Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] (надалі Позивачі) 25 березня 2014 року звернулися до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (надалі Відповідачі) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі у справі - їх донька та онук, вони зареєстровані у цій квартирі, однак фактично не проживають за вказаною адресою з 2002 року. Місце їх проживання є житло доньки по [ADDRESS] Вказана квартира є не приватизованою, в ній зареєстровано всього чотири особи. Вона позбавлена можливості отримувати субсидію, а тому змушена звертатись до суду та просить суд визнати відповідачів та їх малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивачі та їх представник на позовних вимогах наполягають, просять суд задовольнити позов. Інтереси позивачів в суді представляв адвокат [PERSON] Відповідач [PERSON] - бувша дружина позивача - проти позовних вимог не заперечує, вона просить суд врахувати, що згідно відмітки в паспорті вона добровільно знята з реєстрації за вказаним місцем реєстрації. Вона має житло, однак не оформила на нього право власності. Відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] - онуки та діти позивачів в судове засідання з'явилися, проти позовних вимог заперечують, при цьому визнають, що більше року дійсно не проживають там, оскільки їх свого часу вигнали з будинку. Представник служби у справах дітей просить суд вирішити спір з урахуванням інтересів малолітніх дітей відповідно до закону. Інтереси Олександрійської районної державної адміністрації в суді представляла Козицька Л.С. Заслухавши пояснення сторін, думку прокурора та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається , як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4 -15, 16, 22, 316-319, 321, 322, 379, 381, 383, 386, 391, 405, 810, 815 ЦК України та ст.ст.64, 71, 72 Житлового кодексу України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Відповідно до вимог ст.ст. 810, 825 ЦК України за договором найму житла наймодавець надає наймачу своє житло для проживання у ньому на певний строк та за окрему плату. Наймач житла має право відмовитись від договору найма, попередивши наймодавця та звільнити помешкання. Правовідносини сторін врегульовані ст. 156 Житлового кодексу України, за змістом якої члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним в будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням. Правовідносини сторін також врегульовані ст. 405 ЦК України, за змістом якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачі зареєстровані та проживають в домоволодінні [ADDRESS], яке належить їм відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 23 березня 2010 року та від 12 липня 2012 року, кожному по 1/2 частині відповідно після смерті їх чоловіка та батька [PERSON], який помер [INFO] року. Суд також приймає до уваги, що згідно довідки № 369 від 17 червня 2014 року відповідачі та їх діти зареєстровані у вказаному домоволодінні. Згідно акту від 17 червня 2014 року на момент перевірки відповідачі в квартирі були відсутні, особистих речей не мали, в квартирі не проживають з січня 2011 року та з жовтня 2012 року відповідно. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають малолітніх дітей. Суд приймає до уваги, що між сторонами виникли вкрай неприязненні стосунки. Суд також приймає до уваги та визнає доведеним той факт, що відповідач [PERSON] знята з реєстрації за вказаною адресою, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд приймає до уваги, що позивач, уточнивши позовні вимоги не вказав її відповідачем та не звернувся до суду із заявою залишити без розгляду ці вимоги. Суд вважає також доведеним, що відповідачі у справі не втратили право користуватись житлом та не втратили право зайняття ними житлового приміщення - домоволодінням [ADDRESS], що належить позивачам, оскільки змушені були залишити житло, так як їх вигнали з домоволодіння, тобто не проживають з поважної причини. Суд дійшов висновку, що відповідачі саме з поважних причин понад один рік не проживають в домоволодінні по [ADDRESS]. З того часу там фактично постійно проживають тільки позивачі у справі. Судові витрати суд покладає на позивачів. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed