Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] «про стягнення аліментів на утримання дитини», яким просила: стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до її повноліття, допустив рішення суду, в межах платежу одного місяці до негайного виконання, поклав судові витрати на відповідача, з якого також стягнути понесені нею витрати в розмірі 300 гривень за правову допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що з відповідачем [PERSON] перебувала у цивільному шлюбі, в період по грудень 2015 року. Від стосунків з відповідачем, народилася їх спільна дитина [PERSON], 17 грудня 2011 року. Після розриву стосунків з відповідачем, донька залишилася проживати з нею та знаходиться на її утриманні, так як відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не цікавиться її життям, та не спілкується з нею, не приймає участі у її утриманні та вихованні, а тому просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дитини. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі та суду пояснила, що відповідач не виконує своїх обовязків щодо утримання та виховання їх дитини [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Вона особисто ніде не працює, та знаходиться на утриманні у цивільного чоловіка. Дитину вона забезпечує самостійно, так як відповідач у добровільному порядку відмовляється надавати допомогу, то вимушена звернутися до суду із позовом. На місяць витрати на утримання дитини, включають в себе оплату за дитсадочок приблизно 500 гривень, оплату за навчання із педагогом з іноземної мови 1000 гривень на місяць, продукти харчування приблизно 2000 гривень на місяць, придбання іграшок та речей для дитини до 3000 гривень на місяць, не включаючи інші супутні витрати на дитину. Посилання відповідача на те, що дитина інколи знаходиться з її мамою, яка є рідною бабусею її доньки, є недоречними, так як її мама, як бабуся, приймає участь у житті своєї онуки [PERSON], яка інколи може залишатися в неї вдома. Але постійним місцем проживання доньки [PERSON], є її місце проживання з донькою за адресою квартира [ADDRESS]. Один раз відповідач брав дитину до себе, але донька повернулася брудною та голодною. Зі свого боку неодноразово зверталася до відповідача за вирішенням цієї проблеми, але відповідач в добровільному порядку не вирішив питання з утримання доньки. Відповідач [PERSON] до судового засідання подав заперечення на позовні вимоги [PERSON], зазначив, що не оспорює свій обовязок щодо участі у житті своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Але просить врахувати, що він має також ще двох дітей, яких також повинен утримувати, а це донька Карина, [INFO], на утримання якої він зобовязаний до сплати аліментів в розмірі ? частина від заробітку, до її повноліття, щомісячно, на підставі рішення суду, та сина [PERSON], [INFO], який проживає з ним та його цивільною дружиною [PERSON], яка на теперішній час не працює та доглядає за їх сином, а тому також потребує утримання від нього. Він офіційно працює та має офіційний заробіток 6000-7000 гривень на місяць, інших доходів не має. Тому просить суд задовольнити позов [PERSON], але частково в розмірі 1/8 частини від його заробітку. Він інших дітей не має, та інших зобовязань аліментних крім зазначених на доньку Карину у розмірі ? частини від заробітку, не має. В судовому засіданні відповідач підтримав свої заперечення, визнав частково позовні вимоги [PERSON], які вважав доцільним визначити у розмірі 1/8 частина від його заробітку. Зазначив, що вважає що всі його три дитини повинні бути в рівній частині забезпечені матеріально, а тому враховуючи, що позивачка забезпечена іншим чоловіком матеріально, він більш потребує матеріального забезпечення ніж вона, так як на його утриманні наразі перебуває його цивільна дружина, яка знаходиться з новонародженим його сином, крім того, він сплачує аліменти на доньку Карину, та сам потребує коштів для своїх потреб. Зі свого боку він інколи передавав ягоди доньці [PERSON], інколи її брав гуляти, купив кофту, та перераховував біля 200 гривень на харчування доньки у дитсадочок. Не заперечує що позивачка зверталася до нього з вимогами сплати аліментів щомісяця, але сума 2000 гривень на місяць для нього завелика. Вислухав сторони, дослідив докази надані сторонами, вивчив матеріали справи, суд приходить до наступного: Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбних стосунках, без реєстрації шлюбу, від цих стосунків мають спільну малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], що підтверджено сторонами та свідоцтвом про народження (а.