Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Адвокат Власов Вадим Юрійович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Приватного підприємця [PERSON] про розірвання трудових відносин. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 01.04.2008 року позивач був прийнятий до приватного підприємця [PERSON] на посаду водія на підставі трудового договору №12010801306 від 01.04.2008 року. У зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території Луганської області та активними бойовими діями, [PERSON] разом зі своєю родиною вимушений був виїхати з окупованої території до м.Сєвєродонецьк. Враховуючи, що приватний підприємець [PERSON] не переєструвався на підконтрольній українській владі території, позивач не мав можливості продовжувати роботу. На підставі викладеного, позивач просить суд розірвати трудовий договір, укладений між ним та відповідачем, за власним бажанням на підставі\~ст. 38 КЗпП України. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Відповідно до ч.1 ст.280ЦПК\~України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 13 жовтня 2021 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією трудової книжки серії [NUMBER] , виданої 18.02.1986 на ім`я [PERSON] , позивача з 01.04.2008 прийнято на роботу до Приватного підприємця [PERSON] водієм за трудовим договором №12010801306 від 01.04.2008. Згідно з копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, приватний підприємець [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно з частиною першою\~статті 21 КЗпП України\~трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом\~статті 22 КЗпП України\~будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 36 КЗпП України\~підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). За змістом\~статті 38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене\~статтею 43 Конституції України\~право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Судом встановлено, що 01.04.2008 між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір. За твердженням позивача, у період з 01.04.2008 по 01.07.2014 він перебував у трудових відносинах з Приватним підприємцем [PERSON] . Отже, трудові відносини між сторонами фактично припинені з 01.04.2014, коли позивач був вимушений виїхати з м. Луганськ Луганської області до м. Сєвєродонецьк Луганської області у зв`язку з тривалим проведенням на території м. Луганськ антитерористичної операції (ООС), проте, процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана. У позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, окрім звернення до суду. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих\~Конституцією України. Передбачений частиною першою\~статті 38 КЗпП України\~порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Аналогічний підхід до вирішення подібних спорів викладено у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 757/61865/16-ц. Отже, зважаючи на об`єктивні обставини, що склалися в межах цієї справи, з метою надання можливості позивачу в подальшому реалізовувати своє право на працю, суд приходить до висновку, що вимоги позивача до даного відповідача про розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі\~ст. 38 КЗпП України\~є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує ст. 141 ЦПК України, що позов задоволено, проте цей спір виник виключно внаслідок бездіяльності позивачів і позивачі не просять стягувати судові витрати з відповідача, а отже стягнення судових витрат з відповідача буде несправедливим.

Outcome: approved