Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

[PERSON] просить визнати недійсним рішення Любешівської селищної ради Волинської області № 12/14 від 31 жовтня 2007 року та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 646586 від 15 січня 2008 року; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,15 гектара, яка розташована по [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що в жовтні 2013 року в Любешівському районному суді отримала судове рішення у справі № 2-308/08 від 11 вересня 2008 року, з змісту якого дізналась, що на підставі рішення Любешівської селищної ради Волинської області № 12/14 від 31 жовтня 2007 року відповідач [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]. Вважає, що приватизація [PERSON] земельної ділянки проведена незаконно та підлягає скасуванню з таких підстав. Спірна земельна ділянка надавалась під індивідуальну забудову у безстрокове користування батьку позивача - [PERSON] - 28 січня 1955 року. 11 лютого 1955 року Любешівською державною нотаріальної конторою було посвідчено договір на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, укладений між Любешівським райкомунгоспом та [PERSON] Згодом батько побудував житловий будинок з господарськими будівлями. [PERSON] помер [INFO], спадщину по смерті якого прийняла [PERSON], мати позивача. [PERSON] померла [INFO]. По її смерті спадщину прийняла позивач шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, однак своїх спадкових прав на будинок не оформляла. В 1991 році її син [PERSON] з сім'єю, в тому числі з відповідачем [PERSON], з її дозволу почали проживати у будинку по [ADDRESS]. Рішення Любешівської селищної ради про безоплатну передачу відповідачу [PERSON] у власність земельної ділянки порушують її права як власника успадкованого будинку з господарськими будівлями і спорудами на користування спірною земельною ділянкою, її приватизацію тощо. В судовому засіданні позивач, її представники позов підтримали. При цьому представник позивача [PERSON] звернула увагу на наступне. Відповідач [PERSON] на момент прийняття оскаржуваного рішення Любешівської селищної ради не була власником будинку, на якій він розташований. Державний акт на право власності на спірну землю був однією з підстав для визнання права власності за [PERSON] на успадкований позивачем будинок. Право [PERSON] на спадкове майно нерухоме майно, яке розміщене по [ADDRESS], поновлено у судовому порядку. За таких умов підлягає поновленню і право позивача на землю, на якій розташоване згадане вище майно. Представник відповідача - Любешівської селищної ради Волинської області - Божко В.В. до суду не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов [PERSON] визнав. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилась. Її представник [PERSON] проти позову заперечив. Вважає, що якщо у позовних вимогах не ставиться питання про порушення Любешівської селищною радою процедури видачі [PERSON] земельної ділянки, вимоги позивача є некоректними. Цивільне законодавство момент виникнення права власності на нерухоме майно пов'язує з його державною реєстрацією. Рішення суду, яким визнано право власності [PERSON] на будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], набрало законної сили у березні 2014 року. На момент розгляду цієї справи позивач не здійснила державної реєстрації своїх майнових прав, відтак підстав для задоволення позову немає. Заслухавши пояснення учасників процесу, проаналізувавши письмові докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частинами 1, 3 статті 61 ЦПК встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Предметом судового розгляду є питання правомірності набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS]. При вирішенні цього спору застосуванню підлягає законодавство чинне на момент прийняття Любешівською селищною радою Волинської області рішення щодо спірної землі. Відповідно до частини 1, 2, 5 статті 116 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року (далі - ЗК 2001 року) в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного рішення Любешівською селищною радою, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно з частиною 1 статті 126 ЗК 2001 року право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Порядок та підстави, умови припинення права власності чи права користування земельними ділянками визначені статтями 140-149 ЗК 2001 року. Зокрема згідно з статтею 141 ЗК 2001 року підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати. Відповідно до частини 3 статті 152 ЗК 2001 року захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до пункту 7 Перехідних положень ЗК 2001 року громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Рішенням виконкому Любешівської районної ради депутатів трудящих № 42 від 28 січня 1955 року [PERSON], батьку позивача, надано право індивідуальної забудови на земельній ділянці [ADDRESS]. На виконання цього рішення в лютому 1955 року між [PERSON] та Любешівським райкомунгоспом укладено договір про безплатне безстрокове користування вказаною земельною ділянкою. Забудовник взяв на себе зобов'язання побудувати на наданій землі житловий будинок з господарськими будівлями. Згодом було затверджено проект будівництва та зведено житловий будинок. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO]. В будинку по [ADDRESS] продовжувала проживати його дружина, мати позивача [PERSON], [PERSON], яка померла [INFO]. Вулицю [ADDRESS] перейменовано на вулицю [ADDRESS] відповідно до рішення сесії селищної ради № 12/2 від 20 липня 1984 року; у зв'язку з впорядкуванням адресною нумерації будинку [ADDRESS] присвоєно [ADDRESS], про що свідчить довідка Любешівської селищної ради № 3030 від 03 жовтня 2013 року. Рішенням Любешівської селищної ради № 12/14 від 31 жовтня 2007 року зокрема було передано [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS]. Право власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], визнано за [PERSON] рішенням Любешівського районного суду у справі № 162/1990/13-ц від 20 січня 2014 року. При цьому встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину по смерті своєї матері [PERSON] в порядку статей 529, 548, 549 Цивільного Кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року. Вказане рішення набрало законною сили відповідно до ухвали Апеляційного суду Волинської області від 26 березня 2014 року. Таким чином, судом встановлено, що 31 жовтня 2007 року, на момент прийняття Любешівською селищною радою спірного рішення щодо надання у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] ця земля не була вільною, на ній вже був збудований житловий будинок. [PERSON] не була його власником. [PERSON], приймаючи спадщину на нерухоме майно, відповідно до статті 90 чинного у той час Земельного Кодексу Української РСР від 08 липня 1970 року набула права користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Надаючи у власність спірну земельну ділянку іншій особі, окрім як [PERSON], Любешівська селищна рада повинна була б в порядку статей 140-149 ЗК 2001 року припинити право користування нею, що зроблено не було. Суд вважає, що відсутність державної реєстрації права власності [PERSON] на нерухоме майно, яке розташоване по [ADDRESS], при вирішенні цього спору правового значення не має. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто, як вбачається з вказаної норми, державна реєстрації прав на нерухоме майно є лише офіційним визнання права власності, тобто права, яке вже мало виникнути до її проведення. При цьому суд також зазначає, що право [PERSON] на спадкове майно поновлено та визнано судом, відповідні рішення набрали законної сили. Як з'ясувалось в судовому засіданні, що окрім як [PERSON], оскаржуваним рішенням Любешівської селищної ради 31 жовтня 2007 року передавались і інші земельні ділянки іншим громадянам. Відтак, скасування рішення органу місцевого самоврядування повністю призведе до порушення земельних прав осіб, які не брали участі в розгляді справи і не мають ніякого відношення до цього спору. Тому позов в частині визнання недійсним рішення підлягає до часткового задоволення. Також не підлягає до задоволення вимога позивача про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Відповідно до статті 126 ЗК 2001 року в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносини, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Отже, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, визначеним у статті 152 ЗК 2001 року. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Право на земельну ділянку, посвідчене державним актом, є похідним від відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки. Таким чином, за змістом статті 152 ЗК 2001 року на момент виникнення спірних правовідносин визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа, не передбачено зазначеною нормою. Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним, що й зроблено позивачем. Разом з тим, для можливості реалізації передбачених статтею 377 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, статтею 120 ЗК 2001 року земельних прав [PERSON], слід скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну землю. Оскільки державна реєстрації прав на землю у 2007-2008 роках здійснювалась згідно з Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель (наказ Державного комітету України по земельних ресурсах № 174 від 02 липня 2003 року), то її скасування слід здійснити шляхом виключення з відповідного запису Книги реєстрації державних актів на право на землю відомостей про [PERSON] як власника цієї земельної ділянки Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з положень статті 88 ЦПК. Оскільки позивач звільнена від оплати судового збору, його слід стягнути з відповідачів. Щодо стягнення з відповідачів витрат по оплаті [PERSON] правової допомоги суд констатує наступне. На підтвердження витрат на правову допомогу стороною позивача надано квитанцію до прибуткового касового ордеру, згідно якої [PERSON] сплатила адвокату [PERSON] гонорар у сумі 2800 гривень. Вказана сума прописана і в договорі про надання правової допомоги, який укладений між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] З змісту договору вбачається, що правова допомога адвоката у цій справі полягала у складанні позовної заяви та інших процесуальних документів, представництво [PERSON] в суді. Суду не подано даних про кількість годин, які витратила адвокат при підготовці процесуальних документів у цій справі. [PERSON] була присутньою у Любешівському районному суді при розгляді справи 14 травня 2014 року, тривалість якого згідно даних журналу судового засідання становила 1 годину 15 хвилин 57 секунд. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Мінімальний розмір заробітної плати становить 1218 гривень. Таким чином, 1 година 15 хвилин 57 секунд ?1218 ? 40 % = 616,714 гривень. Зазначену суму слід стягнути з відповідачів на користь [PERSON] у рівних частках.

Outcome: partial