Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

[PERSON], якому на праві власності належить автомобіль ВАЗ-21124-В, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] надав 26 вересня 2012 року [PERSON] довіреність на право експлуатації, керування та відчуження вказаного автомобіля. [PERSON] 16 жовтня 2012 року надав [PERSON] та [PERSON] довіреність на право розпорядження вказаним автомобілем. 30 жовтня 2012 року [PERSON] надано [PERSON] розписку про отримання від останнього 5000 доларів США в рахунок продажу йому автомобіля. Позивач, посилаючись на те, що між ним та [PERSON] фактично відбувся договір купівлі-продажу вказаного автомобіля, за що він передав останньому кошти еквівалентні 5000 доларам США, просив стягнути їх з відповідача, так як 16 квітня 2014 року автомобіль був затриманий працівниками ІДПС взводу № 1 ДПС ДАІ при УДАІ ГУМВС України у Київській області, оскільки на нього накладено арешт державною виконавчою службою. Також просив стягнути на свою користь всі витрати по справі. На підтримку своїх вимог позивач пояснив, що між ним та відповідачем відбулась домовленість з приводу придбання автомобіля. Їх влаштовував порядок придбання автомобіля шляхом оформлення довіреності на розпорядження ним. Після оформлення таких довіреностей 30 жовтня 2012 року фактично відбувся договір купівлі-продажу з передачею позивачу автомобіля, а відповідачу - коштів за нього. 16 квітня 2014 року, коли спірним автомобілем керував син позивача, його було затримано у м. Кагарлик відповідно до постанови державного виконавця Ленінського райвідділу ДВС м. Кіровограда про розшук майна боржника [PERSON] На штраф майданчику м. Кагарлик автомобіль перебуває до цього часу. Так як на даний час змінилися обставини, він не може розпоряджатися придбаним майном, то просить повернути йому кошти, які на знаходяться у позивача безпідставно. Відповідач позов не визнав повністю, посилаючись на те, що він фактично за усною домовленістю придбав у [PERSON] автомобіль ВАЗ 21124, сплативши власнику кошти. При цьому він звернувся до знайомого працівника міліції, який його перевірив по базах ДАІ. Через деякий час у нього виникла потреба у коштах, а тому він вирішив продати спірний автомобіль. З відповідачем вони обговорили умови укладення договору. Для цього він попросив свого знайомого [PERSON], що їхав до м. Кіровоград, отримати від власника довіреність. В м. Сміла вони втрьох оформили у нотаріуса довіреність в порядку передовіри та він передав автомобіль і документи, а позивач з ним розрахувався. Він діяв добросовісно і здійснив всі необхідні дії для продажу автомобіля, та зміна обставин відбулась не з його вини, а тому не вважає, що кошти отримав безпідставно. Крім того, виходячи з акту затримання автомобіля від 16 квітня 2014 року, він має пошкодження, яких на ньому не було під час його продажу, що суттєво впливає на його вартість. [PERSON] позов не визнав та пояснив, що є знайомим відповідача. Йому було відомо, що останній продає свій автомобіль. Оскільки він їхав у справах до м. Кіровоград, то [PERSON] його попросив зустрітися з власником автомобіля [PERSON] та на своє ім'я оформити довіреність на транспортний засіб. Через деякий час після повернення з м. Кіровоград вони втрьох пішли до нотаріуса в м. Сміла та він оформив доручення на цей же автомобіль на ім'я позивача та його сина. До умов продажу та коштів він ніякого відношення не мав, сторони домовлялись самі. Спірний автомобіль він не один раз бачив до його продажу [PERSON] [PERSON] і він пошкоджений не був. Заслухавши сторони, їх представників, [PERSON] дослідивши докази по справі суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно, особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Підтримуючи позов позивач та його представник посилались на те, що між сторонами дійсно відбувся договір купівлі-продажу, хоча він був укладений не в установленому порядку і обидві сторони цей факт не оспорюють. Проте пізніше виникли обставини, при яких обмежено право позивача на користування належним йому майном, в зв'язку з чим знаходження коштів [PERSON] у [PERSON], які він передав за придбаний автомобіль, є безпідставним, так як саме останній за нормами ст. 526 ЦК України повинен був виконувати умови договору, в тому числі щодо належності його предмету. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладено у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір купівлі-продажу автомобіля повинен бути укладений лише у письмовій формі. Надання довіреності на розпорядження майном не являється договором, а тому відповідно до неї виникають інші обов'язки та наслідки її посвідчення. Сторони не оспорюють усного укладення саме договору купівлі-продажу, проте їм було відомо в якій формі він повинен був бути посвідчений. В такому випадку автомобіль пройшов би всю необхідну перевірку. З пояснень відповідача вбачається, що під час придбання ним таким же способом спірного автомобіля, він неофіційно провів таку перевірку та не мав сумніву щодо відсутності на нього будь-яких заборон чи обтяжень. Вказану перевірку міг здійснити і позивач, оскільки саме він був зацікавлений в придбанні автомобіля без наявності по ньому спорів. Такі дії він мав можливість здійснити у приватного нотаріуса, який посвідчував на його ім'я та сина довіреність. Крім того автомобіль знаходився в користуванні позивача з 30 жовтня 2012 року по 16 квітня 2014 року, що давало йому можливість вчиняти відносно нього будь-які дії. За ст. 1212 ЦК України майно підлягає поверненню і у випадку коли підстава його набуття згодом відпала, на що посилався позивач та його представник. В разі якщо такою підставою був договір купівлі-продажу, то від нього сторони не відмовились, його умови не змінились та були своєчасно виконані, а також ніхто не ставить питання про припинення його дії. Крім того довіреність також до цього часу діє, ніким не оспорюється, відповідач не вимагає повернення автомобіля. В ході розгляду справи встановлено, що постанова державного виконавця про накладення арешту на майно боржника [PERSON] була винесена 14 вересня 2010 року, а постанова про розшук транспортного засобу 27 серпня 2013 року. Таким чином на час придбання [PERSON] автомобіля його власник приховав факт наявності в нього боргів та судових рішень по ним, а постанова про розшук транспортного засобу винесена була майже через рік після придбання його позивачем. З акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 16 квітня 2014 року вбачається, що автомобіль має пошкодження, хоча відповідач та 3-тя особа посилаються на те, що їх не було на час продажу автомобіля, а тому суд вважає недоведеними і вимоги щодо повернення коштів в тій же сумі, що була передана за придбаний автомобіль, згідно вимог ст. 1213 ЦК України. На підставі наведеного суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідачем вимоги щодо відшкодування витрат по справі заявлені не були. На підставі ст. ст. 526, 1212 ЦК України,

Outcome: dismissed