Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

[PERSON], (надалі Позивач) 18 липня 2014 року як депутат Олександрійської міської ради звернувся до суду із позовом до Приватного підприємства «Термінал» та редактора інформаційно - розважального щотижневика газети «Городской курьер» [PERSON] (надалі Відповідачі) про захист ділової репутації та зобов'язання спростувати недостовірну інформацію, заборонити видання газети, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] в інформаційно - розважальному щотижневику газети «Городской курьер» [NUMBER] на першій сторінці відповідачами було розповсюджено недостовірну та таку, що не відповідає дійсності інформацію, а саме надруковано його фото із зазначенням його прізвища під заголовком «[INFO]». Вважає такі дії відповідачів протиправними. Вважає, що такою публікацією у виборців, колег по роботі політичних та громадських діячів склалося враження, ніби то він особисто винний у пролитті крові. Позивач в судове засідання зявився, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, на своїх позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладені обставини та просить суд задовольнити позовні вимоги, визнавши викладену відповідачами інформацію широкому колу осіб недостовірною та зобов'язати спростувати поширену інформацію у той же спосіб, у який вказана інформація була поширена та заборонити видання газети, стягнути з відповідачів судові витрати. Просить суд врахувати, що на те звернення депутатів Олександрійської міської ради згодом, 05 червня 2014 року на адресу міського голови надійшов лист з Комітету з питань правової політики Верховної Ради України, який розглянув звернення депутатів Олександрійської міської ради до Верховної Ради від 24 січня 2014 року та повідомив про прийняту постанову Верховною Радою України від 20 травня 2014 року «Про Меморандум порозуміння й миру». Відповідачі та їх представник в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в суді, надали до суду письмове заперечення, в якому просять суд відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки відповідачі не повинні доводити в суді достовірність поширеної ними інформації, опублікованої в газеті [INFO], яка носить оціночний характер. Заслухавши пояснення позивача, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та оцінивши досліджені докази у сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За змістом ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на свободу висловлення своєї думки. За текстом цієї статті це право включає не тільки свободу дотримуватися своєї думки, тобто не переслідуватися за свої переконання, але також можливість вільно отримувати і поширювати інформацію про ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками та відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову підставу, надавши докази недостовірності поширеної інформації та той факт, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивача. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. спосіб у який вона була поширена, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову підставу, надавши докази недостовірності поширеної інформації та той факт, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивача. У відповідності до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4-11, 15, 16, 19, 20, 22, 23, 277, 280, 297, 299 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Позивач обрав способом захисту - спростування недостовірної інформації у такий же спосіб, в який вона була поширена. Відповідно до вимог ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань її, самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушено, характеру дій, якими воно порушено, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. За загальним правилом відповідно до вимог ст.ст. 276, 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї, або членів її сім'ї недостовірної інформації має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до вимог ст.ст. 280, 297 ЦК України фізична особа, особисте немайнове право якої порушене, має право на відшкодування майнової або моральної шкоди. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї репутації та може звернутись до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до п. 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», (далі - Постанова), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно п. 19 вказаної Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Суд приймає до уваги, що позивач у справі звернувся до суду як фізична особа, в той час як він обраний міським головою, у місті є відомою особою, тому повинен бути готовим до наявності критики його особистої поведінки та висловлювань, може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як він виконує свої функції, при цьому не повинен мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це добре усвідомлювати. Відповідно до п. 21 Постанови у статтях 3, 4 і 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодились «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Судом встановлено, що [INFO] в інформаційно - розважальному щотижневику газети «Городской курьер» [NUMBER] на першій сторінці відповідачами було розповсюджено інформацію, а саме надруковано фото позивача із зазначенням його прізвища під заголовком «[INFO]». Судом та5кож встановлено,що на звернення депутатів Олександрійської міської ради згодом, на адресу міського голови надійшов лист з Комітету з питань правової політики Верховної Ради України, який розглянув звернення депутатів Олександрійської міської ради до Верховної Ради від 24 січня 2014 року та повідомив про прийняту постанову Верховною Радою України від 20 травня 2014 року «Про Меморандум порозуміння й миру». Суд дійшов висновку, що інформація, опублікована в газеті «Городской курьер» [NUMBER] яку розмістили відповідачі, спростування якої вимагає позивач, є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, є результатом висловленої думки, переконання, критичної оцінки певних фактів і недоліків, які є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача. Висловлювання відповідачем [PERSON] своєї позиції в статті є фактичними твердженнями, а не судженнями з точки зору сприймання ним цих подій із застосуванням мовних засобів, які свідчать про те, що розповсюджена інформація не є оціночним судженням, вона носить негативний характер саме відносно позивача, чим принижує його ділову репутацію, а тому підлягає спростуванню. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, що відповідачами було поширено саме недостовірну інформацію, а не оціночні судження. Судом також встановлено, що позивач просить суд заборонити видання інформаційно - розважального щотижневика газети «Городской курьер», однак не надав до суду належних доказів на підтвердження законності цієї вимоги, а тому суд не вбачає підстав для задоволення вимоги - заборонити видання інформаційно - розважального щотижневика газети «Городской курьер». Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Судовий збір суд покладає на відповідачів. Враховуючи викладенні обставини та ст.ст. 28, 34, 40, 64,68 Конституції України, Законом України «Про інформацію», ст.ст. 4-11, 13, 15, 16, 19, 20, 22, 23, 275, 277, 280, 297, 299 ЦК України та ст.ст. 3-11, 15, 57-60, 84-88, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial