Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

[PERSON] звернуся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), в якому просить суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментам у сумі 48000 грн. та стягнути аліменти на його користь аліменти у розмірі ј частини від всіх видів заробітків на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позову зазначив, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 30.05. 2016 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Харківської області від 16.11.2016 року по цивільній справі №638/2515/16ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] , стягнуто аліменти на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2000 гривень щомісячно, починаючи з 10.02.2016 року до досягнення дітьми повноліття. 05.09.2019 року відповідач звернулася до Шевченківського відділу ДВС м.Харкова з виконавчим листом. Було відкрито виконавче провадження №59983812. 19.12.2019 року старшим державним виконавцем Приймак Ю.А. було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою постановлено стягнути з боржника [PERSON] аліменти у розмірі 50% щомісячно від заробітної плати до виплати загальної суми боргу 91379 грн. 31 коп. а далі 2000 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття. З січня 2017 року син [PERSON] , [INFO] , добровільно пішов проживати до батька та проживає з ним до даного часу, знаходиться на його утриманні. Даний факт підтверджується постановою про закриття кримінального провадження 31.03.2017 року слідчого відділення Немишлянського відділу поліції ГУНП в Харківській області. У зв`язку з цим позивач звертається до суду з цим позовом та вважає, що суд має частково звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, а саме з 10.02.2016 року, по 30.11.2019 року заборгованість складає 91379 грн. 31 коп. Таким чином, заборгованість по аліментам з 01.02.2017 року по 30.11.2019 року складає (2000 грн. щомісячний платіж х34місяця = 68000 грн). Також сума аліментів з 01.12.2019 року по 01.02.2021 року на одну дитину складає (1000 грн. х на 14 місяців = 14000). Та у зв`язку з тим, що син [PERSON] весь час проживав з батьком та він його утримував, а сума заборгованості по аліментам на одну дитину складає 48000 грн. (34000 + 14000= 48000 грн.), позивач вважає, що він має бути звільнений на вищевказану суму від сплати заборгованості. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими і безпідставними, просив відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не поівдомив. Допитаний у судовому засіданні неповнолітній [PERSON] , [INFO] , в присутності педагога [PERSON] пояснив суду, що він проживає з батьком з 2017 року, який займається його вихованням та матеріально утримує його. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 30.05. 2016 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Харківської області від 16.11.2016 року по цивільній справі №638/2515/16ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2000 гривень щомісячно, починаючи з 10.02.2016 року до досягнення дітьми повноліття. 05.09.2019 року відповідач звернулася до Шевченківського відділу ДВС м.Харкова з виконавчим листом. Було відкрито виконавче провадження №59983812. 19.12.2019 року старшим державним виконавцем Приймак Ю.А. було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою постановлено стягнути з боржника [PERSON] аліменти у розмірі 50% щомісячно від заробітної плати до виплати загальної суми боргу 91379 грн. 31 коп. а далі 2000 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області №321 від 24.05.2017 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). За приписами ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 3ст. 194 СК України, заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно достатті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. В свою чергуст. 187 СК Українивизначає порядок відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника, тобто за його заявою, а не на підставі рішення суду. Згідно зі ст.197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» також передбачено, що суд може за передбаченихстаттею 197 Сімейного кодексу Україниумов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Таким чином, повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише у випадку, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Тобто з аналізу даної правової норми вбачається, що питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні аналогічних спорів необхідно виходити з інтересів дитини (дітей), оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини (дітей) з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Стосовно позовних вимог про стягнення аліментів, то вони присуджуються судом у спосіб тільки за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина, позивачем у судовому засіданні не доведено, що саме з ним проживає неповнолітній, рішення суду не може ґрунтуватися лише на показах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Окрім того, рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 30.05. 2016 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Харківської області від 16.11.2016 року по цивільній справі №638/2515/16ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] набрало законної сили, не скасовано. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача не знайшли своє повне підтвердження, є необґрунтованими, та не доведеними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed