Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

[PERSON] через свого представника [PERSON] у травні 2017 року звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі Державного акту серія Р2 № 745044, виданого 13.12.2002 року їй належить на праві приватної власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 6, 0038 га ріллі, що знаходиться на території Іванівської сільської ради Вовчанського району Харківської області (далі Рада). Згідно договору оренди землі № 6, укладеного 01.02.2007 року з сільськогосподарським багатопрофільним кооперативом «Мрія», реорганізованим 27.09.2007 року в Товариство з обмеженою відповідальністю «Сантагро» (далі ТОВ «Сантагро»), та акту прийому-передачі земельної ділянки від 01.02.2007 року, орендодавець земельної ділянки в особі [PERSON] передала в платне користування земельну ділянку площею 6, 0038 га ріллі, розташовану на території Ради. Відповідно до договору оренди передбачено, що договір укладено на 10 років, про небажання переукладати договір на новий строк сторона договору повинна попередити протягом двох місяців до закінчення терміну дії договору. [PERSON] повідомила орендаря ТОВ «Сантагро» про небажання переукладати договір оренди на новий строк. Відповіді на своє попередження про небажання переукладати договір оренди земельної ділянки на новий строк [PERSON] від ТОВ «Сантагро» не отримала. В січні 2017 року [PERSON] стало відомо про існування зареєстрованої 29.12.2012 року в управлінні Держкомзему у Вовчанському районі додаткової угоди від 21.11.2012 року до договору оренди земельної ділянки, відповідно до якої [PERSON] нібито уклала додаткову угоду з ТОВ «Сантагро» про продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки до 31.12.2020 року. Просила визнати недійсною додаткову угоду від 21.11.2012 року до договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого 01.02.2008 року за № 040869000410 в ХРФ «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельним ресурсам». Розірвати договір оренди землі № 6, укладений 01.02.2007 року між [PERSON] та ТОВ «Сантагро», на той час СБК «Мрія». Зобовязати ТОВ «Сантагро» повернути [PERSON] земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 6, 0038 га ріллі, розташовану на території Іванівської сільської ради Вовчанського району Харківської області. Також просила стягнути з ТОВ «Сантагро» на її користь понесені судові витрати. В звязку з відмовою від позовних вимог в частині, ухвалою суду від 28.03.2018 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про розірвання договору оренди землі № 6, укладений 01.02.2007 року між [PERSON] та ТОВ «Сантагро», на той час СБК «Мрія». 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»\~№2147-VIII від 03.10.2017 року,\~котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп. 9 п. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в\~часі. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що подальший розгляд цієї справи належить проводити за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині, у якій вони не встановлюють нових обовязків, не скасовують чи не звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи не обмежують їх використання. Позивач в судове засідання не зявилася, сповіщалася про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила. Представники позивача заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], вказавши, що не погоджується з вимогами викладеними в позовній заяві, оскільки вони є необґрунтованими, безпідставними та такими, що суперечать вимогам діючого законодавства України, оскільки, договір оренди земельної ділянки № 6 від 01.02.2007 року зареєстрований 01.02.2008 року за № 040869000410 в ХРФ «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельним ресурсам». Таким чином, оскільки зазначений договір оренди був укладений на 10 років, строк дії даного договору закінчується лише у 2018 році. Фактом того, що сторони договору оренди земельної ділянки досягли згоди з усіх істотних умов договору, а також те, що позивач є таким, що погоджується з умовами, викладеними у договорі є та обставина, що позивач [PERSON] отримувала грошові кошти за передачу в оренду земельної ділянки ТОВ «Сантагро», що підтверджується відомостями про виплату грошей де є підпис [PERSON] про отримання грошових коштів. Також зазначив, що є погоджена додаткова угода про продовження терміну дії договору з [PERSON] яка підписана нею. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено під час судового розгляду, відповідно до фотокопії Державного акту серія Р2 № 745044, виданого 13.12.2002 року [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 6, 0038 га ріллі, що знаходиться на території Ради (а.с. 6). Відповідно до фотокопії договору оренди землі № 6, укладеного 01.02.2007 року з сільськогосподарським багатопрофільним кооперативом «Мрія», реорганізованим 27.09.2007 року в ТОВ «Сантагро», зареєстрованого 01.02.2008 року за № 040869000410 та акту прийому-передачі земельної ділянки від 01.02.2007 року, орендодавець земельної ділянки в особі [PERSON] передала в платне користування земельну ділянку площею 6, 0038 га ріллі, розташовану на території Ради (а.с. 7-8 ). Відповідно до п. 2.1 договору оренди передбачено, що договір укладено на 10 років, про небажання переукладати договір на новий строк сторона договору повинна попередити протягом двох місяців до закінчення терміну дії договору. Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами стосуються правочинів у сфері оренди землі та регулюються положеннями ст. ст. 202, 203, 215, 316, 317, 626, 638 ЦК України, ст. ст. 1-6, 13, 14, 16, 35 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 2, 3, 125, 152, 158 Земельного Кодексу України. Так, відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. За правилами ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).\~ Відповідно до ст. 16 Закону України «Про оренду землі», укладання договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. В розумінні ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України право власності є право особи володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною. Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) і в тому числі з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди укладається у письмовій формі та відповідно до статті 18 цього Закону набуває чинності після його державної реєстрації. Суд враховує, що строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що\~відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, а не з моменту його укладення. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обовязки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. Як вбачається зі змісту додаткової угоди від 21.11.2012 року до договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого 01.02.2008 року за № 040869000410, [PERSON] уклала додаткову угоду з ТОВ «Сантагро» про продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки до 31.12.2020 року. Додаткова угода зареєстрована 29.12.2012 року в управлінні Держкомзему у Вовчанському районі Харківської області за № 632168364002183(а.с. 9). Натомість, згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 12322/17050 від 15.09.2017 року підпис від імені [PERSON] в Додатковій угоді від 21.11.2012 року до договору оренди земельної ділянки (зареєстрованого 01.02.2008 року за № 040869000410) розташований в графі «Орендодавець», в рядку перед друкованим текстом «/[PERSON]З/» - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON], а іншою особою (а.с. 104-106). Представником відповідача вказаний висновок під час судового розгляду не спростовано. На разі, як вбачається із встановлених обставин справи, спірна додаткова угода укладена у письмовій формі, як того вимагають вимоги закону, проте в ній відсутній підпис однієї із сторін правочину орендодавця в особі [PERSON], на що вказує вказаний висновок судової почеркознавчої експертизи і що у свою чергу вказує на відсутність підстав вважати, що договір укладений сторонами спору у письмовій формі, як того вимагає закон, і що на його укладання та на умовах, які у ньому зазначені, мала волевиявлення [PERSON] Посилання представника відповідача на відомості на виплату грошей, згідно яких здійснювались виплати [PERSON], як на погодження із умовами додаткової угоди, суд вважає безпідставним. Зі змісту вказаних відомостей не вбачається, що виплати проводились саме за умовами додаткової угоди. З огляду на викладене, суд зазначає, що спірний правочин, який також пройшов державну реєстрацію, є вчиненим і що є підставою\~для його визнання недійсним за ст. ст. 203, 215 ЦК України як відсутність волевиявлення власника земельної ділянки на його укладання на визначених у ньому умовах. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність обставин позову, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання недійсною додаткової угоди від 21.11.2012 року до договору оренди земельної ділянки № 040869000410 від 01.02.2008 року, укладену між [PERSON] та ТОВ «Сантагро», на той час СБК «Мрія» та зареєстровану 29.12.2012 року в управлінні Держкомзему у Вовчанському районі Харківської області за № 632168364002183. При вирішенні позовних вимог щодо зобовязання повернення земельної ділянки, суд зазначає наступне. Як зазначили представники позивача, на виконання п. 2.1 договору оренди землі від 01.02.2007 року, позивач зверталась до ТОВ «Сантагро» із відповідною заявою та оголошенням у засобах масової інформації про відсутність наміру продовжити дію вказаного правочину. Зазначене фактично підтверджується наявними в матеріалах справи заявою від 16.11.2016 року, описом вкладень, квитанціями та оголошенням в газеті «Хлібороб» від 14.01.2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Таким чином, враховуючи, що строк дії договору оренди землі № 6 від 01.02.2007 року, закінчився, а додаткова угода від 21.11.2012 року є недійсною, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність зобовязання ТОВ «Сантагро» повернути позивачу земельну ділянку, що належить їй на підставі Державного акту серії Р2 № 745044, виданого 13.12.2002 року. За правилами ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджуються: витрати, повязані зі сплатою судового збору при подачі до суду позовної заяви в розмірі 640 грн. 00 коп. (а.с. 1), витрати, повязані з проведенням експертизи в розмірі 7428 грн. 00 коп. (а.с. 103), а тому вони підлягають стягненню з відповідача у загальному розмірі 8068 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved