Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-07 00:00:00

[PERSON]М звернулась до суду з вищевказаним позовом, який мотивувала тим, що «14» травня 1994 року вона уклала шлюб з [PERSON] , який вони зареєстрували у відділі РАГСу Ужгородської міської ради, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 14.05.1994 р. зроблено відповідний актовий запис за №255 Від шлюбу у сторін народилися троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Їх сім'я проживає в будинку, який належить на праві власності матері позивачки за адресом: 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Кольцова (теперішня назва Дендеші), буд. 125 На протязі останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до подання позовної заяви про розірвання шлюбу. Кожен з сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сімї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. Між ними постійно виникають сварки, оскільки відповідач зловживає спиртними напоями, поводить себе агресивно, часто піднімає на неї руку. Свідком сварок стають діти та мати позивачки , що тяжким чином впливає на їх психічний стан та кожен раз спричиняє душевні страждання. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають в сімї, він не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сімї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги . Протягом тривалого часу відповідач взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сімю. Відповідач взагалі не надає кошти для потреб сімї: харчування, одяг, комунальні послуги сплачуються нею самостійно. Разом з тим, проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов'язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати. Позивачка також не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов'язків щодо їх неповнолітнього сина. Дорослі сини будуть самостійно вирішувати як їм спілкуватися з батьком. Разом з тим, враховуючи ту обставину, що відповідач не надає зароблені кошти на потреби сім'ї, в тому числі сину, позивачка вважає, що відповідач в подальшому в добровільному порядку буде ухилятись від матеріального утримання меншого сина, тобто сплати аліментів. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовільнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розглядусправи, а також заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПКУкраїни ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши позицію позивача , дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, приходить до висновку, що позов із наведених у ньому мотивів обґрунтований і підлягає до задоволення з таких підстав. Так, в судовому засіданні встановлено , що «14» травня 1994 року [PERSON]М уклала шлюб з [PERSON] М , який вони зареєстрували у відділі РАГСу Ужгородської міської ради, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 14.05.1994 р. зроблено відповідний актовий запис за №255 Від шлюбу у сторін народилися троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Разом з тим, [PERSON], [INFO] є неповнолітнім. Дитина на даний час проживає з матір'ю та виховується матір'ю, батько дитини на її утримання матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає. Шлюбні відносини сторони не підтримують, спільне господарство не ведуть. Відповідно дост. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2ст.114 Сімейного кодексу України- у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зіст. 24 СК Україн ишлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно з ч. 3ст. 115 СК України- документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх дітей, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Крім того, приймаючи рішення та задовольняючи вимоги позивача щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини , суд виходить з положень ст. 51 Конституції України, таст.180 СК України, згідно з якими батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності дост. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Відповідно обов'язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. Відповідно до ст. 181 ч.3 СКУ За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці віддоходуїї матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.183 СК України, Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти надитину, визначаєтьсясудом. Визначаючи розмір аліментів, згідно з вимогамист. 182 СК України суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дітей; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, а також те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці признають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здатностей та фінансових можливостей. Суд роз'яснює, що згідно зіст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Суд роз'яснює, що згідно зіст. 192 СК Українирозмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Відповідно до п.1 ч.1ст. 367 ЦПК Українисуд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved