Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулись до суду з позовом через свого представника, в якому просять стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 04 серпня 2010 року у розмірі 52446,62 гривень, а також судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.08.2010 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. В період дії кредитного договору відповідач не дотримувався його умов, внаслідок чого станом на 30.06.2018 року в нього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 70647,53 грн., з яких: 8110,86 грн. - заборгованість за кредитом, 57425,80 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5110,87 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф (фіксована частина), 2473,65 гривень - штраф (процентна складова). Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.11.2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено у повному обсязі та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 21174,56 грн.. Посилаючись на неналежне виконання [PERSON] кредитних зобов`язань, позивач просив стягнути з відповідача на його користь, з врахуванням стягнутих рішенням суду сум, заборгованість за кредитним договором в розмірі 52446,62 грн., а також судовий збір в розмірі 1762,00 грн. 30 жовтня 2018 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України з Реєстру територіальної громади м. Харкова. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.10.2018 року провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. 23.11.2018 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 28.11.2018 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 18.12.2018 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи в загальному позовному провадженні. 18.12.2018 року до матеріалів справи від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила в задоволенні позови відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що позивачем не надано жодної інформації, підтвердженої належними доказами, що має значення для справи, а саме: номер кредитної картки, на яку відповідачеві були перераховані кредитні кошти у розмірі 8300,00 грн., строк кредитування, на який було надано відповідачеві грошові кошти в розмірі 8300,00 грн., термін та сума внесення чергового платежу за даним кредитом. Позивачем не надано належних доказів того, що підписуючи заяву відповідач мав на увазі саме ті Умови та правила надання банківських послуг, копію яких додано до позову. Також, враховуючи, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.11.2014 року вже стягнуто з відповідача на користь позивача суму позики в розмірі 8300,00 грн., то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів від суми позики після ухвалення зазначеного рішення підлягають відмові у повному обсязі, підтвердженням чого є правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.12.2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено. 18.01.2019 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 18.03.2019 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 10.04.2019 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення розгляду справи. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.04.2019 року в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. 27.05.2019 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшла заява про долучення до матеріалів справи документів. 27.05.2019 року на електрону адресу суду від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.05.2019 року визнано обов`язковою явку представника АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання для надання особистих пояснень. 29.05.2019 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 21.06.2019 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі представника відповідача та додаткові письмові пояснення. В судове засідання представник позивача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про розгляд справи за відсутності його представника, згідно якого позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву, в якій просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі та слухати справу за її відсутності. У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, дослідивши матеріали цивільної справи № 645/6041/17, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4). Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк». ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариства Комерційний банк «ПриватБанк»( а.с. 79-81). 04 серпня 2010 року [PERSON] заповнив та підписав заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк». З тексту заяви вбачається, що відповідач виявив бажання отримати платіжну кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Своїм підписом відповідач погодився з тим, що дана заява, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» становлять між позичальником та банком договір про надання банківських послуг. З умовами кредитування за таким видом картки відповідач ознайомлений 04.08.2010 року ( а.с. 20-21, 22). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За положеннями ст.ст. 526, 1054 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; за кредитним договором позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.п. 2.1.1.2.1, 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 кредитного договору, датою укладення договору є дата отримання карти, яка зазначена у заяві. Клієнт надає свою згоду на те, щоб кредитний ліміт встановлювався за рішенням банку та Клієнт дає право банку у будь-який момент змінити (зменшити, збільшити та анулювати) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно будь-якого розміру ліміту, встановленого ПАТ КБ «ПриватБанк». Пунктом 2.1.1.12.3. кредитного договору закріплено, що погашення кредиту - поповнення карткового рахунку клієнтом в розмірі мінімального обов`язкового платежу шляхом внесення коштів у готівковому або безготівковому порядку, а так само шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі доручення клієнта. Згідно п. 2.1.1.12.6. кредитного договору, за користування кредитом та овердрафтом ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховує проценти у розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13. Відповідно до п. 2.1.1.12.6.1 кредитного договору, при непогашенні суми простроченого кредиту на суму від 100,00 грн. клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування. За п. 2.1.1.5.5. договору, позичальник зобов`язався погашати заборгованість за Кредитом, процентами за його використання, за перевиплати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.11.2014 року (справа № 645/6041/14-ц) стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 21174,56 грн.. Відповідно до довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 30.06.2018 року (за період з 04.08.2010 по 30.06.2018) за відповідачем наявна загальна заборгованість у сумі 70647,53 грн., що включає: заборгованість за кредитом - 8110,86 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 57425,80 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 5110,87 грн.. Як зазначає позивач, від вказаної суми віднімається сума, яка була задоволена рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.11.2014 року за яким з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто грошові кошти, та різниця становить 49472,97 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф (фіксована частина), 2473,65 гривень - штраф (процентна складова). Отже, на підставі розрахунку заборгованості з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 52446,62 грн.. Разом з тим суд вважає вказану довідку неналежним доказом підтвердження заборгованості відповідача за кредитним договором, в тому числі за тілом кредиту, оскільки з довідки не вбачається рух коштів по картковому рахунку, в тому числі загальна сума вже сплаченого відповідачем кредиту (тіла кредиту). Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється часткового або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відсутність реального і своєчасного виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що банк, у зв`язку із допущеною заборгованістю зі сплати кредиту, скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором. Так, як вже зазначалось, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.11.2014 року вже було стягнуто з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.08.2010 року в розмірі 21174,56 грн. При цьому судом у вищезазначеному рішенні суду не встановлено, що з відповідача стягується лише частина заборгованості за кредитним договором. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився. У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. У справі, яка є предметом розгляду, встановлено, що банк скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, а також отримав судовий захист своїх прав. Таким чином, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Із матеріалів справи вбачається, що згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк у листопаді 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» використав право вимагати дострокового повернення суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, ухваливши 25.11.2014 року у справі № 645/6041/14-ц рішення про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Крім того, постановою Харківського апеляційного суду від 20 травня 2019 року заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.08.2010 року в розмірі 21174,56 грн. - скасовано. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - відмовлено. З огляду на викладене, необґрунтованими є посилання Банку на те, що на підставі статті 1048 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти та пеню, так як право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припинилося після пред`явлення до позичальника вимоги та ухвалення Фрунзенським районним судом м. Харкова рішення від 25.11.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 04.08.2010 року в розмірі 21174,56 грн. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Таким чином, суд не знаходить передбачених законом та підтверджених доказами підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у зв`язку з їх безпідставністю. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то судовий збір на користь позивача на підставі ст. 141 ЦПК України не стягується.

Outcome: dismissed