Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернувся до суду з позовом в якому просить зняти арешт та заборону відчуження, накладених постановою від 25.10.2001 року відділу державної виконавчої служби Інгулецького району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, з усього нерухомого майна, яке за ним зареєстроване. В обґрунтування позову зазначив, що з відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна йому стало відомо, що постановою відділу державної виконавчої служби Інгулецького району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області серії АА №757003 від 25.10.2001 року накладено арешт на все нерухоме майно позивача. Запис про заборону внесено до реєстру 11.09.2006 року Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою. На звернення до відділу державної виконавчої служби Інгулецького району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позивач отримав відповідь про те, що на примусовому виконанні у відділі виконавчі провадження відносно позивача відсутні. Позивач вважає накладення арешту та заборони на відчуження майна помилковими, адже він ніколи не проживав на території м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у нього не існувало ніяких боргових зобов`язань, які б давали підстави накладати заборону на відчуження належного йому майна. Зазначені обставини унеможливлюють в інший спосіб захистити позивачу своє порушене право, ніж звернення до суду. Позивач та його представниця в судове засідання не прибули, до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі у якій вказано про підтримку позовних вимог з проханням їх задовольнити. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення ухвали про відкриття провадження у справі, повістки суду та копії позовної заяви з додатками, проте в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, заяв, клопотань, відзиву на позовну заяву не подавав. У зв`язку з цим справа відповідно до ст.ст. 211, 223 ЦПК України розглядається за відсутності учасників справи. У відповідності до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до\~ст.\~3\~ЦК України\~загальними засадами\~цивільного законодавства\~є: неприпустимість\~свавільного втручання\~у сферу\~особистого життя\~людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України\~та законом; свобода\~договору; свобода\~підприємницької діяльності,\~яка не\~заборонена законом; судовий\~захист цивільного\~права та\~інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Статтею\~ 15\~ЦК визначено,\~що кожна\~особа має\~право на\~захист свого\~цивільного права\~у разі\~його порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №161737654 від 01.04.2019 року Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою 11.09.2006 на підставі постанови ВДВС Інгулецького району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області серії АА№757003 від 25.10.2001 року зареєстровано арешт невизначеного всього нерухомого майна [PERSON] . З вказаної довідки слідує, що арешт був накладений на наступне належне позивачу на праві власності нерухоме майно: 1) двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер [NUMBER] ); 2) земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] , площею 4,3883 га, розташованої на території Зразківської сільської ради Більмацького району Запорізької області (реєстраційний номер [NUMBER] ); 3) житловий будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер 35781675). З листа Інгулецького відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №13.12-34/10007 від 06.05.2019 року вбачається, що згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень на примусовому виконанні у відділі відсутні виконавчі провадження відносно [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. \~ \~ \~ \~ Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Європейський суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Матеріали справи не містять доказів обґрунтованості арешту нерухомого майна позивача накладеного Інгулецьким відділом ДВС міста Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області. Таким чином, оскільки обтяження майна позивача, що накладено за відсутності на те законних підстав, порушує його право вільного розпорядження своїм майном, а відтак порушує його право власності на майно, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та скасування арешту накладного на майно позивача на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Інгулецького району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області серії АА№757003 від 25.10.2001 року. При цьому суд не вбачає підстав для задоволення позову шляхом зняття арешту та заборони на відчуження з усього нерухомого майна позивача, а вважає за необхідне конкретизувати належне позивачу майно з якого має бути знятий арешт відповідно до обставин доведених позивачем та встановлених під час розгляду справи. У зв`язку з цим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В задоволенні решти позову має бути відмовлено. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 15, 16, 321, 328, 391\~ЦК України,\~

Outcome: partial