку суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна», зазначив суд у рішенні від 18 липня 1986 року (справа Лінгенса, п.46) та у продовження цієї думки у п.41 рішення від 29 березня 2005 року у справі «Українська Пресс-Група» проти України підкреслив, що у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке захищається ст.10 Конвенції. Імплементуючи зазначене у національному законодавстві, зокрема, у ст.47-1 Закону України «Про інформацію», законодавець вказав, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У справі Lindon, Otcharotry Lanrens and Iuly v.France (рішення від 22 жовтня 2007 року) Європейський суд з прав людини знову звернув увагу на те, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести відмінність між ствердженнями про факти і оціночними судженнями. У той час як реальність фактів може бути продемонстрована, істинність оціночних суджень не може бути предметом доказування. Вимога довести істинність оціночного судження не може бути виконана і порушує саме право на вільне вираження поглядів, яке є важливим елементом права, гарантованого ст.10 Конвенції. Класифікація висловлювання як ствердження про факт чи оціночне судження представляє собою питання, яке перш за все знаходиться у рамках свободи розсуду національної влади, зокрема національних судів. Проте навіть якщо висловлювання представляло собою оціночне судження, воно повинно бути підтверджено достатньою фактичною підставою, за відсутності якого буде визнано таким, що виходить за належні рамки. Судом встановлено, що 17 травня 2011 року рішенням сьомої сесії шостого скликання Ставківської сільської ради Березівського району Одеської області «Про водопостачання населення сільської ради на літній період» №86 було зобов'язано сільську голову та депутатів сільської ради проводити перевірку використання питної води в літній період жителями сіл з метою виявлення громадян, які здійснюють поливання городів, та прийняття відповідних заходів реагування (а.с.4). Як свідчить з пояснень представника позивача зазначене рішення сільської ради було доведено до відома на сходці жителів села в 18 годин 10 червня 2011 року. Однак під час проведення цієї сходки відповідачка образливо принизила честь, гідність і ділову репутацію голови сільської ради - [PERSON], поширивши неправдиві відомості, що остання є корупціонеркою та хабарницею. Про поширення відповідачкою відомостей, які ображають честь і гідність позивачки, підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] Вирішуючи питання щодо покладення цивільно-правової відповідальності на відповідача слід приймати до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в своїй постанові «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року про те, що згідно з положеннями ст.277 ЦК і ст.10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірної інформації. Факт вчинення хабарництва та корупційних діянь позивачкою не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Беручи до уваги, що питання щодо висловлювань як стверджень про факти або оціночні судження знаходиться у рамках свободи розсуду національних судів, суд дійшов висновку, що інформація, яка поширена відповідачем серед жителів села Ставкове про те, що позивачка є хабарницею та корупціонеркою не може представляти собою оціночні судження, а лише вказує на факти, які не відповідають дійсності. Слід нагадати, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправильно, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. В Юридичної енциклопедії визначено, що під терміном «хабарництво», про який йдеться у висловленнях відповідача на сходці жителів села Ставкове слід розуміти лише одержання хабара. Проте хабарництво - це родове поняття, яке охоплює одержання хабара, давання хабара, посередництво у хабарництві. Термін «Хабарник», згідно словника синонімив Караванського та словара Єфремової, - це є халтурник, хапун, здирник, дерун, здирник, хапайло, а також той, хто отримує хабар, хабару. Закон України «Про засади запобігання та протидії корупції» зазначає, що під корупцією розуміється діяльність осіб, уповноважених на виконання функцій держави, направлена на протиправне використання наданих їм повноважень для одержання матеріальних благ, послуг, пільг або інших переваг Терміни «корупція» та «корупційні злочини» - це соціальні явища, які характеризується підкупом - продажністю державних та інших службовців і на цій основі корисним використанням ними в особистих чи вузькогрупових, корпоративних інтересах офіційних службових повноважень, пов'язаних з ними авторитета та можливостей. Не важко помітити, що в цьому визначенні корупція фактично ототожнюється із хабарництвом. Тому для висловлювань, пов'язаних з оцінкою дій позивача, які містять звинувачення, необхідною умовою є надання доказів для їх підтвердження. Такі звинувачення повинні містити факти, проте відповідач не мав права висловлювати вищевказані відомості, не наводячи доказів такого звинувачення. Відтак, його інформація не може розглядатися як допустима критика. Об'єктивна критика передбачає відповідність оціночного судження незаперечливим або доведеним фактам. Наведена публічна інформація не підтверджена достатньою фактичною підставою та за її відсутністю вона вважається такою, що виходять за належні межі. Тому поширені відносно позивача свідчення, які містять ознаки кримінально- караного діяння, є діфамаційними. Свобода висловлювати такі звинувачення в сенсі ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод виникає тільки після приведення доказів, якими є твердження про факти. У продовження викладеного необхідно уточнити, що фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, відповідно до ст.ст.94, 277 ЦК України має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень. Зі змісту ст.277 ЦК вбачається, що при розгляді справи за позовом про визнання інформації недостовірною, захист честі та гідності, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: 1) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 2) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи; тобто позивача; 3) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 4) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Приймаючи до уваги сукупність наведених обставин, у суду не виникає сумнівів, що в діях відповідача, який відповідно ч.4 ст.277 ЦК України повинен спростувати поширену недостовірну інформацію, є вказаний склад правопорушення. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. У статті 3 Конституції України регламентовано, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Дане положення відповідає проголошеному в статті 1 «Загальній Декларації прав людини» принципу про те, що всі люди народжуються вільними і рівними в своїй гідності і правах. Вони наділені розумом і совістю і повинні діяти по відношенню один до одного у дусі братства. Оскільки для покладання відповідальності за національним законодавством на заподіювача моральної шкоди необхідна сукупність чотирьох умов, а саме: наявність моральної шкоди, протиправності його дій чи бездіяльності, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою та вини в спричиненні моральної шкоди, тому, виходячи з наведеної конструкції цивільно-правової відповідальності й сукупності доказів, суд вважає, що внаслідок неправомірної бездіяльності відповідачки, яке виразилося у порушенні правил добросусідства, а саме у тривалому невикорчуванні вишень, коріння яких розрослися на територію домоволодіння позивачів й обмежують їх вільно користуватись власністю, заподіяна останнім моральна шкода. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом в межах заявлених позовних вимог, залежно від характеру і об'єму заподіяних позивачу моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача і інших обставин. Особливо враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін в його життєвих зв'язках, ступінь зниження ділової репутації, часу і зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, намірів, з якими діяв заподіювач шкоди. Тому, враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у відповідності до практики застосування прецедентного права Європейським Судом з прав людини, положень ст.1167 ЦК України і роз'яснень вищевказаного Пленуму Верховного Суду України слід задовольнити частково.

Outcome: approved