Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

[PERSON] свої вимоги доводить наступними фактичними обставинами, так в період з квітня місяця 2002 року і по день укладання шлюбу - 19.10.2006 вона та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в картирі [ADDRESS]. З вересня 2002 року з ними почали проживати їхні діти: сини відповідача [PERSON], 1993 року народження, [PERSON], 1999 року народження та її дочка [PERSON], 1999 року народження. В період такого проживання у фактичних шлюбних відносинах відповідач 31.12.2004 придбав у власність двокімнатну квартиру загальною площею 53,6 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира є їхньою спільною сумісною власністю, яке підлягає розподілу. Крім того, відповідач [PERSON] 06.09.2011 за договором купівлі-продажу №0609/1 (банківський кредит) придбав автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] державний реєстраційний номер [NUMBER]. Також за час проживання однією сім'єю та подружнього життя ними було придбано побутова техніка та меблі, а саме: пральну машину LG, холодильник LG, посудомийну машину Bosh, меблеву стінку у вітальню, диван, диван кутовий, крісло офісне, люстру. Просить визнати квартиру [ADDRESS], автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], побутову техніку та меблі спільною сумісною власністю подружжя та розділити у рівних частинах. Також просить стягнути із відповідача понесені нею судові витрати. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила визнати факт сумісного проживання сім'єю без шлюбу з квітня 2002 року та пояснила, що вона в 2001 році познайомилась із [PERSON] В січні 2002 року вони почали зустрічатися. В квітні 2002 року вона переїхала проживати до [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Вказану квартиру [PERSON] отримав в 1996 році. Просить поділити квартиру порівну, визнавши за нею право власності на 1/2 її частину; при розподілі автомобіля - вона погодилась на компенсацію його вартості; з приводу поділу меблів та побутової техніки - просила виділити їй холодильник LG та стінку, а також стягнути із відповідача судові витрати по сплаті нею судового збору при подачі позову в сумі 932,87 грн. та доплати в сумі 175 грн., судового збору при подачі заяви про забезпечення позову в сумі 275,60 грн., оплати витрат на проведення експертизи в сумі 1409,60 грн. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, не визнав вимоги сумісного проживання з 2002 року без реєстрації шлюбу, не визнав вимоги щодо визнання квартири спільною сумісною власністю, вважає її особистим майном, пояснив, що у вказаній квартирі він зареєстрований з 27.11.1996. Ця квартира належала ВАТ «Черксибудматеріали», де він працював з 14.01.1994 по 21.12.2005. Вказану квартиру він викупив за рахунок виконаних ним робіт і кошти сплатив до підписання договору купівлі-продажу, тобто розраховувався з серпня 1996 року по грудень 2004 року. Визнав автомобіль майном, яке підлягає розподілу, та погодився сплатити компенсацію позивачу половини його вартості. Також зазначив, що побутової техніки та меблів, про які вказує позивач, у нього немає в наявності, так як [PERSON] їх забрала, коли від нього виїжджала (виселялась). Додатково пояснив, що з [PERSON] він почав проживати однією сім'єю з літа 2005 року в квартирі по [ADDRESS]. З 2003 року вони дійсно їздили на море з дітьми. Зауважив, що суд не може прийняти як доказ фотографії, на яких вони разом зображені, так як ці знімки можуть лише підтверджувати їхні періодичні зустрічі при святкуванні свят та відпочинку, що може підтвердити лише дружні стосунки. Позивач [PERSON] до 2005 року проживала в квартирі [ADDRESS]. Просив відмовити у встановлені факту проживання однією сім'єю з 2002 року, відмовити у визнанні квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю, відмовити у розподілі побутової техніки та меблів, просив визнати за ним та позивачем по 1/2 частини Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Суд, заслухавши обґрунтування, доводи та заперечення учасників цивільного процесу, дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Постановою від 08.06.2016 у справі №6-2253цс15 Верховний Суд визначився з правовим режимом майна осіб, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. В ст. 3 СК України зазначається, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] (син відповідача) показав, що вперше побачив [PERSON] навесні 2002 року. Батько разом із нею приїхали до нього на змагання. Потім [PERSON] неодноразово приїздила до них додому як сама так і зі своєю донькою [PERSON]. В 2002 році позивач 3-4 тижні жила у них так як переховувалась від свого чоловіка. Проживала в одній кімнаті разом із батьком. Їздили разом на море в 2003, в 2004, в 2005 роках. Відносини між батьком та [PERSON] були схожі на відносини між чоловіком та жінкою, які зустрічаються. Показаннями свідка [PERSON] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знає з 2001 року так як разом працювали. Припускав, що вони почали проживати разом через пів року після смерті дружини [PERSON], яка померла в 2001 році. В 2003 році на прохання [PERSON] привозив стілешницю в квартиру на [ADDRESS]. Свідок [PERSON] показав, що тісно почала спілкуватись із дочкою [PERSON] - [PERSON] з 2005 року, але їхню сім'ю, тобто [PERSON] та [PERSON], знає з 2003- 2004 років. Бачила їх разом на дитячому майданчику на відпочинку. Неодноразово була у них в квартирі по [ADDRESS]. Допитана свідок [PERSON] показала, що знає [PERSON] з 2004 року. [PERSON] постійно забирав [PERSON] з роботи, приїздив на автомобілі. За цими відносинами вона спостерігала з 2004 року. Свідок [PERSON] дала показання суду про те, що дочка [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом з 2002 року. Їздили разом відпочивати. В квартирі по [ADDRESS] проживала вона, а дочка лише навідувалась. Свідок [PERSON] повідомила суду, що знає сторони з 2001 року, так як працювала з [PERSON]. В кінці 2001 року на початку 2002 року стосунки у [PERSON] та [PERSON] тільки складались. Весною 2002 року стосунки були притаманні подружжю. Свідок [PERSON] (дочка [PERSON].) в суді пояснила, що [PERSON] весною-літом 2002 року забрав маму до себе в квартиру по [ADDRESS] так як батько бив їх. В кінці серпня 2002 року вона теж переїхала в квартиру на [ADDRESS]. В квартирі по [ADDRESS] жила її бабуся. Свідок [PERSON] знає [PERSON] з 2000 року. Бачив [PERSON] та [PERSON] вже разом через декілька років після смерті дружини [PERSON], яка померла в 2001 році. Показання свідка [PERSON] (сусідки [PERSON].) про те, що знає [PERSON] з 2006 року, спростовуються відомостями фотокарток з посиланням на дату їх виготовлення. Факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] також підтверджується сімейними фотокартками (які мають посилання на дату їх виготовлення), які підтверджують усталеність відносин між ним, що притаманні подружжю. 19.10.2016 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис 1794. Суд вважає, що як показаннями так і зафіксованими подіями на фотокартках підтверджується факт проживання [PERSON] та [PERSON] з квітня 2002 по 19.10.2006 однією сім'єю без шлюбу, а тому в цій частині вимоги підлягають до задоволення. Що стосується вимог про розподіл майна суд встановив наступне. Згідно із положеннями ст.74 Сімейного кодексу, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього кодексу. Згідно із ч.4 ст.368 Цивільного кодексу, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Норми СК у ст. ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст.60 СК. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування ст.60 СК та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. З приводу предмета позовних вимог квартири [ADDRESS] судом встановлено, що [PERSON] з 27.11.1996 був зареєстрований у вказаній квартирі. Відповідно до договору житлового найму від 17.01.1996, укладеного між ВАТ «Черкасибудматеріали» та [PERSON], товариство здало в найм, а [PERSON] прийняв, належну на праві власності товариства квартиру [ADDRESS] з правом подальшого її викупу з відстрочкою виплати вартості квартири (п.1.1). За пунктом 1.4 після повного погашення вартості квартири наймачем ([PERSON].) вона (квартира) стає його власністю. Відповідно до п. 1.5 наймач отримує кредит строком на 10 років, який зобов'язується виплатити з відсотками з відрахуваннями визначеної договором суми із заробітної плати наймача. Наймач (п.3.4) дає згоду на відрахування з його заробітної плати щомісячно. Згідно довідки від 17.03.2016, яка надана ВАТ «Черкасибудматеріали», [PERSON] з 14.01.1994 по 31.12.2005 працював на ВАТ «Черкасибудматеріали» на посаді інженера із застосування комп'ютерів. В серпні 1996 року [PERSON] товариством надана квартира [ADDRESS]. За період з 01.08.1996 по 31.12.2004 за рахунок виконаних робіт [PERSON] здійснювалось погашення вартості вказаної квартири. Після погашення повної суми вартості квартири між ВАТ «Черкасибудматеріали» та [PERSON] 31.12.2004 укладено договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 31.12.2004 ВАТ «Черкасибудматеріали» продало, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Вказану інформацію підтвердив під час допиту в якості свідка головний бухгалтер [PERSON] З урахуванням встановлених обставин, а також при умові, що [PERSON] не довела наявність власних коштів, які б були підтверджені джерелом їх набуття, не довела, що це майно придбане внаслідок спільної їх праці або ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, суд вважає, що нерухоме майно - квартира [ADDRESS], є особистим майном [PERSON] так як придбана за особисті кошти останнього, і не може бути визнано спільно набутим під час проживання без шлюбу з [PERSON] Такі висновки суду узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України (справа №370/443/13-ц від 07.12.16, №6-846цс16 від 12.10.16, №6-2253цс15 від 08.06.15, №6-612цс15 від 01.07.15, №6-38цс15 від 03.06.15, №6-2641цс15 від 16.12.15). З приводу поділу автомобіля Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] державний реєстраційний номер [NUMBER] суд прийшов до наступних висновків. Встановлено, що вказаний автомобіль придбаний [PERSON] на підстав договору №0609/1 від 06.09.2011 у ПП «Мажар-2» та зареєстрований 15.09.2011, отримано держаний номерний знак [NUMBER]. Як позивач [PERSON] так і відповідач [PERSON] визнали, що вказаний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, що відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України не підлягає доказуванню. Дійсна вартість вказаного автомобіля згідно висновку авто товарознавчої експертизи від 08.08.2016 №50/16, становить 196469 грн. Стаття 70 (ч.1) передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Позивач [PERSON] в суді погодилась на отримання компенсації половини вартості автомобіля за умови внесення на депозитний рахунок всієї суми. Відповідачем [PERSON] під час розгляду справи такі кошти не були внесені на депозитних рахунок, однак ним не заперечувався факт виплати [PERSON] суми, визначеної судом. Незважаючи, що ч.5 цієї статті передбачено присудження одному з подружжя грошової компенсації за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, суд прийняв рішення про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 98 234,50 грн. (1/2 від дійсної вартості ТЗ) в якості компенсації за часку в автомобілі Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Таке рішення ґрунтується на тому, що суд врахував що автомобіль є неподільною річчю, а відмовляючи у стягненні компенсації та визнанні за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частини спірного транспортного засобу, суд таким чином навпаки створив би незручності у його подальшому спільному користуванні. Частина 3 ст. 372 ЦК України визначає, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, стягуючи компенсацію при поділі автомобіля Mitsubishi Lancer на користь [PERSON], суд вважає за необхідне припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на вказаний транспортний засіб. Вимоги про визнання спільною сумісною власністю побутової техніки та меблів, а саме: пральної машини LG, холодильника LG, посудомийної машини Bosh, меблевої стінки у вітальню та їх розподіл не підлягають до задоволення, так як позивач [PERSON] не довела, що вказане майно є в наявності та перебуває у відповідача. Крім того нею не спростовані доводи [PERSON] про те, що вказане майно було вивезено нею під час її добровільного виселення із квартири [ADDRESS]. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в сумі 2667,55 грн., які складають із сплати позивачем судового збору за подачу позову до суду пропорційно до задоволеним вимогам в сумі 982,35 грн., судового збору при подачі заяви про забезпечення позову в сумі 275,60 грн., оплати витрат на проведення експертизи в сумі 1409,60 грн. Враховуючи що позивач [PERSON] при подачі позову про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл майна сплатила лише за вимогу що стосується розподілу майна, судовий збір в сумі 275,60 грн. щодо вимог про встановлення факту, які задоволені на користь позивача [PERSON], необхідно стягнути із відповідача [PERSON] на користь держави (п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: кожна самостійна позовна вимога, яка міститься у поданому до суду позові, є об'єктом справляння судового збору).

Outcome: dismissed