с. 4). Згідно до пояснень сторін встановлено, що стосунки між сторонами не склалися, внаслідок чого відповідач став окремо проживати від дитини та позивачки. Позивачка мешкає з дочкою, але незважаючи на це, відповідач по закону зобовязаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, на думку позивачки, в добровільному порядку участі не приймає, мешкають (позивач з дитиною) окремо. Позивач зараз не працює, та доглядає дитину. Виходячи з приписів ч. 2 ст. 166 СК України, відповідач не звільняється від обовязку щодо утримання дитини. Але, як встановлено під час судового розгляду, на теперішній час позивач мешкає разом зі своєю малолітньою дитиною, що підтверджено поясненнями позивачки, довідкою з місця реєстрації (а.с. 5). Згідно до пояснень сторін встановлено, що питання виховання та утримання дитини повністю покладено на позивачку. Відповідач на утримання вказаної дитини матеріальну допомогу надає не регулярно, у вигляді часткової сплати за дитсадочок, в різних сумах, які дорівнюють близько 200 гривень, що є недостатнім для забезпечення мінімальних потреб дитини, порушуючи її право на забезпечення мінімуму гарантованого державою. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини заповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як встановлено під час судового розгляду, відповідач [PERSON] має постійне місце роботи, працюючи інспектором у ГУ Національна поліція України у Дніпропетровській області, а тому вимоги позивачки щодо визначення розміру аліментів на утримання дитини у частці від заробітку (доходу) відповідача, узгоджуються з вимогами ст.. 183 СК України. Щодо визначення розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з того, що згідно до вимог ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника, у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, не може перевищувати 70 відсотків. Як встановлено під час судового розгляду, згідно до пояснень наданих відповідачем, із відповідача на час вирішення справи по суті, стягуються аліменти на утримання доньки Карини, [INFO], за Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2010 року (а.с. 26), у розмірі ? частини від заробітку (доходу) [PERSON]. Інших виплат за виконавчими листами, згідно до пояснень [PERSON], крім вище зазначеного, з нього не проводиться. Також суд враховує наявність на утриманні у [PERSON] новонародженої дитини сина [PERSON], [INFO], але як зазначено відповідачем, мати дитини отримує на сина державну допомогу, що підтверджено довідкою (а.с. 22), та відповідач фактично проживає з сином [PERSON] та його матірю [PERSON] у цивільному шлюбі. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним належним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Також, судом враховується, що відповідно до ст. 7 Закону України про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу - дітей віком до 6 років, якою є донька сторін [PERSON], 17.12.2011 року, а саме: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні, а тому участь відповідача у витратах на дитину в розмірі близько 200 гривень на місяць, що має мінливий характер, є невідповідним та таким, що порушує права дитини. Тому, виходячи із вище зазначеного, оцінивши докази надані сторонами, та встановив що на час вирішення справи по суті, із заробітної плати відповідача здійснюються відрахування у розмірі 25% на сплату аліментів, інших стягнень не здійснюється, а максимальний розмір відрахувань на стягнення аліментів становить 70%, то вимоги позивачки про стягнення аліментів із відповідача у частці від заробітку (доходу) відповідача в розмірі ? частини, є такими що не виходять за межі максимального розміру відрахувань в розумінні ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», а тому є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час. Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання малолітньої дитини, починаючи з 18 квітня 2017 року. На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Зважаючи на те, що позивачка не працює, державну грошову допомогу не отримує, а також те, що заявлені позовні вимоги стосуються забезпечення інтересів малолітньої дитини, а тому суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, вимоги п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому з відповідача підлягає стягнення судового збору на користь держави у визначеному розмірі, що дорівнює 640 гривень. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь понесені нею витрати на правову допомогу, а саме складання позовної заяви, то суд виходить з того, що згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, згідно до вимог ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу. Враховуючи, що позивачка [PERSON] документально підтвердила понесені судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 300 гривень, актом прийняття виконаних робіт від 18.04.2017 року (а.с. 6), витягом із договору № 7 від 14.04.2017 року (а.с. 7), то ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, згідно до приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved