Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) 08 липня 2014 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] в м. Олександрія, власником якого вона є, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач у справі - її бувший знайомий зареєстрований в її будинку, однак фактично не проживає, залишаючись зареєстрованим за цією адресою. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користуватись вказаним житлом, оскільки він з 2003 року, тобто з часу його реєстрації, не проживає за вказаною адресою, не сплачує комунальні платежі, особистих речей не має, проживає за іншою адресою. В судове засідання позивач не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про дату розгляду справи в суді, в заяві до суду просить суд провести засідання за її відсутності, на позовних вимогах наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи в суді, в судове засідання двічі не з'явився, письмових заяв чи клопотань до суду від нього не надійшло. Про причини неявки відповідач суд не повідомив. Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, оскільки до суду повернулись поштові повідомлення із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4 -15, 16, 22, 316-319, 321, 322, 379, 381, 383, 386, 391, 405, 810, 815 ЦК України. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 391 ЦК України право власності є непорушним і власник має право вимагати усунення перешкод при здійсненні ним права користуватись та розпоряджатись своїм майном. Правовідносини сторін врегульовані ст. 405 ЦК України, за змістом якої член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що саме позивач у справі є власником житлового приміщення у будинку [ADDRESS] Кіровоградської області на підставі Свідоцтва про право власності від 05 березня 2004 року, виданого за рішенням виконкому № 104 від 19 лютого 2004 року та зареєстрованого в Олександрійському БТІ за № 1093/103ст.79. Згідно акту від 16 червня 2014 року відповідач у справі зареєстрований за вказаною адресою, однак не проживає за вказаною адресою, його особисті речі в будинку відсутні. Суд приймає до уваги та визнає доведеним той факт, що відповідач дійсно довгий час не проживає в домоволодінні, яке належить позивачу у справі. Суд вважає доведеним, що відповідач по справі дійсно втратив право користуватись житлом та втратив право зайняття ним житлового приміщення у будинку [ADDRESS] в м. Олександрія, Кіровоградської області, що належить позивачу у справі, оскільки саме позивач є його власницею і фактично там постійно проживає. Судові витрати суд покладає на відповідача. Враховуючи викладене та

Outcome: approved