Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

[PERSON] у січні 2021 року звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 29.02.2020 року вона уклала договір позики № 6463685 із ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі - ТОВ «БАНК»), відповідно до якого отримала позику. Вказаний договір будо укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. [PERSON] вважає, що працівники ТОВ «БАНК» ввели її в оману, щодо істотних умов договору, зокрема відсоткової ставки за користування кредитом, порушено принцип рівності сторін, сума нарахованих відсотків за кредитним договором значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Просила визнати недійсним договір позики № 6463685 від 29.02.2020 року укладений між нею та ТОВ «БАНК». Ухвалою суду від 11.01.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11.02.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про час та місце його проведення завчасно та належним чином, надала суду клопотання про підтримання заявлених вимог у повному обсязі та розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у відповідності до вимог ч. 1 ст. 178 ЦПК України, надав відзив, в якому заперечив проти задоволення позову [PERSON] , посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, шо кредитний договір між сторонами укладений в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». До моменту укладення договору [PERSON] надавалася можливість ознайомитись з умовами договору та Правилами надання грошових коштів у позику, які розміщені на веб-сайті Товариства https://mycredit.ua/ru/. 29.02.2020 року позивачкою було підписано (акцептовано) оферту, чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти Договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису договору. Підписанням оферти одноразовим ідентифікатором [PERSON] засвідчила, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. При укладанні договору вона мала обсяг цивільної дієздатності та її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Підписавши договір позивач підтвердила, що вивчила умови договору та Правила надання грошових коштів у позику, а їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору їй зрозумілі. На момент укладення договору [PERSON] не заявляла додаткових вимог щодо умов позики та, в подальшому, прийняла надані ТОВ «БАНК» грошові кошти. Під час укладення договору позивачкою було вчинено певну сукупність дій, спрямованих на отримання позики від ТОВ «БАНК», крім того [PERSON] самостійно визначала для себе необхідний обсяг часу для ознайомлення з умовами договору, після чого проявила намір вступити з ТОВ «БАНК» у договірні відносини на умовах, визначених Правилами. В договорі зазначено про умови надання позики, в тому числі: сума позики - 3000 грн. 00 коп.; строк, на який надається позика - 30 днів; дата повернення позики (останній день) - 30.03.2020 року; базова процентна ставка у день - 1,6 %; процентна ставка за кожний день прострочення в день - 2,7 %. Жодних інших змін до договору не здійснювалося. Представник відповідача вважає, що сам факт звернення [PERSON] до суду є спробою уникнути виконання своїх зобов`язань за договором, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Враховуючи, що представник відповідача скористався правом подання відзиву на позов, в якому виклав свої заперечення проти позову, суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення у справі у даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено судом, 29.02.2020 року між [PERSON] та ТОВ «БАНК» було укладено договір позики № 6463685, відповідно до умов якого Товариство зобов`язалося передати позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 3000 грн. 00 коп. на визначений строк, а Позичальник зобов`язувалась повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити плату (проценти) від суми позики. Відповідно умов вказаного правочину, сума позики складає - 3000 грн. 00 коп.; строк, на який надається позика - 30 днів; дата повернення позики (останній день) 30.03.2020 року; базова процентна ставка у день - 1,60 %; процентна ставка за кожний день прострочення в день - 2,7 %; Орієнтовна річна процентна ставка - 321,2 %; орієнтовна загальна вартість позики та процентів -3792 грн. 00 коп. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час укладення договору № 6463685 від 29.02.2020 року у неї були будь-які застереження та претензії щодо умов позики та її погашення. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Згідно копії договору № 6463685 від 29.02.2020 року вбачається, що [PERSON] було використано для підписання договору електронний підпис одноразовим ідентифікатором. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно - цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор для укладення договору надсилається засобами зв`язку, зазначеними заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму, а допустимість електронного документа, як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). 29.02.2020 року [PERSON] було підписано (акцептовано) оферту (паспорт споживчого кредиту), чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти Договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису Договору. Згідно п. 4.3 Договору позики № 6463685 від 29.02.2020 року, позичальник надає дозвіл позикодавцю на збір, обробку, зберігання та поширення його персональних даних з метою оцінки кредитоспроможності, забезпечення виконання зобов`язань за договором. Згідно положень Правил надання грошових коштів у позику, затверджених ТОВ «БАНК», зобов`язаннями позичальника є грошові кошти (сума позики та нарахованих процентів), що підлягають поверненню та сплаті позичальником позикодавцю на умовах, встановлених договором позики та правилами. Позичальник зобов`язаний повернути повністю суму отриманої позики та сплатити нараховані проценти в строк, визначений договором позики, або достроково, будь-яким доступним йому способом, зазначеним у договорі позики та/чи на сайті Товариства. Розмір процентів на позику і процентів на прострочену позику узгоджений Сторонами до підписання договору позики та зазначений в договорі позики. Згідно змісту договору (п. 4.2), позивач була ознайомлена з вказаними правилами. У копії паспорту позики, яка надається споживачу відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» зазначено його права безкоштовно отримати копію проекту договору позики у письмовій чи електронній формі; право відмовитися від договору позики протягом 14 календарних днів у порядку та умовах, визначених умовами договору та Закону України «Про споживче кредитування»; право дострокового повернення позики без додаткової плати за дострокове повернення позики. Таки чином, суд приходить до висновку, що відповідачем як позикодавцем виконано усі вимоги що визначені для надання споживчого кредиту у відповідності до Закону України «Про споживче кредитування». Як зазначено у ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Згідно ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Договором позики, укладеним між позичальником та товариством, не передбачено стягнення неустойки (штрафу, пені) за невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань. Таким чином, позичальнику нараховуються виключно проценти за користування позикою, які за своєю правовою природою не є компенсацією. Аналізуючи умови спірного правочину та встановлені обставини, суд приходить до висновку про відсутність в ньому несправедливих умов, а твердження [PERSON] з даного приводу розцінюється судом як безпідставні. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Однак пункт 2 Договору позики № 6463685 від 29.02.2020 року передбачає, що за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми позики за цим договором, він зобов`язується сплатити на користь товариства нараховані проценти на прострочену позику 2,7 % від суми позики за кожен день прострочення повернення, що не становить понад 50 % суми позики, адже даний пункт договору передбачає відповідальність за порушення позичальником умов договору. Отже, при належному виконанні договірних зобов`язань підвищення процентної ставки не застосовуються. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1. ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Підставою недійсності правочину, у відповідності до вимог ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Дослідивши умови кредитного договору, суд приходить обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір № 6463685 від 29.02.2020 року не містить несправедливих умов, визначених ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та не містить підстав, передбачених ст. 215 ЦК України для визнання його недійсним. Крім того, позивач з умовами договору про надання позики, графіком розрахунку до договору позики та сукупною вартістю позики була ознайомлена, підтвердила свою згоду з такими, підписавши спірний договір та отримавши кошти внаслідок його укладення. Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику. В свою чергу, відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач не мала претензій стосовно умов кредитного договору при його укладенні. Отже, дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики. Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи [PERSON] про ненадання повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на її поясненнях і спростовуються самим змістом договору. Договір укладений в електронному варіанті та з електронним підписом, без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем [PERSON] та ТОВ «БАНК» не був би укладений. Тому укладення кредитного договору відповідало внутрішній волі позивача. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 12.01.2021 року справа № 524/5556/19 від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави вважати, що суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Згідно з сталою практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити. Інші, наведені позивачем доводи в обґрунтування своєї позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed