Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

[PERSON] звернулася із позовом до Франківського районного суду м. Львова до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про стягнення грошових коштів. В обгрунтування позову зазначає, що 05.07.2007 року вона уклала договір купівлі-продажу з ВАТ «Закарпатський металургійний завод» та ПАТ «Кредобанк» і придбала нерухоме майно: будівлю пожежного депо та гараж, позначений літерою «Є», що знаходились за адресою: [ADDRESS] , без нотаріального посвідчення та зобов`язалась до 15 вересня 2007 року сплатити вартість нерухомого майна у розмірі 60 000 грн. на розрахунковий рахунок згідно пункту 4 договору. На виконання умов зазначеного договору 08 липня 2007 року вона підписала акт приймання-передачі будівлі пожежного депо та гаражу. 11 вересня 2007 року платіжним дорученням №1 перерахувала 60 000 грн. на рахунок відповідача. Оскільки договір купівлі-продажу був укладений у простій формі, а продавець ухилявся від нотаріального посвідчення, вона звернулась до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Рішенням Городоцького суду Хмельницької області від 25.04.2008 року №2-552/2008 залишеною без зміни ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 21.12.2010 року договір купівлі-продажу було визнано дійсним, однак рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.06.2011 року зазначені судові рішення були скасовані та ухвалено нове, яким їй було відмовлено про визнання договору дійсним. Банк не повертав їй грошові кошти і позивачка 12.03.2014 року звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з банку: 60000 грн. - суму по договору купівлі-продажу; 3% річних за період з 14.07.2011 до 31.05.2014 року в розмірі 5183,01 грн.; інфляційні витрати за період з 01.08.2011 до 30.04.2014 року в розмірі 4037,24 грн. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2014 року №607/3956/14-ц її вимоги задоволені частково, стягнуто з ПАТ «Кредобанк» на її користь 60 000 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Апеляційний суд Тернопільської області від 20.03.2017 року також відмовив їй в стягненні з банку 3% річних і інфляційних витрат. 11.09.2019 року Верховний Суд прийняв постанову і стягнув з банку 3%річних - 5183,01 грн. і інфляційні витрати - 4037,24 грн. 04.04.2011 року банк повернув їй 60000 грн., однак при розгляді справи №607/3956/14-ц позивачка зазначає, що не вірно вказала період розрахунку і суму розрахунку, так як ці обставини стали їй відомі, коли вона готувала даний позов. Сума нарахування повинна була вказатись - 8324,28 грн., інфляційні втрати за період з 14.06.2011 по 30.04.2014 року - 8729,28 грн. Додаткова сума для стягнення, як вказує позивачка у своїй позовній заяві, за період з 14.06.2011 по 30.04.2014 року - 4692,53 грн. (8729,77 грн. - вірна сума розрахунку) - 4037,24 грн. (сума, яку банк повинен повернути згідно Постанови ВС від 13.09.2019 року) - 4692,53 грн.; інфляційні втрати за період з 01.05.2014 року по 04.04.2017 року - 57019,88; загальна сума інфляційних витрати за цим позовом - 61712,41 грн. При розрахунку 3% річних у справі №607/3956/14-ц був вказаний період з 14.07.2011 по 31.05.2014 року, а треба було вказати з 14.06.2011, при цьому не дораховано було 147,96 грн. Враховуючи викладене, просить стягнути з ПАТ «Кредобанк» на її користь 66984,21 грн. та судові витрати. Не погоджуючись з даним позовом, представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовної заяви про стягнення з АТ «Кредобанк» на її користь коштів в сумі 66984,21 грн. В обгрунтування своїх вимог, відповідач зазначає, що [PERSON] вже зверталась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про стягнення безпідставно отриманих коштів та матеріальних збитків з ПАТ «Кредобанк», про що позивач зазначає і в позовній заяві. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Кредобанк» на її користь грошові кошти в сумі 60000,00 гривень, як безпідставно отримані банком. У стягненні 3% річних та інфляційних втрат, а також відшкодуванні моральної моральної шкоди відмовлено. Вказане рішення суду першої інстанції після оскарження банком в апеляційну та касаційну інстанцію та нового апеляційного розгляду, залишено без змін. 05 квітня 2017 року на виконання вказаного рішення суду кошти в сумі 60600,00 гривень, в тому числі судовий збір в сумі 600,00 гривень, банк перерахував на рахунок [PERSON] 31 березня 2017 року на судове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 20.03.2017 року [PERSON] подала касаційну скаргу, мотивуючи її тим, що вказаними судовими рішеннями відмовлено їй у виплаті інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми. Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №607/3956/14-ц касаційну скаргу [PERSON] , до якої приєднався [PERSON] задоволено частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 20.03.2017 року в частині позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат скасовано. Позовні вимоги [PERSON] задоволено, стягнено з ПАТ «Кредобанк» 3% річних і розмірі 5183,01 грн., інфляційні втрати у розмірі 4037,24 грн. та судовий збір. 11 листопада 2019 року вказані кошти у розмірі 9707,45 грн. перераховано на рахунок позивача. Таким чином, відповідач зазначає, що позивач звертається з позовною заявою повторно, тому що питання стягнення інфляційних втрат та 3% річних лосліджувалось не лише судом першої інстанції, а й апеляційної та касаційної. Представник відповідача зазначає, що, на їх думку, суд касаційної інстанції ухвалив 11.09.2019 року законне та обгрунтоване рішення у справі. Щодо наведених сум, які на думку позивача повинні бути стягнуті на її користь, представник відповідача вважає такі не об`єктивно розрахованими, а отже такими, що не можуть бути враховані, як такі, що грунутуються на законі, оскільки здійснені з прямим порушенням норм матеріального права. Позивачка в судове засідання не з`явилась, хоча й належним чином повідомлялась про дату, час та місце проведення такого, однак від такої в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, просив відмовити в задоволенні такого. Дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 05 липня 2007 року [PERSON] уклала з ВАТ «Закарпатський металургійний завод» та ПАТ «Кредобанк» договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме будівлі пожежного депо та гаражу, позначені літерою «Є», що знаходилися по [ADDRESS] , без нотаріального посвідчення та зобов`язалась оплатити вартість нерухомого майна у розмірі 60 000 грн до 15 вересня 2007 року, перерахувавши грошові кошти на розрахунковий рахунок згідно з пунктом 4 договору. На виконання умов зазначеного договору 08 липня 2007 року вони підписали акт прийому-передачі будівлі пожежного депо і гаражу, а 11 вересня 2007 року платіжним документом № 1 вона перерахувала 60 000 грн на відповідний розрахунковий рахунок банку. Оскільки договір купівлі-продажу був укладений у простій формі, а продавець ухилявся від нотаріального посвідчення, вона звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Рішенням Городоцького суду Хмельницької області від 25 квітня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 21 грудня 2010 року, вищевказаний договір купівлі-продажу було визнано дійсним. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2011 року зазначені судові рішення скасовано та ухвалено нове, яким їй у задоволенні позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу відмовлено (провадження № 6-4719св11). У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», третя особа - Відкрите акціонерне товариство «Закарпатський металургійний завод», про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Кредобанк» на користь неї грошові кошти у розмірі 60 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] , до якої приєднався [PERSON] задоволено частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 20.03.2017 року в частині позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат скасовано. Позовні вимоги [PERSON] задоволено, стягнено з ПАТ «Кредобанк» 3% річних і розмірі 5183,01 грн., інфляційні втрати у розмірі 4037,24 грн. та судовий збір. Відповідно до розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, поданного позивачкою, інфляційні витрати за період з 01.08.2011 року до 30.04.2014 року складають 4037,24 грн., 3% річних за період з 14.07.2011 по 31.05.2014 року складають 5183,01. Окрім цього, позивачкою згодом були додані розрахунки, відповідно до яких інфляційні втрати за період з 01.08.2011 року по 30.04.2014 року становить 8324,28 грн., за період з 14.06.2011 року по 30.04.2014 року - 8729,77 грн. за період з 01.05.2014 року до 04.04.2017 року - 57019,88 грн., 3% річних за період з 14.06.2011 по 13.07.2011 року становить 147,95 грн., за пероід з 01.06.2014 по 04.04.2017 року - 5123,84 грн. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше значення - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Такий правовий висновок щодо застосування положень статей 625 та 1214 ЦК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18). Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами з приводу стягнення безпідставно отриманих коштів, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності. За таких умов висновок суду про неможливість застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є помилковим, тому судові рішення підлягають скасуванню в цій частині. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Ураховуючи те, що рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2011 року скасовано попередні судові рішення, у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним відмовлено, та зазначено про те, що цей договір є неукладеним, оскільки він нотаріально не посвідчений та не проведена його державна реєстрація, тому правова підстава набуття банком грошових коштів у розмірі 60 000 грн, сплачених позивачем, відсутня. На виконання данного рішення відповідно до виписки з рахунку [NUMBER] ПАТ КБ «Приватбанк» №63FP-GR0H-I3R8-1OMF від 26.06.2017 року, позивачці надійшли грошові кошти у сумі 60600,00 гривень, що нею не оспорюється. Окрім цього, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Дана позиція викладена у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі № 5-86кз 16, а також у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 за касаційною скаргою позивачки. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача додаткових інфляційних витрат за період з 14.06.2011 року по 30.04.2014 року та 3% річних за період з 14.06.2011 року по 13.07.2011 року у зв`язку з помилковим розрахунком суми таких при поданні позову до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у 2014 році, суд зазначає наступне. Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача додаткових інфляційних витрат за період з 14.06.2011 року по 30.04.2014 року та 3% річних за період з 14.06.2011 року по 13.07.2011 року слід відмовити, оскільки питання стягнення таких за цей період вже вирішувалось судом, рішення в частині цих вимог набрало законної сили. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем позов підлягає до часткового задоволення, а саме стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають інфляційні втрати за період з 01.05.2014 року по час фактичної оплати відповідачем таких згідно з постановою Верховного Суду від 11.09.2019 року, а саме по 04.04.2017 року в розмірі 57845,81 грн., а також 3% річних за період з 01.06.2014 року по час фактичної оплати відповідачем таких згідно з постановою Верховного Суду від 11.09.2019 року, а саме по 04.04.2017 року в розмірі 5272,00 грн.

Outcome: partial