Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом в суд, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати недійсним договір про виділ часток у квартирі за адресою: [ADDRESS] від 21.07.2003 року, який укладений між [PERSON], яка діяла від свого імені та імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON], та [PERSON], який зареєстрований в реєстрі №1151 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Колодій О.Я., визнати недійсним договір купівлі-продажу частини квартири за адресою: [ADDRESS] від 21.07.2003 року, який укладений між [PERSON], яка діяла від свого імені та імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON], та [PERSON], який зареєстрований в реєстрі №1153 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Колодій О.Я., визнати за нею право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та автомобіль «Chevrolet Aveo», номерний знак [NUMBER], оранжевого кольору, а також зобов'язати Управління державної реєстрації Львівської міської ради, яка здійснює повноваження у сфері реєстрації у м.Львові, здійснити реєстрацію права власності за нею на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21.07.2003 року вона та її донька [PERSON], яка на той час була неповнолітня і вона діяла в її інтересах, уклали договір купівлі-продажу частини вказаної квартири зі своїм сином [PERSON], однак, такий договір уклали формально, жодних грошових коштів за квартиру син не сплачував. В серпні 2003 року він одружився із відповідачем [PERSON], яка почала проживати із сином в спірній квартирі. При цьому ствердила, що вона надавала грошові кошти для здійснення ремонту в квартирі та купівлі меблів, а в 2013 році надала синові 9000 дол. США для придбання автомобіля. [INFO] [PERSON] раптово помер, не залишивши заповіту. [PERSON] не визнає її право на квартиру та автомобіль, перешкоджає користуватися майном, хоча жодних коштів для придбання цього майна не надавала. Оскільки договір купівлі-продажу вказаної квартири був фіктивним, адже укладаючи його була домовленість про те, що фактично квартира залишається у її власності, син не сплачував жодних грошових коштів за квартиру, тому просить визнати недійсними договори про виділ часток у квартирі та купівлю-продаж, та визнати за нею право власності на спірні квартиру та автомобіль. Не погодившись з позовними вимогами, [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON], в якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Chevrolet Aveo», номерний знак [NUMBER], оранжевого кольору об'єктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], визнати за нею право власності на 3/4 частини вказаної квартири та 3/4 частини автомобіля. У судовому засіданні позивач ї її представники - [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, проти позову [PERSON] заперечили, зазначивши, що такий є безпідставним. При цьому доповнили, що [PERSON] з 1985 року проживала в спірній квартирі, яку приватизувала ще в 1998 році, для того щоб обладнати дану квартиру та зробити в ній ремонт змушена була поїхати за кордон на заробітки. З метою укладення в подальшому договору купівлі-продажу, між [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої доньки, та [PERSON] вони уклали договір про виділення часток в квартирі. Разом з тим, договори укладалися фіктивно, без наміру створити правові наслідки, квартира фактично залишалася у власності [PERSON], а син лише користувався такою. Щодо спірного автомобіля, то [PERSON] ствердила, що в 2013 році син звернувся до неї дати гроші на придбання автомобіля, який був необхідний для здійснення нею підприємницької діяльності. Хоча автомобіль і придбаний під час перебування відповідачки з [PERSON] в шлюбі, однак за кошти, надані [PERSON] Просять первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечили, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість, зокрема зазначили, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог. Зустрічний позов підтримали, вказуючи на те, що [PERSON] 21.07.2003 році придбав у матері 2/3 частини квартири, сплативши за неї грошові кошти. За час спільно життя квартира істотно збільшилася у вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, що підтверджується збільшенням втричі її інвентаризаційної вартості, тому вона є спільним майном подружжя. Щодо автомобіля [PERSON] зазначила, що в 2013 році вони з чоловіком придбали автомобіль «Chevrolet Aveo», номерний знак [NUMBER], за спільні кошти, оскільки вони обоє працювали, а отже він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач Управління державної реєстрації Львівської міської ради, яке належним чином було повідомлене про час та місце розгляду справи, не направило в судове засідання свого представника, при цьому суду представлено заяву за підписом в.о. начальника управління, в якій він просить розглядати справу за відсутності їх представника, при вирішенні позову покладається на думку суду. Треті особи - приватні нотаріуси Львівського міського нотаріального округу Копиляк К.М. і Колодій О.Я., які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, в тому числі копію матеріалів спадкової справи 02/2015, суд дійшов висновку, що в задоволенні первісного позову необхідно відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що однокімнатна квартира [ADDRESS] належала на праві приватної спільної сумісної власності позивачу [PERSON], її доньці [PERSON] та синові [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру [NUMBER] від 10.03.1998 року та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №967526 від 10.07.2003 року (т.1 а.с.12, 13). 21.07.2003 року між [PERSON], яка діяла в своїх інтересах і в інтересах неповнолітньої на той час доньки [PERSON], та [PERSON] укладено договір про виділення часток в квартирі, згідно умов якого за кожним із співвласників визнано по 1/3 частині вказаної квартири. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.07.2003 року, [PERSON] і [PERSON] продали, а [PERSON] придбав 2/3 частини квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.14). 09.08.2003 року [PERSON] зареєстрував шлюб разом із [PERSON], а [INFO] помер (т.1 а.с. 10, 39). Згідно п.5 даного договору купівлі-продажу продаж 2/3 частин квартири вчинено за 6822 грн., які покупець сплатив продавцям повністю ще до підписання цього договору. Згідно ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Враховуючи те, що правовідносини на час укладення правочину регулювалися ЦК УРСР, застосуванню підлягають норми вказаного матеріального закону. Відповідно до ст.58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Разом з тим, суд звертає увагу на той факт, що ЦК України 2004 року не передбачав поняття фіктивності правочину. [PERSON] звернулася з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки квартири, посилаючись на те, що такий укладено з порушенням вимог закону, правовою підставою визнання правочину недійсним вважає те, що такий укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Однак такі доводи позивача не підтверджені належними і допустимими доказами. Показання свідків [PERSON], яка є рідною сестрою позивача, і її давньої подруги [PERSON], що вони разом були у нотаріуса 21.07.2003 року, де [PERSON] мала намір подарувати синові квартиру, але щоб зекономити кошти на оформленні договору уклала договір купівлі-продажу, не вказують на фіктивність даного договору, натомість підтверджують те, що [PERSON] хотіла розпорядитися квартирою з тим, що вона в цілому стала власністю сина. Крім цього, дані свідки не були присутні саме при укладенні і посвідченні договору нотаріусом, тому сумнівним є те, що їм достовірно відомо про волю сторін договору, а також про те чи передавав [PERSON] син гроші за цим договором. Також встановлено, що після того, як [PERSON] став власником вцілому квартири на [ADDRESS] його мати знялась з реєстрації за цією адресою. До того ж ні [PERSON], ні її донька після досягнення повноліття і до часу смерті [PERSON] не ставили питання про недійсність договору, зокрема, у зв'язку з його фіктивністю. Об'єктивних доказів на підтвердження доводів [PERSON], що її син лише користувався квартирою, а насправді така залишалась у її власності суду не представлено. Та обставина, що квартира була отримана позивачем у зв'язку з тривалою її роботою двірником у ЖЕКу не може бути підтвердження заявлених нею позовних вимог. Таким чином, суд не знаходить правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири за адресою: [ADDRESS] від 21.07.2003 року, який укладений між [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON], та [PERSON], який зареєстрований в реєстрі №1153 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Колодій О.Я. Також [PERSON] не наведено підстав для недійсності договору про виділ часток у квартирі, не подано доказів на підтвердження недійсності цього договору, відтак в цій вимозі слід відмовити за недоведеністю. Щодо вимоги [PERSON] про зобов'язання Управління державної реєстрації Львівської міської ради, яке здійснює повноваження у сфері реєстрації у м.Львові, здійснити реєстрацію права власності за нею на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], то така не підлягає задоволенню, оскільки суд прийшов до переконання про відмову в позові про визнання недійсними договорів про виділ часток у квартирі та купівлі-продажу квартири на [ADDRESS], визнання права власності на квартиру, а така є похідною від зазначених вимог. Крім цього, позивачем не доведено наявність спору щодо здійснення реєстрації права власності на майно. Під час перебування у шлюбі з відповідачем 15.03.2013 року [PERSON] придбав автомобіль марки «Chevrolet Aveo», номерний знак [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (т.1 а.с. 40). Згідно з ч.1 ст.22 КпШС УРСР (який був чинний на момент придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частиною 1 статті 28 КпШС УРСР було передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ч.1, 2 ст. 60 СК України (чинний на момент придбання спірного автомобіля) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За змістом Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, беручи до уваги положення ст.ст. 60, 61 СК України автомобіль марки «Chevrolet Aveo», номерний знак [NUMBER], є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки були придбані під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] При цьому, покликання позивача [PERSON] про те, що вона надавала кошти синові для придбання автомобіля суд не бере до уваги, оскільки такі не знайшли об'єктивного підтвердження в судовому засіданні. Допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ствердили, що їм відомо про те, що кошти на автомобіль для сина дала [PERSON] Однак, це їм відомо не безпосередньо, а з чужих слів. Спростовуються матеріалами справи твердження [PERSON], що її син коштів на придбання автомобіля не мав, що вона йому постійно матеріально допомагала, в тому числі фактично придбала автомобіль, який формально оформила на сина. Між тим, заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки такі підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в тій частині, що подружжя [PERSON] заробляло кошти, працювало, мало певні заощадження, робило покупки, доданими до матеріалів справи довідками про доходи, з яких вбачається, що [PERSON] працювала, отримувала дохід (т.1 а.с.43-45), а покійний [PERSON] працював, займався підприємницькою діяльністю та також отримував дохід, що стверджується копією трудової книжки (т.1 а.с.145-146), свідоцтвом про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, деклараціями про доходи та довідками про доходи (т.1 а.с.149-182). Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про підставність вимог [PERSON] про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим їй належить 1/2 частина такого. Також, [PERSON], як спадкоємцю першої черги за законом, на підставі ст.ст. 1222, 1223, 1258, 1261 ЦК України належить 1/2 частина спадкового майна після смерті чоловіка, відповідно 1/4 частина автомобіля і 1/2 частина спірної квартири. Отже, підлягає задоволенню позовна вимога [PERSON] про визнання за нею права власності на 3/4 частини автомобіля «Chevrolet Aveo», номерний знак [NUMBER]. Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 3/4 частини квартири на [ADDRESS], то таку слід задовольнити частково, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири, на яку вона має право в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову в частині визнання квартири спільною сумісною власністю на підставі ст.ст. 25 КпШС і 62 СК України, з огляду на те, що така придбана до укладення шлюбу, а покликання [PERSON] про те, що квартира за час шлюбу істотно збільшилась у вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат, суд не бере до уваги, оскільки суду не надано належних і достатніх доказів на підтвердження таких доводів, а з поданих суду квитанцій (т.1 а.с.46-57) неможливо зробити висновок про істотне збільшення вартості квартири і причинно-наслідувального зв'язку між істотним збільшенням вартості, якщо воно відбулося та проведеними ремонтно-будівельними роботами. Сам факт проведення ремонтно-будівельних робіт з визначенням їх вартості не свідчить про істотне збільшення вартості квартири та не вказує у якій саме частці істотно збільшилася її вартість. За таких обставин, відсутні достатні підстави вважати, що майно, яке [PERSON] просить визнати спільним майном подружжя, істотно збільшилося у своїй вартості за час шлюбу внаслідок трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені судом обставини і оцінивши досліджені докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними договорів про виділ часток у квартирі та купівлі-продажу квартири на [ADDRESS], визнання права власності на квартиру та автомобіль та зобов'язання здійснити реєстрацію права власності є безпідставними, не ґрунтуються на законі, а відтак в задоволенні таких слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, оскільки нею не доведено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.1, 2 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається із квитанції № 0.0.360025619.1, №0.0.360026063.1 від 19.01.2016 року та (т.1 а.с.1, 2, 24а), [PERSON] було сплачено 1122 грн. судового збору. Між тим, в подальшому, [PERSON] додано до матеріалів справи довідку до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ №712992 з якої вбачається, що [PERSON] є інвалідом другої групи (а.с.61), а відтак зайво сплачена позивачем сума судового збору в розмірі 1122 грн. підлягає поверненню [PERSON] При цьому, оскільки суд прийшов до переконання, що зустрічний позов підлягає задоволенню частково, позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір, сплачений [PERSON] в розмірі 625 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial