Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

[PERSON] (надалі-Позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (надалі-Відповідач) про усунення перешкод у здійсненні права власності. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що їй на підставі реєстраційного посвідчення належить квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Крім неї у квартирі зареєстровані її чоловік [PERSON] та співмешканець [PERSON], який з моменту реєстрації та до теперішнього часу у зазначеній квартирі не мешкає, його особисті речі там не знаходяться, зобов'язань по утриманню квартири він не виконує. Крім того, Позивач зазначила, що вона будь - яких контактів з Відповідачем не підтримує, що позбавляє її як володільця домогосподарства можливості подати відповідні відомості до уповноважених органів про призначення житлової субсидії, що може слугувати підставою для відмови у призначенні житлової субсидії та як наслідок створює перешкоди у реалізації законного права, як пенсіонера та малозабезпеченої особи на компенсації витрат на житлово - комунальні послуги за рахунок держави. З огляду на вказане вважає, що відповідач порушує її законні права як власника житла, тому, просить Суд усунути перешкоди у здійсненні права власності на належну позивачу на праві приватної власності квартиру, яка знаходиться [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття його з реєстрації. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та про підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, проте надіслав на адресу суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі-ЦПК України) у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які Позивач послалась, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, подані на підтвердження таких, з врахуванням вимог процесуального закону про належність та допустимість доказів, Ратнівський районний суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі реєстраційного посвідчення від 18 травня 1992 року [NUMBER], виданого Волинським обласним бюро технічної інвентаризації. Як вбачається з довідки, виданої Ратнівською селищною радою Ратнівського району Волинської області від 18 травня 2018 року № 2244 вулиця Леніна була перейменована на вулицю Центральну. Згідно відомостей, що містяться у будинковій книзі А № 02945 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] у вище вказаній квартирі зареєстровані власниця об'єкту нерухомості - [PERSON], її чоловік - [PERSON] та співмешканець - [PERSON], який фактично у вказаній квартирі не проживає та немає у вказаному помешканні своїх особистих речей. Викладене підтверджується актами непроживання за місцем реєстрації від 12 січня 2018 року, 20 березня 2018 року та 13 червня 2018 року, складеними комісією у складі керуючого справами комітету Ратнівської селищної ради Ратнівського району Волинської області - [PERSON], спеціалістом ІІ категорії по роботі з сім'єю, молоддю та спортом Ратнівської селищної ради - [PERSON], заступника голови Ратнівської селищної ради - [PERSON] та посвідченими сусідами Позивача - [PERSON], [PERSON] та затверджених головою Ратнівської селищної ради Ратнівського району Волинської області- [PERSON] та додатково довідкою Ратнівської селищної ради Ратнівського району Волинської області від 18 травня 2018 року № 2243. Таким чином, Суд дійшов висновку про те, що між Сторонами виникли цивільноправові відносини, що склались з приводу користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України особа, яка стала власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України - визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Таким чином, та обставина, що Відповідач залишається зареєстрованим у спірній квартирі, але фактично не проживає за місцем реєстрації більше шести місяців дає Суду підстави визнати Відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі. Разом з тим, Суд вважає, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо здійснення Відповідачем перешкод у здійсненні права власності на її квартиру, оскільки фактичне непроживання за місцем реєстрації в даному випадку не порушує жодним чином права Позивача, як власника квартири. Окрім того, Суд не задовольняє вимогу Позивача про зняття Відповідача з реєстрації за поточним місцем реєстрації, оскільки реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування у відповідності до п. 3 Правил реєстрації місця проживання затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» (далі - Правила) здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, тому позов з такою вимогою повинен бути пред'явлений безпосередньо до органу місцевого самоврядування на який законом покладено відповідну функцію. Згідно п. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Вказана норма кореспондується абз. 3 п. 26 Правил згідно якого зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, прийняття судом рішення про часткове задоволення позовних вимог Позивача буде у повній мірі відповідати вимогам матеріального і процесуального закону з повним та всебічним урахуванням прав та інтересів сторін по справі у відповідності до п. 1 ст. 2 ЦПК України згідно якого завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Outcome: partial