Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

[PERSON] у січні 2012 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «Кетер» про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, добових за відрядження та моральної шкоди, про зобов»язання змінити формулювання причини звільнення, про видачу трудової книжки. Позивач, з урахуванням остаточних позовних вимог, які викладено у заяві про збільшення позовних вимог від 09.01.2013 року (а.с.109-115), просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 9 000 грн. 00 коп.; середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 63 000 грн. 00 коп.; добові за відрядження за вищезазначений період в сумі 22 080 грн. 00 коп.; зобов'язати ТОВ «Кетер» змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю на підставі заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України; зобов'язати ТОВ «Кетер» видати [PERSON] його трудову книжку; стягнути» з ТОВ «Кетер» завдану моральну шкоду в сумі 25 000 грн. 00 коп. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] посилався на те, що він з 01.03.2011 року працював водієм-експедитором в ТОВ «Кетер». Оскільки ситуація на підприємстві стала для позивача не стерпною, він мав намір звільнитись за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, але в нього заяву про звільнення не приймали. Тому, позивачем вказану заяву було відправлено поштою. Однак, відповідні службові особи відповідача при звільненні позивача відмовились робити йому запис у трудову книжку та з дня отримання його заяви про звільнення безпідставно її не повертають, незважаючи на неодноразові звернення позивача до відповідача. Лише наприкінці березня 2012 року позивач отримав лист від ТОВ «Кетер», в якому директором вказаного підприємства повідомлено позивача про те, що його оформлена трудова книжка знаходиться в офісі ТОВ «Кетер», у зв'язку з чим позивачу було запропоновано з'явитись для її отримання. У квітні 2012 року позивач отримав інший лист від відповідача, в якому його було повідомлено про те, що відповідно до наказу підприємства №6/К від 02.11.2011 року позивача було звільнено з посади водія-експедитора за прогул без поважних причин, у зв'язку з чим позивачу пропонувалось з'явитись на підприємство для ознайомлення з вказаним наказом, отримання оформленої трудової книжки та остаточного розрахунку. Разом з тим, коли позивач з'явився до відповідача, директор ТОВ «Кетер» [PERSON] відмовився видати позивачу оформлену трудову книжку, ознайомити з наказом про звільнення та здійснити остаточний розрахунок посилаючись на те, що в Дарницькому районному суді м. Киэва розглядаються дві цивільні справи за позовами обох сторін спірних відносин, а тому будь-які дії за порадою свого юриста він буде вчиняти за результатами розгляду вказаних справ на підставі прийнятих судом рішень. Жодних розрахунків та компенсацій за невикористану відпустку позивач не отримав, про те, що його звільнено з підприємства за прогул без поважних причин, а не за власним бажанням згідно поданої підприємству заяви про звільнення, він дізнався вже під час судового розгляду коли отримав можливість ознайомитись з наказом про його звільнення від 02.11.2011 року. Підставою відмови у виплаті позивачу заробітної плати за три місяці стало те, що зі слів директора ТОВ «Кетер» [PERSON], позивач має заборгованості за паливо у зв'язку з чим до позивача пред'явлено позов, який знаходиться в провадженні Дарницького райсуду м. Києва. На думку позивача, при нарахуванні та виплаті йому заробітної плати, відповідачем були допущені грубі порушення та недоплати, внаслідок чого позивач постійно недоотримував добові за відрядження. Крім того, внаслідок досить тривалого порушення прав позивача, безпідставної невиплати йому заробітної плати, неможливості працевлаштуватися без трудової книжки у зв'язку з її неповерненням, відповідач завдав позивачу відчутних душевних страждань. З моменту неповернення відповідачем позивачу трудової книжки, без якої він не може влаштуватися на будь-яку іншу роботу, ввесь цей час порушуються його конституційні права на працю та можливість матеріально забезпечувати свою сім'ю, зокрема неповнолітню дитину. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити, крім того надав до суду письмові заперечення на позов. Заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наказу №7к з 05.04.2011 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ТОВ «Кетер» на посаду водія-експедитора з окладом згідно штатного розкладу. Одразу ж після прийняття на роботу до трудової книжки [PERSON] було внесено відповідний запис. (а.с.29, 33). Також встановлено, що наказом №53 від 26.10.2011 року водій-експедитор [PERSON] був направлений у службове відрядження з 26.10.2011 року по 02.11.2011 року за маршрутом Рівне - Луцьк - Львів - Івано-Франківськ -Тернопіль - Чернівці - Кам`янець-Подільський - Хмельницький - Вінниця (а.с.34). [PERSON] 31.10.2011 року зателефонував начальнику відділу продаж ТОВ «Кетер» [PERSON] з проханням перерахувати на його особову розрахункову картку додаткові кошти в сумі 1200 гривень, обґрунтовуючи своє прохання тим, що йому не вистачає коштів на відрядження, зокрема на пальне для автомобіля. На питання про своє місцезнаходження [PERSON] відповів, що знаходиться у місті Тернополі. За допомогою технічних засобів (звернення з відповідним електронним запитом до оператору мобільного зв'язку MTС) було встановлено, що повідомлена [PERSON] інформація про своє місцезнаходження не відповідає дійсності, оскільки він в цей час знаходився не в Тернополі, а у селі Дашковці, Вінницької області, яке не значилося у маршруті службового відрядження. Додатково з'ясувалося, що [PERSON] також знаходився в цій місцевості з 30.10.2011 року (а.с.139-145). На місце перебування [PERSON] 01.11.2011 року виїхали директор підприємства [PERSON], експедитор [PERSON] та уповноважений представник учасника ТОВ «Кетер» [PERSON] Вони знайшли [PERSON] в кафе у Житомирській області поза маршрутом відрядження. Товар за місцями призначення був розвезений не повністю. Із заперечень відповідача вбачається, що [PERSON] пояснив, що в період з 30 жовтня по 1 листопада 2011 року він знаходився в гостях у своїх родичів (тещі) в селі Дашковці, Вінницької області. Директором ТОВ «Кетер» [PERSON] було запропоновано 02.11.2011 року з'явитись в офіс підприємства для надання пояснень своєї поведінки. Однак, з'явившись до ТОВ «Кетер» 02.11.2011 року [PERSON] надати усні чи письмові пояснення відмовився, залишив офіс ТОВ «Кетер» та більше не з'являвся (а.с.39). Встановлено, що про відсутність водія-експедитора [PERSON] на робочому місці були складені Акти № 01/11 від 31.10.2011 року та № 02/11 від 01.11.2011 року, за результатами службового розслідування було встановлено, що водієм-експедитором [PERSON] в період з 30.10.2011 року по 01.11.2011 року було вчинено порушення трудової дисципліни у вигляді неналежного виконання трудових обов'язків, прогулу без поважних причин (знаходження під час службового відрядження в населеному пункті, що не значився в маршруті службового відрядження), нецільового використання ввіреного йому службового автомобіля, а також заподіяно підприємству матеріальну шкоду, яка полягає в неповерненні виданих коштів на відрядження (а.с.35-38, 45). Свідок [PERSON] (знайомий з позивачем з 2010 року) вказав, що 01.11.2011 року біля м. Вінниці на АЗС «WOG» зустрівся з [PERSON] На цій заправці [PERSON] заправляв машину «ТАТА», свідок також був на маршруті, оскільки працює водієм-експедитором, але на іншому підприємстві. [PERSON] позичив у свідка 50 грн. У вечері того ж дня десь о 22.00 год., вже будучи у Києві, свідок забрав [PERSON], який погано себе почував та відвіз його з вул. Волинської у м. Києві та довіз додому - на вул. Вербицького у м.Києві. [PERSON] попросив свідка відвезти його зранку наступного дня на роботу, за адресою: м. Київ, вул. Волинська та сказав, що йому необхідно відзвітувати перед керівництвом та здати маршрутні листи. Свідок [PERSON] (директор ТОВ «Кетер») вказав, що приблизно у 2010 році [PERSON] був прийнятий на посаду водія-експедитора у ТОВ «Кетер». В обов'язки [PERSON] входило завантаження товару (готові м'ясні вироби) та його транспортування по всій Україні за чітко встановленим графіком. Однак, у ТОВ «Кетер» відносно [PERSON] виникла недовіра щодо використання палива відносно до маршруту перевезення. Восени 2011 року [PERSON] зателефонував до ТОВ «Кетер» та повідомив, що він у м.Тернополі, але у нього закінчились гроші на паливо. Гроші водію (як за звичай) на картку не перераховували. Керівники ТОВ «Кетер» попросили знайомих у м. Тернополі передати [PERSON] гроші, але його у м.Тернополі за зазначеною адресою не було. Відповідно до перевірки місцезнаходження службового мобільного телефону позивача, за запитом до мобільного оператора МТС, було встановлено, що позивач знаходився у зовсім іншому місці у Вінницькій області. Свідок виїхав разом з водієм [PERSON] у цей же день та знайшли [PERSON] на Житомирській трасі в Житомирській області. Зі свідком їздив також і представник за довіреністю засновника ТОВ «Кетер», з яким у [PERSON] виникла конфліктна ситуація, коли у [PERSON] забирали ключі від автомобіля «ТАТА». [PERSON] не довіз товар у 3-4 місця призначення. [PERSON] сказали написати пояснення та пізніше прийти за трудовою книжкою. Свідок [PERSON] (директор компанії «Нова Торгівля») вказав, що з серпня 2011 року до квітня 2013 року працював у ТОВ «Кетер» начальником відділу продажу. У кінці жовтня 2011 року свідок відправив [PERSON] у відрядження на Західну Україну. Через 3-4 дні від початку відрядження зателефонував [PERSON] та повідомив, що він у м. Тернополі і у нього закінчились гроші на паливо, просив перерахувати ще грошей. Однак, [PERSON] знайшли у якомусь кафе у Житомирській області, на наступний день [PERSON] не віддав техпаспорт на автомобіль «ТАТА». [PERSON] пропонували забрати трудову книжку писали йому з приводу цього листи, однак він не забажав її забрати. [PERSON] виїхав у відрядження з вул. Молодогвардійської у м.Києві, туди він повинен був і повернутись. Свідок зазначив, що по техпаспорту витрати палива автомобілем «ТАТА» складає 12,5 л., тоді як [PERSON] розрахувавли 15 літрів. Свідок при визначенні кілометражу відрядження використовував інтернет-карту «Гугл» та офіційні розрахунки відстаней між населеними пунктами, які затверджено Міністерством транспорту та зв'язку України. Також свідок зазначив, що [PERSON] телефонував саме з того номеру оператора мобільного зв'язку, який йому було видано згідно відповідного наказу по ТОВ «Кетер». Свідок зауважив, що допустив описку у маршрутному листі зазначивши автомобіль «Фотон», хоча розраховував пальне як на автомобіль «ТАТА». Свідок [PERSON] (працює водієм-експедитором у ТОВ «Кетер») вказав, що разом з директором ТОВ «Кетер» приїхали до Житомирської області, де з кафе біля розв»язки на м. Житомир вийшов [PERSON] (коли відбулась вказана подія свідок не пам'ятає). Свідок сів у автомобіль «ТАТА», яким до того керував [PERSON] та поїхав у м. Київ, а [PERSON] разом з директором ТОВ «Кетер» поїхали у м.Київ на автомобілі «Ніссан». Бак у автомобілі «ТАТА» був майже пустий, при русі до м.Києва, свідку через 15-20 км. потрібно було заправляти вказаний автомобіль. Свідок вказав, що не був присутній при звільненні [PERSON] та не брав участі у службовому розслідуванні. Крім того, свідок не пам'ятає чи підписував він документи/акти відносно порушень трудового законодавства [PERSON] та не може впізнати чи на поданих документах міститься його підпис, зокрема на актах та наказах з 31.10.2011 року до 02.11.2011 року. Суд відхиляє на не бере до уваги заперечення [PERSON] та його представників стосовно того, що [PERSON] не перебував поза маршрутом відрядження, не отримував корпоративний пакет номеру мобільного телефону МТС ([NUMBER]) і не ознайомлений з наказом ТОВ «Кетер» №16 від 11.04.2011 року (а.с. 167), оскільки позивачем не надано суду доказів того, що він ([PERSON]) користувавався іншим номером мобільного зв»язку і саме за допомогою нього спілкувався з працівниками/керівниками ТОВ «Кетер» у період з 26.10.2011 року по 02.11.2011 року включно. За результатом проведеного службового розслідування, наказом №6/к від 02.11.2011 року [PERSON] був звільнений з посади водія-експедитора за вчинений прогул без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.40). На виконання вимог п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок, ТОВ «Кетер» 28.11.2011 року, 28.03.2012 року, 02.04.2012 року, 09.04.2012 року надсилало [PERSON] листи з повідомленням про необхідність з'явитися на підприємство для отримання трудової книжки та ознайомлення з наказом про звільнення (а.с.42-43, 47, 49). З огляду на зазначене, вбачається, що службові особи ТОВ «Кетер» вживали передбачені законом заходи щодо повернення [PERSON] трудової книжки, тому вимоги [PERSON] про виплати йому заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України є недоведеними. Такий висновок суду також підтверджується тим, що матеріали справи містять належні докази того, що [PERSON] з дня працевлаштування у ТОВ «КЕТЕР» у встановленому чинним законодавством порядку двічі на місяць отримував заробітну плату у сумі, яку встановлено штатним розкладом, про що свідчать копії відомостей про виплату заробітної плати. У той же час при звільненні йому була перерахована заробітна плата та компенсація за невикористану щорічну відпустку в повному обсязі (копії платіжних документів наявні у матеріалах справи). Таким чином, позовна вимога про [PERSON] про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2011 року по 09.01.2013 року не знайшли свого підтвердження. Окрім того, такий висновок узгоджується з актами перевірок органами Державної інспекції України з питань праці та Державної податкової служби, що проведено за заявами [PERSON] та якими не встановлено порушень чинного трудового законодавства відносно [PERSON] (а.с. 22-28). Судом встановлено, що ТОВ «Кетер» виплачувало [PERSON] грошові кошти на покриття добових витрат з розрахунку 30 грн. на добу відповідно до чинного законодавства. Наполагання [PERSON] на застосуванні Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон є необгрунтованим, оскільки вказана Інструкція стосується лише органів державної влади, підприємств, установ та організацій, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів. Крім того, вказана Інструкція посилається на встановлену відповідною Постановою Кабінету Міністрів України норму «добових витрат» у сумі 30 грн. З огляду на зазначене, вимоги [PERSON] про стягнення з ТОВ «Кетер» на його користь добових за відрядження в сумі 22080 грн. не ґрунтуються на чинному трудовому законодавстві. Позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом встановлено, що ТОВ «Кетер» не вчинено протиправних діянь відносно [PERSON] та не порушено його трудових прав, заробітна плата та компенсація за невикористану відпутску була виплачена йому при звільненні повністю, [PERSON] не отримав трудову книжку за власним бажанням, позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди службовими особами ТОВ «Кетер». Також твердження позивача про погіршення стану його здоров'я та необхідності лікування, а також їх причинний зв'язок з діяннями службових осіб ТОВ «Кетер» не підтверджені будь-якими доказами. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування частково, а тому у задоволенні позовної заяви необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed