Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про зобовязання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні газом, надати можливість включити газовий котел для опалення кімнат та користуватися спільною кухнею. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] чиняться перешкоди [PERSON] у користуванні кухнею (газом та газовим котлом для опалення кімнат) в будинку по вул. Полотнюків 9/1 в м. Івано-Франківську, в якому Позивач зареєстрована та проживає разом зі своєю річною дитиною. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, та просили відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування заперечень на позов [PERSON] в судовому засіданні покликалася на те, що нею не чинилися та не чиняться будь-які перешкоди Позивачу у проживанні чи користуванні приміщеннями в будинку по вул. Полотнюків 9/1 в м. Івано-Франківську. Заслухавши пояснення Позивача, її представника, Відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] зареєстрована та проживає в будинку по вул. Полотнюків 9/1 в м. Івано-Франківську (а.с.4-5). Разом із Позивачем у вказаному будинку проживає її малолітній син [PERSON], [INFO] (а.с.6). Як підтверджується матеріалами справи та поясненнями сторін в судовому засіданні, будинок по вул. Полотнюків 9/1 в м. Івано-Франківську належить на праві власності брату Позивача [PERSON] та Відповідачу [PERSON]. Як зазначила Позивач в судовому засіданні, з серпня 2016 року [PERSON] поміняла ключі в дверях на кухню у вищевказаному будинку, чим обмежила доступ Позивача до даного приміщення. Крім того, як зазначила Позивач, вона фактично не має можливості користуватися кухнею та включити опалення в будинку для його обігріву, оскільки Відповідачем також обмежено доступ до газового котла. Враховуючи зазначене, Позивач звернулася до суду з позовом про зобовязання Відповідача усунути їй перешкоди у користуванні житлом. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин 1-2 статті 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом закріплено в статті 405 Цивільного кодексу України. Так, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] та її неповнолітня дитина втратили право на користування житлом з передбачених частиною 2 статті 405 Цивільного кодексу України підстав та у встановленому чинним законодавством порядку в матеріалах справи відсутні, і Відповідачем таких доказів суду не надано. Крім того, сам факт подання даного цивільного позову [PERSON] розцінюється судом як дії, спрямовані на забезпечення реалізації права користування квартирою. Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що, вселившись та проживаючи у [INFO], як члени сім'ї співвласника ([PERSON] брата Позивача), та продовжуючи проживати в даному будинку на даний час, [PERSON] та її неповнолітня дитина, набули право користування даним житловим приміщенням. В той же час, заперечуючи проти позову в частині не доведення Позивачем факту чинення з боку Відповідача будь-яких перешкод у користуванні будинком, Відповідачем не було надано суду належних доказів на підтвердження таких доводів. В той же час, сам факт звернення до суду, існування даного цивільного спору, не досягнення сторонами примирення протягом часу, який їм надавався судом, Суд розцінює як доказ існування обставин, які свідчать про чинення з боку Відповідача перешкод Позивачу у користуванні спірним будинком. Крім того, в судовому засіданні сторони підтвердили ту обставину, що між ними трапляються постійні суперечки (неодноразово із залученням правоохоронних органів). В матеріалах справи також наявні докази на підтвердження того, що з приводу чинення [PERSON] перешкод [PERSON] у користуванні будинком, Позивач неодноразово зверталася до органів поліції, і такі її звернення розглядалися даним правоохоронним органом (а.с.24-26, 31-32). Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, захист права Позивача та її неповнолітньої дитини на користування житловим приміщенням шляхом усунення перешкод є одним із способів захисту цивільних прав і, перш за все, спрямоване на фактичну його реалізацію. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1984 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з Відповідача також слід стягнути на користь Позивача понесені нею судові витрати. На підставі викладеного, відповідно до ст. 47 Конституції України, ст.ст. 15, 405 ЦК України, ст. ст. 9, 156 Житлового кодексу Української РСР, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1984 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved