Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулася із вище вказаним позовом, який в судовому засіданні підтримала і просила задовольнити. Зокрема у позові [PERSON] зазначила, що на підставі свідоцтва про реєстрацію № [NUMBER] від 12.07.2011 року їй на праві власності належить причеп «САНТЕЙ» 750-211, державний номерний знак [NUMBER]. Даний причеп купила 29.06.2011 р. у товаристві з обмеженою відповідальністю «САНТЕ» і його вартість становить 18.400 грн., що підтверджується довідкою № 065 від 18.08.2014 року. Відповідач по справі є колишнім чоловіком рідної сестри. Оскільки на той час між нею та відповідачем були добрі стосунки, у жовтні 2013 року на його прохання дала йому у користування свій причеп для вивезення та продажу сільгосппродукції. У липні 2014 року подзвонила відповідачу з вимогою повернути причеп, але він сказав, що його не поверне, оскільки причеп належить йому. У зв'язку із тим, що домовленість з відповідачем була лише про надання причепу у тимчасове користування, звернулась за допомогою про повернення причепу у Голопристанський райвідділ міліції. Постановою слідчого СВ Голопристанського РВ УМВС в Херсонській області від 26.07.2014 р., кримінальне провадження по даному факту закрито у зв'язку із відсутністю ознак кримінального правопорушення. Однак, якщо до цього причеп знаходився у дворі будинку відповідача, то після винесення вказаної постанови, він з двору зник. Вважає, що діями відповідача порушено її право власності на причеп, тому просить зобов'язати [PERSON] повернути належний їй на праві власності причеп «САНТЕЙ» 750-211, державний номерний знак [NUMBER]. Відповідач звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на причеп, в якому зазначив, що у квітні 2013 року між ним та чоловіком [PERSON] - [PERSON] було укладено усний договір купівлі-продажу причепу «САНТЕЙ» 750-211, державний номер [NUMBER]. Оскільки зазначений причеп було придбано подружжям [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі у червні 2011 року, цей причіп відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, належав останнім на праві спільної сумісної власності подружжя, частки [PERSON] та [PERSON] були рівними та дорівнювали по ? кожному. Пунктом 2 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 369 ЦК України). Частиною 3 ст. 205 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. На виконання умов договору [PERSON], який діяв у своїх інтересах, як співвласник цього майна та в інтересах іншого співвласника - [PERSON], діючи за її усним дорученням та з її мовчазної згоди, передав зазначений причеп, а він сплатив останнім за нього обумовлену ціну, яка дорівнювала 10 000 грн. На підтвердження умов договору купівлі-продажу [PERSON] особисто склав розписку. Крім того він та його дружина на виконання умов укладеного договору передали свідоцтво про реєстрацію причепу та сам причеп. Таким чином у квітні 2013 року відповідно до ст.ст. 11, 328, 334, 655 ЦК України він набув право власності на вказаний причеп. Просить визнати за ним право власності на причеп «САНТЕЙ» 750-211, державний номер [NUMBER]. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлений позов і просили його задовольнити з підстав, зазначених у позові. Зустрічні позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити, оскільки договір купівлі-продажу причепу з [PERSON] не укладався, а якщо його укладав колишній чоловік, то позивачу про це не відомо. Крім того, гроші, які відповідач нібито передав за причеп, позивач не бачила та не отримувала. Також є незрозумілим чому [PERSON] придбавши у квітні 2013 року причеп не забрав його, а у жовтні 2013 року попросив його у позивача у тимчасове користування? Також згідно п.2.3 шлюбного договору, який було укладено 02.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON], майно, в даному випадку причеп, належить на праві особистої приватної власності [PERSON]. Вважають зустрічний позов безпідставним, просять у його задоволенні відмовити. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги по первісному позову не визнав, просив у його задоволенні відмовити, а зустрічні позовні вимоги підтримав і просив задовольнити з підстав, зазначених у позові. Третя особа [PERSON] в даний час відбуває покарання у Крюковській виправній колонії УДПтСУ Полтавської області (№ 29), відоконференцзв'язок здійснити з колонією не надалось можливим. З урахуванням заяви [PERSON], яку передано до суду представником позивача за зустрічним позовом [PERSON] в підтвердження зустрічних позовних вимог, яка посвідчена начальником даної установи, суд вважає можливим слухати справу без участі третьої особи. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню, зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Так, судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] є власником транспортного причепу «САНТЕЙ» 750-211 державний номерний знак [NUMBER], згідно свідоцтва про реєстрацію № [NUMBER] від 12.07.2011 року. Факт належності даного причепу позивачу підтверджується довідкою Центра надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Голопристанського району при УДАІ УМВС України в Херсонській області за № 6/41 2014 Згідно довідки № 065 від 18.08.2014 року вказаний причеп було придбано позивачем 29.06.2011 р. у товаристві з обмеженою відповідальністю «САНТЕ» і його вартість становила 18.400 грн. Те що причеп в даний час перебуває у відповідача визнано самим відповідачем у зустрічному позові та його представником в судовому засіданні. У підтвердження зустрічних позовних вимог представником [PERSON] надано заяву [PERSON], посвідчену начальником Крюковської виправної колонії УДПтСУ Полтавської області (№ 29), в якій [PERSON] повідомив, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON], придбав причеп «САНТЕЙ» модель 750-211, державний номер [NUMBER], рік випуску 2011. Причеп оформлено на [PERSON] За обоюдною з нею згодою цей причеп продали за 10 000 грн. [PERSON] 20.06.2012 році. Відповідно до п. 2.3 шлюбного договору від 02.12.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], майно, придбане кожним з подружжя за час шлюбу, належатиме як за час шлюбу так і у випадку його розірвання на праві особистої приватної власності тому, ким це майно буде придбане або на кого воно буде зареєстроване чи оформлене. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України У письмовій формі належить вчиняти правочини, між іншим, фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 Цивільного Кодексу. Таким чином, договір купівлі-продажу зазначеного причепу між [PERSON] та [PERSON] повинен бути укладений у письмовій формі, оскільки вартість причепу значно перевищує двадцять неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Однак письмовий договір відсутній. Суд не може прийняти як належний доказ укладення правочину письмові пояснення [PERSON] про продаж вказаного причепу. При цьому, вразі укладення такого договору, не була отримана згода другого подружжя, в даному випадку - дружини, яка є позивачем по первісному позову. Нічим також не доведено, що даний договір був укладений в інтересах сім'ї. Крім того, не зрозумілим є дата укладення правочину. Як слідує із зустрічної позовної заяви договір було укладено у квітні 2013 року. У заяві, написаної [PERSON], договір купівлі-продажу укладався 20.06.2012 року. Але при цьому відповідач за первісним позовом та його представник ніяким чином не спростовують той факт, що сам причеп потрапив до [PERSON] лише у жовтні 2013 року. Суд вважає, що відсутні будь-які правові підстави для визнання права власності на спірний причеп за [PERSON] З огляду на вище наведене, суд приходить до висновку, що [PERSON] утримує у себе причеп без будь-яких на те правових підстав, тому причеп підлягає поверненню його власнику - [PERSON] В порядку ст. 88 ЦПК України з відповідача за первісним позовом підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору.

Outcome: approved