Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

[PERSON] у грудні 2013 року звернувся до [PERSON], [PERSON], третя особа Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора із позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування за законом, стягнення коштів. Посилаючись на викладені у позові обставини, позивач просив суд визнати частково недійсним свідоцтво про право власності за заповідальним розпорядженням на ім'я [PERSON] від 17.09.2008 року, за реєстровим номером 3-4784(45) від 17.09.2008 року, видане державним нотаріусом 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори на грошові внески з належними відсотками в сумі 1500,65 грн. в частині, що належали його батьку на суму 937,9 грн.; визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом на ім'я [PERSON] від 17.09.2008 року, за реєстровим номером 3-4745 від 17.09.2008 року, видане державним нотаріусом 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори на грошові внески з належними відсотками в сумі 8646,21 грн. в частині, що належали його батьку на суму 6484,65 грн.; визнати за ним, як єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]; стягнути із [PERSON] на свою користь кошти в сумі 937, 9 грн., а із [PERSON] - 6484, 65 грн. та судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини зазначені у позові та надані суду докази. Співвідповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про причини своєї відсутності суд не повідомили. В особі представника за довіреностями [PERSON] обставини позову та позовні вимоги не визнали. Заперечували проти їх задоволення з підстав необґрунтованості та незаконності. Третя особа - Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора в особі свого представника Медяник В.А. у своїй позиції покладався на розсуд суду. За згодою присутніх у судовому засіданні позивача, представників розгляд справи здійснювався без участі осіб, що не з'явилися. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). За змістом ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Підставою звернення [PERSON] до суду є захист його, як він вважає порушених майнових прав та інтересів, повязаних із правом спадкування. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, практику Верховного Суду України. Суд, з'ясувавши обставини по справі, перевіривши їх доказами вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є сином [PERSON], померлого [INFO] (а.с.7,9). [PERSON] із 1969 року перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (а.с.10). 20 травня 2005 року подружжя [PERSON] та [PERSON] склали нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1029 заповіт подружжя, яким належний їм житловий будинок з господарчими будівлями та земельну ділянку в [ADDRESS] та все майно в будинку, заповіли в рівних долях [PERSON] та [PERSON] (а.с.45). [PERSON] померла [INFO], на випадок своєї смерті залишивши заповідальні розпорядження, складені у філії Правобережному відділенні № 6719 ВАТ «Державний ощадний банк України» в ТВБВ 6719/0102 (6718/0102) 07.10.1998 року та 25.05.2005 року на ім'я онуки [PERSON] (а.с.зв.стор.67). Також після її смерті відкрилася спадщина на належні померлій на підставі договору депозиту від 25.04.2005 року та 10.07.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти всього у сумі 8745,46 грн. (а.с.зв.стор.66). Як свідчить із спадкової справи (а.с.137-151), після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори звернулися онука [PERSON] та донька [PERSON]. Крім того, на час відкриття спадщини разом із померлою проживав її чоловік [PERSON] (а.с.61). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням від 17.09.2008 року зареєстрованого в реєстрі за № 3-4784 онука померлої [PERSON] набула право власності на грошові внески з належними відсотками на компенсаційному рахунку [NUMBER] у сумі 1500, 65 грн. філії Правобережне відділення № 6719 ВАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.148). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.09.2008 року зареєстрованого в реєстрі за № 3-4785 донька померлої [PERSON] набула право власності на грошові внески з належними відсотками на депозитних рахунках 1.[NUMBER]; 2. [NUMBER] у відділенні №42 Дніпропетровського РУ «ПрватБанк» всього у сумі 8745, 46 грн. (а.с.148). Батько позивача [PERSON] помер [INFO] (а.с.7). Залишивши на випадок своєї смерті, окрім нотаріально посвідченого 20.05.2005 року зареєстрованого в реєстрі за № 1029 заповіту подружжя на ім'я [PERSON] та [PERSON], заповіт 17.08.2011 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 3578, яким заповів позивачу належний йому житловий будинок з господарчими будівлями та земельну ділянку в [ADDRESS].(а.с.50). Позивач та співвідповідачка [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про одержання свідоцтв, але постановами нотаріуса від 03.10.2013 року та 30.12.2013 року заявникам було відмовлено (а.с.99,111) Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19.09.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.12.2013 року, визнано недійсним заповіт подружжя від 20.05.2005 року в частині розпорядження земельною ділянкою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. А також визнано недійсним заповіт 17.08.2011 року зареєстрований в реєстрі за № 3578 на ім'я позивача (а.с.104-106). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилом ч.1, 2 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Зокрема згідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають дружина, чоловік, діти спадкодавця. За змістом ст.1245 ЦК України, частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Статтями 60 та 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Суд вважає посилання позивача [PERSON] на те, що на час відкриття депозитних рахунків [PERSON] 1.[NUMBER]; 2. [NUMBER] у відділенні №42 Дніпропетровського РУ «ПрватБанк» кошти всього у сумі 8745, 46 грн. у ПАТ КБ «ПриватБанк» були майном на праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON], такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки доказів у підтвердження їх належності позивачем не надано. Доводи позивача щодо підстав для визнання частково незаконним виданого на ім'я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням суд вважає також неспроможними, адже у відповідності до ст.1228 ЦК України, [PERSON] як вкладник, мала право розпорядитися своїм правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Із досліджених у судовому засіданні витягів із Спадкового реєстру заповітів, спадкових справ з'ясовано, що після того, як були зроблені розпорядження банку, інших заповітів щодо скасування заповіту, зміни визначеного спадкодавицею складу спадщини чи то кола осіб, до яких мало б перейти право на вклад, [PERSON] не складалося. Дійсність заповідального розпорядження, виданих свідоцтв про право на спадщину за заповідальним розпорядженням та за законом заінтересованою особою, батьком позивача [PERSON] ніколи не оспорювалися. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку щодо незаконності підстав для визнання частково недійсним свідоцтв про право власності на спадщину, пов'язані із правом набуття [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], на частину грошових внесків відсутні, у зв'язку із чим позовні вимоги суд вважає у повному обсязі недоведеними та незаконними. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд враховує, що позов не належить до задоволення, від їх оплати позивач не звільнений, тому понесені ним та документально підтверджені судові витрати відшкодуванню за рахунок співвідповідачів не підлягають. На підставі викладеного, ст.ст. 15,16, ст.181, 186, 187, 190, 203, 215, 328, 356, 364, 377, 1216, 1217, 1222, 1225, 1228, 1245, 1268, 1301 ЦК України, ст.ст. 60, 61 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у судових справах про спадкування», ст.ст.ст.10, 11, 57-60, 61, 88, 209, 212-215, 256-259, 222 ЦПК України, суд ?

Outcome: dismissed