Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

[PERSON] (надалі - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі - Відповідач) , третя особа - [PERSON] про визнання недійсним Договору позики та Додатковий договір до Договору Позики від 11.09.2018 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.09.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір Позики. Відповідно до нього, Позикодавець ( [PERSON] ) передає у власність Позичальнику ( [PERSON] ) грошову суму у розмірі 747 300, 00 грн., що еквівалентом станом на дату укладання договору за офіційним курсом Національного Банку України становить 26 500 доларів США. 11.09.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Додатковий Договір до Договору Позики. Віддповідно до нього, Позикодавець [PERSON] , а Позичальник [PERSON] приймає у власність 747 300, 00 грн., що в еквіваленті станом на дату укладання Договору за офіційним курсом Національного банку України становить 26 500 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладання договору. Крім того, відповідно до п. 2.1 ст. 2 Додаткового договору позики від 11.09.2018 року, Позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 26 500 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на день погашення позики та сплатити проценти в строк до 11.11.2018 року. Натомість в п. 3.1. статті 3 Додаткового договору до Договору Позики від 11.09.2018 року зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 5.7% від суми позики за кожні 30 днів позики, що на його думку, є грубим порушенням законодавства. Тобто сплата відсотків за Додатковим Договором до Договору Позики в іноземній валюті за своєю природою є валютною операцією та на отримання Позикодавцем Позики, відсотків в іноземній валюті Позикодавцю необхідно мати ліцензію на проведення валютних операцій, а саме отримання відсотків в іноземній валюті, дана ліцензія у Відповідача відсутня. Також, позивач зазначив, що в Додатковому Договорі до Договору Позики від 11.09.2018 року існує пункт 7.4. відповідно до якого всупереч із цивільним законодавством України, Закону України «Про захист прав споживачів» було прописано, що у разі прийняття позикодавцем рішення про стягнення процентів за користування позикою та суми позики в примусовому порядку внаслідок невиконання позичальником зобов`язань, встановлених п. 2.3. та 5.1. до позичальника застосовується штраф у розмірі 50% від суми фактичного залишку позики на дату прийняття позикодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в примусовому порядку. Також, позивач звернув увагу, що в Додатковому Договорі до Договору Позики від 11.09.2018 року існує пункт 7.5. відповідно до якого було прописано, що у випадку неповідомлення Позикодавця про будь-яку з наведених в п. 5.1.3 обставин Позичальник за вимоги позикодавця зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 50% від суми позики в п.1.1 цього договору, який сплачується окремо по кожній із обставин, що в свою чергу порушує права Позивача. Позивач вважає пункти 2.1., 3.1., 7.4, 7.5 Додаткового Договору до Договору Позики від 11.09.2018 року такими, що порушують його права як Позичальника, таким чином, що дані пункти прописані з порушенням Цивільного законодавства України, Закону України «Про захист прав споживачів» та як наслідок вважає Договір позики та Додатковий Договір до Договору Позики від 11.09.2018 року недійсним з наступних підстав. Як зазначив позивач, за межами офісу Відповідача в Позивача з`явилася можливість ознайомитися з умовами вже підписаного Позивачем Договору Позики та Додаткового Договору до Договору Позики від 11.09.2018 року більш детально. Після ознайомлення Позивачу стало зрозуміло, зо якби Позикодавцем було надано правдиву, доступну інформацію щодо даної угоди, та роз`яснено Позивачу наслідки даних пунктів то Позивач би не погодився на її підписання. Відносно недійсності Додаткового Договору та Договору Позики від 11.09.2018 року, Позивач зазначив, що в п. 2.1 та п. 3.1 сплата позики, відсотків, штрафів, пені в іноземній валюті за своєю природою є валютною операцією, таким чином на його думку, можна дійти висновку що при стягненні Позикодавцем Позики, відсотків, штрафів, пені, в іноземній валюті, були порушені норми законодавства, які чітко встановлюють випадки використання фізичними та юридичними особами іноземної валюти як засобу платежу, у розрахунках на території України та зокрема ст.. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і контролю», яка встановлює, що валюта України є єдиним засобом платежу на території України, яка приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог, якщо інше не передбачено валютним законодавством України. За таких обставин, позивач просив визнати зазначені Договори недійсними. Так, ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 10.03.2020 року було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 07.07.2020 року на адресу суду надійшли пояснення відповідача [PERSON] , в яких він повністю заперечував проти вимог позивача, вказуючи на те, що позивач неправильно застосовує норми матеріального, зокрема неправильно тлумачить закон та не застосовує норми закону. Як зазначив відповідач, вся аргументація позову зводиться до того, що відповідач [PERSON] є фізичною особою, а тому немає права без отримання фінансової ліцензії передавати у власність позивачу грошові кошти на підставі договору позики, при цьому робиться акцент на тому, що позика надавалась в іноземній валюті. Відповідач заперечував проти даних вимог, і зазначив, що в Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків послуг» від 12.07.2001 року, наведено вичерпний перелік субєктів, на яких поширюється дія Закону. Таким чином, відповідач за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до субєктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України, а тому відстуні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин. Крім того, зазначив, що що виконання договірних відносин у іноземній валюті , зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. На підставі вищенаведеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача (а.с. 56-70). Ухвалою Печерського районного судк м. Києва від 17.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. В засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовну заяву підтримували позовну заяву, просили її задовольнити. Відповідач [PERSON] в засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, просив відмовити у її задоволенні, посилаюсь на її безпідставність та необгрунтованість. Суд, вислухавши думки учасників провадження, прийшов до наступного висновку. Так, як вбачається, 11.09.2018 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір позики. Відповідно до п. 1 Договору, позичальник [PERSON] , позичив (взяв у борг) у позикодавця 747 300 (сімсот сорок сім тисяч триста) грн. 00 коп., що за курсом Національного банку України на день укладення цього договору становить еквівалент 26 500 (двадцять шість тисяч п`ятсот) доларів США 00 центів. Крім того, 11.09.20178 року між сторонами був укладений Додатковий Договір до Договору Позики. Відповідно до п. 1.1 Додаткового Договору до Договору Позики, Позикодавець [PERSON] передав, а Позичальник ( [PERSON] ) приймає у власність 747 300 (сімсот сорок сім тисяч триста) грн.. 00 коп., що в еквіваленті станом на дату укладення Договору за офіційним курсом Національного банку України становить 26 500 (двадцять шість тисяч п`ятсот) доларів США, за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладання договору (1 долар США становить - 28.20 грн.). Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Додаткового Договору до Договору Позики від 11.09.2018 року Позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 26 500 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на день погашення позики та сплатити проценти в строк до 11.11.2018 року. В п. 3.1 ст. 3 Додаткового Договору до Договору Позики від 11.09.2018 року зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 5.7% від суми позики за кожні 30 днів позики. На думку позивача, сплата відсотків за Додатковим Договором до Договору Позики в іноземній валюті є валютною операцією та на отримання Позикодавцем позики, відсотків в іноземній валюті, позикодавцю необхідно мати ліцензію на проведення валютних операцій, а саме отримання відсотків в іноземній валюті, а дана ліцензія у відповідача відсутня. Суд, дослідивши матеріали справи, позовні вимоги позивача, заперечення відповідача, погоджується із позицією сторони відповідача, виходячи з наступного. Так, вся аргументація позову зводиться до того, що відповідач [PERSON] є фізичною особою, а тому не мав права без отримання фінансової ліцензії передавати у власність позивачу грошові кошти на підставі договору позики, при чому акцент робиться на тому, що позика надавалася в іноземній валюті. Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року установлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та фінансових послуг споживачем. У Законі зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту прав та інтересів клієнтів фінансових установ, фізичних осіб - підприємців, які надають фінансові послуги, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. У частинах першій та другій ст. 2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України,які встановлюють особливості їх діяльності. В п. 7 ст. 1 Закону наведено вичерпний перелік суб`єктів, на яких поширюється дія цього Закону, Це учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на всіх юридичних осіб, а лиш на тих, які ж професійними учасниками ринку фінансових послуг. У ч. 4 ст. 5 Закону вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами органів, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Визначення фінансової послуги наведено в п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону, де фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Перелік видів фінансових послуг міститься в ст.. 4 Закону, до яких зокрема належать надання коштів у позику та надання поручительства. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону за суб`єктним складом учасників є обмеженою й не поширюється на : юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; фізичних осіб, які не є суб`єктами підприємницької діяльності. Так, відповідач за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України, а тому відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин. У свою чергу поняття «фінансова послуга» не пов`язане лише із фінансовими установами. Аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але й фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності. Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст.1048 ЦК України). Таким чином, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів - учасників ринку фінансових послуг і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046-1048 ЦК України. До зазначеного висновку необхідно дійти й з урахуванням дії темпоральних правил (принцип дії закону у часі), виходячи з яких у разі колізії законів (суперечність один одному двох або більше чинних нормативних актів, прийнятих стосовно одного й того самого питання) застосовується акт, виданий пізніше, як у разі, коли про скасування старих норм прямо зазначено в новому законі, так і у разі, коли таких застережень у новому законі немає. Таку саму правову позицію висловив у своїй постанові Верховний Суд України у справі № 6-79 цс 12 та у справі № 6-132цс 14. Таким чином, відповідач [PERSON] не відноситься до суб`єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не повинен для надання позики отримувати ліцензію на діяльність з надання фінансових послуг. Також в п. 1 Договору позики зазначено, що Позикодавець передає у власність Позичальнику грошову суму у розмірі 747 300, 00 грн., що еквівалентно станом на день укладання Договору за офіційним курсом Національного банку України 26 500 доларів США. В п. 1.1 Додаткового договору до Договору Позики від 11.09.2018 року вказано, що позикодавець передає у власність Позичальнику грошову суму у розмірі 747 300 00 грн., що в еквіваленті станом на дату укладення Договору за офіційним курсом Національного банку України становить 26 500, 00 доларів США. П. 2.1 Додаткового договору до Договору позики від 11.09.2018 року встановлено, що Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю позику готівкою, що еквівалентно 26 500, 00 доларам США. Таким чином Договір Позики та Додатковий договір до Договору позики від 11.09.2018 року укладені в грошовій одиниці України - гривні. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23.10.2019 року № 723/304/16-ц зазначила наступне: Що стосується стягнення суми позики та процентів за користування чужими коштами в іноземній валюті - доларах США із одночасним визначенням гривневого еквівалента вказаної суми, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке. Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 року «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», Законом України від 23.04.1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Відповідно до Цей Закон визначає правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства., цей Закон визначає правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства. Крім того, відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти так і нерезиденти -фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів , предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконання зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст.ст. 1050, 549, 550 ЦК України, передбачено наслідки порушення договору позичальником, в тому числі і стягнення неустойки (штрафу, пені). Як вбачається, встановлення Договором позики строку повернення позики, процентів від суми позики, неустойки повністю відповідає вимогам ЦК України. До того ж, оплата встановлених Договором позики платежів підтверджує, що позивач визнає умови цього договору та визнає борг. Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, відповідно до ч.ч. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Договір позики та Додатковий договір до Договору позики були укладені 11.09.2018 року. Грошові кошти позичальником [PERSON] були отримані в той же день, 11.09.2018 року. Натомість, до суду позивач звернулася тільки 28.10.2019 року. Разом з цим даних щодо вживання заходів, спрямованих на зміну умов договору чи додаткового договору, суду надано не було. Поряд з цим, як вбачається, позивач фактично в своїй позовній заяві до відповідача ставить питання щодо порушення саме умов Додаткового договору до Договору позики, її прав, проте, жодних доказів, що відповідач [PERSON] ухилявся від укладення угоди щодо зміни умов договору надано не було. Так, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, заявляючи вимогу щодо визнання Договору позики від 11.09.2018 року та Додаткового договору до Договору позики від 11.09.2018 року недійсними, позивач не надав доказів на підтвердження підстав недійсності правочину, передбачених ч. ст.. 215 ЦК України, ч.ч.1,3,6 ст. 203 ЦК України. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed