Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

[PERSON] у липні 2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області, в якому просить визначити спосіб участі одного з батьків у вихованні дитини, усунути перешкоди у вихованні дитини, відшкодувати матеріальну та моральну шкоди. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 28 лютого 2010 року він з відповідачем зареєстрували шлюб, який 21 квітня 2015 року, за рішенням Смілянського міськрайонного суду - розірвано. Від шлюбу вони мають спільну дитину сина [PERSON], [INFO]. На даний час після розірвання шлюбу дитина проживає з матір'ю. Позивач сплачує аліменти на утримання сина, нарікань щодо регулярності платежів не має. За час окремого проживання відповідач ізолювала дитину від спілкування з батьком, не пускає позивача до сина, перешкоджає їх побаченням. Згідно з висновком Комісії з питань захисту прав дитини, про визначення порядку зустрічей, що затверджений рішенням виконкому Смілянської міської ради від 11 червня 2015 року, було встановлено порядок та час зустрічей позивача із сином. Відповідачка злісно ухилялася від виконання даного рішення, в зв'язку з чим позивач бачився із сином востаннє в березні 2016 року. З даного часу відповідачка на прохання позивача надати можливість побачитися з сином відповідала категоричною відмовою, при цьому жодних причин такої відмови не повідомляла. Всі намагання позивача побачитися з дитиною були марними, так як за місцем проживання відповідачка з сином була відсутня, батьки відповідачки, за місце свого проживання, йому побачитися з дитиною не давали можливості. Просив суд визначити спосіб його участі у вихованні сина [PERSON], а саме: щотижня з 16 год. п'ятниці до 16 год. неділі, з ночівлею за місцем проживання позивача без присутності матері, а також з правом один тиждень зимових канікул та один місяць літніх канікул виїжджати за межі м. Сміла без присутності матері; зобов'язати відповідача не чинити перешкоди позивачу в спілкуванні з сином [PERSON]; зобов'язати відповідача відшкодувати моральну та матеріальну шкоду на його користь через ухилення відповідачкою від виконання рішення органу опіки та піклування у сумі 2000 гривень. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що відповідач не чинить жодних перешкод у спілкуванні позивача з сином [PERSON] та не заперечує проти їх спілкування в денний час кожної неділі тижня, без права ночівлі, вважає, що такого спілкування позивача з сином достатньо. Представник третьої особи поклалась на розсуд суду при ухваленні рішення, разом з тим зазначила, що для дотримання інтересів дитини необхідно забезпечити його спілкування з батьком, якому мати дитини перешкоджає. Комісією з питань захисту прав дитини проведено аналіз обставин що склалися у відповідній сім'ї, та зроблено висновок про можливість спілкування позивача із сином щотижня з 16 годи четверга до 16 години суботи із правом ночівлі та без присутності матері дитини. Вважає, що наразі є підстави для визначення в судовому порядку саме такого способу участі батька у вихованні дитини, щодо інших вимог позивача, то дотримання інтересів дитини за відповідних умов комісією не досліджувалось, висновок з цього приводу не робився, тому немає підстав вважати що за встановлення такого порядку побачень із сином, як просить батько дитини, будуть дотримані інтереси дитини. Допитаний судом свідок [PERSON], який є чоловіком матері позивача надав суду показання, що дитину позивачу дають вкрай рідко. Він особисто неодноразово був свідком того, як позивач у визначені комісією дні намагався зустрітись із сином проте ні за місцем проживання відповідача, ні за місцем проживання її батьків, дитину йому не давали, із посиланням на те, що його наразі там немає. Лише безпосередньо перед судовим розглядом, позивачу надали таку можливість, та [PERSON] провів з батьком відведений час. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] допитані судом, за клопотанням сторони відповідача, надали показання, що відповідач не перешкоджає позивачу бачитись із дитиною, [PERSON] їм казав, що спілкується з батьком. Проте кожна із свідків, висловлювали припущення що відповідач не дає позивачу сина з певних причин, так свідок [PERSON] зазначила, що можливо це через те, що [PERSON] не займається сином, [PERSON], вказала, що можливо це через те, що у відповідача вдома була якась дівчинка, і [PERSON] сам не хоче туди йти. А свідок [PERSON] крім іншого вказала, що бачила один раз як позивач приїхав в село до батьків позивача, та поїхав звідти без дитини, бо хлопчика там не було. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, на підставі їх повного, всебічного та об'єктивного дослідження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Право на виховання дитини - це особисте немайнове право батьків. Воно є таким, що тісно пов'язане з особою. Батьки не можуть бути позбавлені цього права не інакше як за рішенням суду. Право батьків на виховання дитини включає: право на особисте виховання; право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства; право вимагати невтручання у здійснення батьками права на виховання дитини (ст. 5 СК України); право на захист порушеного права на виховання дитини (ст. ст.18,158,159,162,163 СК України). Відповідно до ст. 153СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Закріплення права батьків та дитини на піклування у чинному законодавстві України відповідає світовим стандартам захисту прав дитини. Стаття 9 Конвенції прав дитини передбачає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров'ю. Аналогічні положення містяться у ст.14, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток. Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно зі ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки і піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їхнього спілкування з урахуванням ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, інших обставин, що мають істотне значення, у тому числі психічного здоров'я одного з них, зловживання алкогольними напоями чи наркотичними засобами. Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Як встановлено в судовому засіданні, позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року (а.с.10). Від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9), який на даний час проживає разом з відповідачкою, що ніким не оспорюється. Позивач проживає у [ADDRESS], де створені необхідні умови для перебування малолітнього сина [PERSON], що підтверджується актом обстеження умов проживання складеного комісією 18 липня 2016 року (а.с.14). Рішенням Смілянської міської ради Черкаської області №177 від 11 червня 2015 року затверджено висновок щодо призначення порядку зустрічей позивача з його сином, відповідно до якого позивачу надано право зустрічей з малолітнім сином [PERSON], [INFO], щотижня з 16 год. четверга до 16 год. суботи, з ночівлею за місцем проживання батька. Всі зустрічі проводити з урахуванням стану здоров'я, режиму дня дитини та за попередньою взаємною домовленістю між батьками. (а.с.11,12). Відповідно до листа служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області №576/02-01 від 18 липня 2016 року, рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради №177 від 11 червня 2015 року «Про затвердження висновку щодо визначення порядку зустрічей [PERSON] з сином» є дійсним і законним, оскільки воно не оскаржувалося жодною зі сторін (а.с.26). В судовому засіданні встановлено, що зі сторони відповідача створюються перешкоди щодо можливості спілкування позивача з дитиною, що підтверджується актами від 02 червня 2016 року, 09 червня 2016 року, 16 червня 2016 року (а.с.21,23,24), відповідно до яких, відповідачка з сином була відсутня за місцем свого проживання в дні визначені позивачу для спілкування з сином. Відповідно до листів №314/02-01 від 25 квітня 2016 року, №431/02-01 від 24 червня 2016 року та №576/02-01 від 18 липня 2016 року служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області адресованих позивачу по справі, з відповідачкою проводилися бесіди щодо недопущення перешкоджання [PERSON] спілкування з сином [PERSON] (а.с.20,25,26). В копії листа №74 від 16 листопада 2016 року завідуючої дошкільним навчальним закладом, зазначено, що [PERSON] періодично дозволяє зустрічі за своїм бажанням [PERSON] та його сином [PERSON], та заперечує проти їх зустрічей на території дошкільного навчального закладу, про що [PERSON] надала завідувачу заяву (а.с.84). В зв'язку з перешкоджанням відповідача в спілкуванні позивача з сином, позивач 29 червня 2016 року та 06 жовтня 2016 року звертався із заявами до Смілянського ВП про вчинення відповідачем неправомірних дій. За результатами розгляду даних заяв працівниками Смілянського ВП, після проведення перевірки, складені висновки від 04 липня 2016 року та 20 жовтня 2016 року, відповідно до яких [PERSON] відмовлено у внесенні відомостей до ЄРДР (а.с.16,87). Факт здійснення перешкод відповідачем у спілкуванні позивача з їх сином [PERSON], також підтвердився і під час допиту в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Вирішуючи спір щодо усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, визначення часу спілкування батька з дитиною, суд перш за все виходить з інтересів саме дитини, враховує його вік, стан здоров'я, права та обов'язки батька та матері, а також особу позивача, щодо якого не має нарікань. Разом з тим, позивачем не доведено, що за умови визначення способу його участі у вихованні сина в тому порядку, що він просить у позові, інтереси дитини будуть дотримані, та що він має можливість приймати участь у вихованні дитини саме в такому порядку. Відповідні обставини можуть бути встановлені лише при комплексному дослідженні спеціалістів, із залучення дитячого психолога, та підтвердженні висновком комісії з питань захисту прав дитини. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В силу ч.2 ст. 59 ЦПК України, Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, враховуючи відсутність висновку комісії з питань захисту прав дитини з приводу того, що той порядок визначення способу участі позивача у вихованні сина, про який він просить у позові, - враховує інтереси дитини, суд вважає недоведеними такі твердження позивача, та приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог, в межах того порядку зустрічей позивача із сином, що визначений висновком Комісії з питань захисту прав дитини від 11 червня 2015 року №177 (а.с.12) Крім того, судом враховано, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували факт понесення матеріальної шкоди, та не конкретизовано у чому саме така шкода полягає, також не надано і доказів на обґрунтування розміру моральної шкоди внаслідок дій відповідача, а тому в задоволенні таких вимог позивача слід відмовити, як в таких, що не доведені жодним доказом. Враховуючи вищевикладене, заслухавши сторони, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги позивача. В зв'язку із звільненням позивача від сплати судового збору, у відповідності до ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial