Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

адвокат Шостак В.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування поданого позову посилається на те, що в [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після померлого [INFO] чоловіка [PERSON] , який за своє життя працював в колгоспі «Україна», який було реорганізовано в КСП «Україна». Вважає, що [PERSON] за життя набув право на земельну частку (пай), як особа, яка на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю працював на підприємстві та був його асоційованим членом. До державного акта на право колективної власності на землю від 25 грудня 1995 року доданий список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, який складався з 843 чоловік, які на момент видачі цього державного акту були членами колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» для одержання земельного паю. Однак [PERSON] при розпаюванні земель КСП «Україна» не був внесений до вищевказаного списку та в подальшому йому не видано сертифікат про право на земельну частку (пай) і не виділено її в натурі. [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай) не отримував. Оскільки відсутність правовстановлюючих документів на земельну частку / пай / на ім`я спадкодавця перешкоджає оформленню спадщини, просить визнати за [PERSON] право власності на земельну частку (пай) в розмірі 3,85 га. без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована на землях запасу Привітненської сільської ради (Бубнівської сільської ради) Локачинського району Волинської області та перебуває у комунальній власності територіальної громади. На підставі розпорядження Голови Локачинського районного суду Волинської області вказану справу для розгляду скеровано до Іваничівського районного суду Волинської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Іваничівського районного суду Волинської області головуючим суддею у вказаній справі визначено суддю [PERSON] 22 жовтня 2020 року відкрите провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 16 листопада 2020 року від Головного управління Держгеокадастру у Волинській області надійшов відзив на позовну заяву і з зазначенням у ньому заперечень стосовно позовних вимог, в задоволенні позову просять відмовити повністю. (а.с.61-64). 02 грудня 2020 року закрите підготовче провадження та справу призначено до розгляду. 15 квітня 2021 року замінено первісного відповідача Привітненську об`єднану територіальну громаду на належного відповідача Локачинську селищну раду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити та суду пояснив, що [PERSON] не був включений у список членів колективного сільськогосподарського підприємства для одержання земельного паю у зв`язку з чим, йому не видано сертифікат про право на земельну частку (пай) і не виділено в натурі як члену КСП «Україна». Йому невідомо чи за життя, а саме, з 1995 року по 2012 рік [PERSON] звертався з заявою про включення його у списки та виділення в натурі земельної ділянки, як члену КСП. Вважає, що [PERSON] , як спадкоємець члена колективного господарства має право на земельну частку (пай) відповідно до положень ЗУ « Про колективне сільськогосподарське підприємство». [PERSON] був асоційованим членом кооперативу і мав право на земельну ділянку з резервного земельного фонду в розмірі встановленому відповідним рішенням місцевої ради, однак йому не було повідомлено, що його не внесли до списку пайовиків. Вони зверталися до Привітненської сільської ради про надання позивачу, як спадкоємцю чоловіка, земельної ділянки (паю), однак їй повідомили, що вона вже втратила право на земельну ділянку. Вказане слугує підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Представник відповідача Локачинської селищної ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в їх задоволенні просить відмовити та у своїх поясненнях зіслався на те, що державний акт на право колективної власності на землю був виданий у 1995 році, до нього додано список пайовиків в якому [PERSON] відсутній. З питанням про внесення його у списки він за життя не звертався. Крім цього [PERSON] прийнято на роботу з 1996 року, тобто станом на 1995 рік [PERSON] не був членом КСП «Україна», тому на цій підставі він не був включений у списки пайовиків. Вважає позов безпідставним та таким, що до задоволення не підлягає. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Волинській області в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, позовні вимоги також не визнав та суду пояснив, що відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов якими є: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб доданого до державного акта на право колективної власності на землю ; одержання КСП цього акта. Станом на 1995 рік [PERSON] не був членом КСП «Україна». Разом з тим, Головне управління відповідно вимог чинного законодавства не наділено повноваженнями щодо визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, а також повноваженнями щодо розпорядження землями комунальної власності, а тому позов заявлений до неналежного відповідача, у зв`язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, перевіривши фактичні обставини справи, наявними в ній доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Згідно копії спадкової справи № 175/2020 до майна померлого [PERSON] , постановою приватного нотаріуса Локачинського районного нотаріального округу Дильного І.Г. від 17 липня 2020 року позивачу відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало спадкодавцю [PERSON] та рекомендовано звернутися до суду для продовження строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Згідно копії трудової книжки [PERSON] , останній 29 березня 1994 року звільнений з посади голови колгоспу «Маяк» у зв`язку з закінченням строку повноважень. З 01 квітня 1994 року [PERSON] призначений на посаду заступника директора школи із соціальних питань Коритницької загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів. 30 червня 1996 року звільнений з посади заступника директора по соціальних питаннях Коритницької загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів за ст. 40 п. 1 КЗпП України. З 01 липня 1997 року прийнятий в члени КСП «Україна» Локачинського району на посаду головним зоотехніком. В архівній довідці Державного архіву Волинської області від 02 квітня 2020 року № 410/01.20 зазначено, що в перевірених протоколах засідань правління та зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Україна» (з 1992 року - КСП «Україна») с. Бубнів Локачинського району виявлено, що [PERSON] секретар парторганізації «так у документі» значиться як такий, що вибув і на його місце працює [PERSON] «текст, як у документі» (протокол загальних зборів від 25 вересня 1996 року № 3). В протоколі загальних зборів членів колгоспу «Україна» с. Бубнів Локачинського району від 20 серпня 1992 року № 2 є рішення про перейменування колгоспу «Україна» в колективне сільськогосподарське підприємство «Україна». В протоколі загальних зборів членів КСП «Україна» с. Бубнів Локачинського району від 22 лютого 2000 року № 1, розглядалось питання про завершення реорганізацію КСП у сільськогосподарський кооператив «Україна». У примітці вказано, в перевірених протоколах засідань правління та зборів уповноважених колгоспників « Україна» (з 1992 року - КСП «Україна»)с. Бубнів Локачинського району за 1972, 1973 роки відомостей про прийом на роботу і в члени колгоспу [PERSON] не виявлено. (а.с.32). Таким чином, судом встановлено, що станом на 25 грудня 1995 року [PERSON] не був членом колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», тобто в той час коли був виданий державний акт на право колективної власності на землю серії ВЛ № 11 від 25 грудня 1995 року, у зв`язку з чим, не був включений у список членів колективного сільськогосподарського підприємства для отримання земельного паю. Довідкою виконавчого комітету Привітненської сільської ради від 09 грудня 2019 року № 352 стверджується, що [PERSON] на території сіл Бубнів і Линів земельної частки (паю) немає. (а.с.29). Згідно копії спадкової справи № 175 /2020 до майна померлого [PERSON] , приватним нотаріусом Локачинського районного нотаріального округу Волинської області Дильним І.Г. позивачу відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало спадкодавцю. [PERSON] запропоновано звернутися до суду для продовження строку для подачі заяви про прийняття спадщини. На запитання суду представник позивача [PERSON] повідомив, що [PERSON] не зверталася до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , а лише звернулася до суду із вказаним позовом. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, а також на права на земельну частку (пай) є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Судом не здобуто належних доказів, які б свідчили, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] . З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що позивачем не доведено існування підстав для визнання за нею право власності на земельну ділянку /пай/, оскільки її вимоги не ґрунтуються на нормах законодавства, що регулює питання паювання земель сільськогосподарських підприємств. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Частиною другою статті 23 ЗК України 1990 року визначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Так, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 « Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям » право на земельну частку /пай/ мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно із ст. ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі /на місцевості/ земельних ділянок власникам земельних часток /паїв/» право на земельну частку /пай/ мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку /пай/ у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку /пай/ може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку /пай/, є сертифікат на право на земельну частку /пай/. Документами, що посвідчують право на земельну частку /пай/, також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі /на місцевості/ власникам земельних часток /паїв/ є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки /паю/ в натурі /на місцевості/. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Згідно з пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі необхідно враховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки /паю/ за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку /пай/, виділену в натурі /на місцевості/. Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до відповідних списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнень і затвердження указаних списків, а з моменту передачі (державної реєстрації) державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству. Із змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку /пай/ у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, сільськогосподарському кооперативі або сільськогосподарському акціонерному товаристві, а про наявність трудових відносин з ними. Оскільки померлий [PERSON] на момент видачі акту на право колективної власністі, не працював у пайовому колективному сільськогосподарському підприємстві «Україна» та не є пенсіонером, який раніше працював в ньому і залишається членом зазначеного підприємства, то право на пай у нього не виникло. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що на день видачі членам КСП «Україна» державного акта на право колективної власності на землю від 25 грудня 1995 року [PERSON] не був членом КСП «Україна», оскільки, як встановлено належними доказами у ньому не працював, суд приходить обґрунтованого висновку про те, що він не набув права на спірну земельну частку (пай), у зв`язку із чим зазначену земельну частку (пай) не можна вважати частиною спадкового майна померлого, а отже права позивача не порушені. За таких обставин, відсутні підстави для визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) у порядку спадкування, оскільки позивачем не надано доказів про те, що [PERSON] , як спадкодавець , набув таке право за життя. За таких обставин, в задоволенні позову необхідно відмовити. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed