Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

[PERSON] як власник земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір емфітевзису земельної ділянки площею 2,6145 га, кадастровий номер 3224684800:03:005:0010, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ненадихівської сільської ради Тетіївського району Київської області, укладений 06.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] та скасувати його державну реєстрацію, посилаючись на те, що вказаний договір [PERSON] уклав не зі своєї волі, оскільки був введений в оману та вважав, що укладає договір оренди землі з орендарем [PERSON] , а не договір емфітевзису і з [PERSON] . Крім того, з умовами договору він ознайомлений не був, копію договору йому не вручено. На даний час позивач не знає чи використовується її земельна ділянка за цільовим призначенням, плати за користування землею не отримує. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що в 2013 році її чоловік [PERSON] хворів, а тому вони звернулися за матеріальною допомогою в сумі 30000 гривень до [PERSON] , який на той час орендував належну [PERSON] земельну ділянку, на що останній пообіцяв допомогти взамін на укладення нового договору оренди землі. В 2014 році до них додому приїхали син [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , привезли договір та кошти в сумі 30000 гривень. Договір її чоловік підписав не читавши, оскільки важко хворів та погано бачив. Грошові кошти вони оформили як позику за договором про надання зворотної фінансової допомоги. Те, що укладений був саме договір емфітевзису та з орендарем [PERSON] чоловік не знав. Позивач вважає, що укладеним договором порушені її права, оскільки договір укладений на надзвичайно довгий термін 200 років та плата за користування землею є неприпустимо малою в сумі 1 гривня на рік, що є несправедливими умовами. Представник позивача адвокат Безугла І.С. позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що договір емфітевзису земельної ділянки площею 2,6145 га, кадастровий номер 3224684800:03:005:0010, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ненадихівської сільської ради Тетіївського району Київської області, укладений 06.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] , має бути визнаний недійсним з тих підстав, що [PERSON] , укладаючи даний договір не ознайомився з його умовами, не знав, що це саме договір емфітевзису, а не оренди, екземпляру договору йому вручено не було; на даний час позивач не знає чи використовується її земельна ділянка за цільовим призначенням, плати за користування землею не отримує. До матеріалів справи надала відповідь на відзив на позовну заяву (а.с.65). Відповідач [PERSON] позовних вимог не визнав. Суду пояснив, що договір емфітевзису від 06.08.2014 року, укладений із [PERSON] згідно вимог чинного законодавства, є правильним та недійсним визнаний бути не може. Грошові кошти в сумі 30000 гривень він віддав [PERSON] за укладення цього договору і передав їх через свого представника [PERSON] , який був уповноважений на укладення договору. Представник відповідача адвокат Богун В.В. позовних вимог не визнав, вважаючи позов абстрактним. Суду пояснив, що на момент укладення договору емфітевзису між [PERSON] та [PERSON] всі його умови були дотримані, [PERSON] з договором ознайомився, підписав його та на час укладення претензій не мав. Грошові кошти в сумі 30000 гривень [PERSON] отримав як плату за укладення договору емфітевзису, проте кошти як практикується в районі, були оформлені за договором про надання зворотної фінансової допомоги. З приводу отримання плати за користування землею до [PERSON] ніхто не звертався, проте несплата такої плати не тягне за собою визнання договору недійсним, а є підставою для його розірвання чи стягнення плати тощо. На час укладення договору [PERSON] був дієздатний та усвідомлював значення своїх дій, про що свідчить навіть те, що останній звертався до Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області з приводу незаконної оренди його земельної ділянки. До матеріалів справи представник відповідача надав відзив на позовну заяву (а.с.45-48) та заперечення на відповідь на відзив (а.с.80-83). Свідок [PERSON] суду пояснив, що був уповноважений [PERSON] на укладення із [PERSON] договору емфітевзису. 06.08.2014 року [PERSON] дав йому гроші в сумі 30000 гривень та договір для укладання, з яким він поїхав до [PERSON] в с. Ненадиха Тетіївського району, взявши із собою [PERSON] Приїхавши, він віддав договір [PERSON] для ознайомлення, а сам поїхав в м. Тетіїв для з?ясування даних по земельній ділянці (блоку оренди тощо). Приїхавши назад, він віддав гроші в сумі 30000 гривень [PERSON] , останній підписав договір та написав розписку про отримання коштів. При цьому [PERSON] був повністю адекватний та розумів значення своїх дій. Свідок [PERSON] суду пояснив, що був присутній при укладанні [PERSON] договору емфітевзису від 06.08.2014 року із [PERSON] . Спочатку вони домовлялися про умови договору, потім [PERSON] ознайомився з договором та підписав його, а [PERSON] передав йому гроші. При цьому [PERSON] був повністю адекватний, ходити можливо не міг, але бачив добре. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] в порядку спадкування за заповітом є власником земельної ділянки площею 2,6145 га, кадастровий номер 3224684800:03:005:0010, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ненадихівської сільської ради Тетіївського району Київської області, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.06.2018 року (а.с.5), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Рестру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.8). 06.08.2014 року між спадкодавцем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), за умовами якого [PERSON] наділив землекористувача [PERSON] правом користування своєю земельною ділянкою строком на двісті років за плату в сумі одна гривня на рік та передав землю згідно акту прийому-передачі від 06.08.2014 року (а.с. 66-70). В той же день [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 30000 гривень за укладення даного договору, про що написав розписку (а.с.84). 31.03.2015 року [PERSON] звернувся до Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області із заявою про вирішення питання законності користування його земельною ділянкою площею 2,6145 га, кадастровий номер 3224684800:03:005:0010, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ненадихівської сільської ради Тетіївського району Київської області, на яку після проведення перевірки був складений висновок від 03.04.2015 року про відсутність даних про вчинення кримінального правопорушення про укладенні договору емфітевзису (копії матеріалів перевірки - а.с.11-17). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А згідно зі ст.ст. 77, 78 цього кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 3 ст. 395 ЦК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є одним із видів речових прав на нерухоме майно. Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (ч. 1 ст. 407 ЦК України). Строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років (ч. 1 ст. 408 ЦК України). В силу ст. 412 ЦК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; спливу строку, на який було надано право користування; викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 230 ЦК України вказує, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього кодексу - істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пунктами 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. В той же час в ході розгляду даної справи порушень сторонами при підписанні договору емфітевзису вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України не встановлено, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів підписання договору емфітевзису шляхом обману. Так, позивач посилається на те, що [PERSON] при укладанні договору від 06.08.2014 року з його умовами ознайомлений не був та підписав його не читаючи, оскільки не міг цього зробити за станом здоров?я. Проте таке твердження спростовується зібраними в ході судового розгляду доказами, а саме поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , а також копією пояснення самого [PERSON] , наданого ДІМ Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області 31.03.2015 року, в якому він особисто зазначає, що з умовами договору ознайомився та підписав його. Крім того, посилаючись на стан здоров?я [PERSON] , який перешкоджав йому ознайомитися з договором, усвідомлюючи його зміст, позивач належних доказів цього суду не надав. Посилання позивача на те, що [PERSON] не вручили другого екземпляру договору емфітевзису, забрали державний акт на право власності на земельну ділянку, а також на те, що вона не знає чи використовується її земельна ділянка за цільовим призначенням та не отримує плати за користування нею, не є підставами для визнання договору недійсним в розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України. Щодо тверджень позивача про несправедливі умови договору, то згідно правової позиції ВСУ у справі № 6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). З огляду на це, суд не вбачає при укладанні договору емфітевзису від 06.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] несправедливих умов договору, оскільки умови даного договору сторонами обумовлені, кошти за його укладення [PERSON] отримав, а тому принцип добросовісності порушений не був, шкоди власнику земельної ділянки не заподіяно. Таким чином, спірний договір емфітевзису від 06.08.2014 року є дійсним, оскільки укладений на законних підставах, відповідно до вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Особи, які його уклали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін при укладенні договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Договір укладений у письмовій формі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. А тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно, кожен є вільним у виборі захисника своїх справ. В офіційному тлумаченні положення ч. 1 ст. 59 Конституції України у Рішенні Конституційного Суду України № 23-рп/2009 від 30.09.2009р. зазначено, що вищевказані положення Конституції України треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об?єднаннями громадян, юридичними і фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно із частиною третьою цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, відповідач поніс судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в сумі 10000 гривень, що підтвердив копією договору № 17/09/19 про надання правової допомоги від 17.09.2019 року, копією попереднього розрахунку судових витрат та копією квитанції про оплату від 15.10.2019 року (а.с.56-62), а тому дані витрати суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з позивача.

Outcome: approved