Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач за первісним позовом») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач за первісним позовом»), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати за ним право власності на спадкове майно: 3/4 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; 3/4 підвалу, зареєстрованого за квартирою [ADDRESS] в м. Івано-Франківську; гараж № [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі № 22, розташований в м. Івано-Франківську по [ADDRESS]; 3/4 гаражу № [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі № 19, розташованому в м. Івано-Франківську по [ADDRESS]; 3/4 земельної ділянки площею 630 кв.м. для ведення садівництва, що розташована в с. Черніїв Івано-Франківської області; 3/4 від суми депозитного вкладу, відкритого на ім'я [PERSON] в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 25000009749382, рахунок № [NUMBER], поточна сума - 21267,00 грн.; 3/4 від суми депозитного вкладу, відкритого на ім'я [PERSON], поточна сума вкладу - 16000,00 грн.; 1/2 частки автомобіля ВАЗ-21603, 1988 року випуску. [PERSON] (надалі - «Позивач за зустрічним позовом») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач за зустрічним позовом»), в якому просила визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом: автомобіль ВАЗ-21603, 1988 року випуску; земельну ділянку площею 630 кв.м. для ведення садівництва, що розташована в с. Черніїв Івано-Франківської області; 1/2 двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; грошові кошти в сумі 21267,00 грн., внесені на депозит ПАТ КБ «Приватбанк»; 1/2 частину грошових коштів, внесених на депозит [PERSON] в розмірі 8000,00 грн.; 1/2 частину цегляного гаражу по [ADDRESS] в м. Івано-Франківськ; 1/2 частину металевого гаражу по [ADDRESS] м. Івано-Франківську. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. Зокрема, як зазначив представник Позивача за первісним позовом, у зв'язку з відсутністю спадкоємців першої черги за законом, відсутністю заповіту та відмовою інших спадкоємців від спадщини, [PERSON], як спадкоємець [PERSON] другої черги за правом представлення, має право на отримання після смерті свого дядька у власність обов'язкової частки, яка належала йому відповідно до закону після смерті його дружини [PERSON], а також всього майна, яке на час смерті належало [PERSON] та було його особистою власністю та часткою у власності подружжя. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти вимог первісного позову частково заперечила, посилаючись на те, що вона, як племінниця померлої [PERSON], на підставі складеного [PERSON] заповіту, має право на все належне їй на час смерті майно, яке було її особистою власністю, а також часткою у власності подружжя. Обгрунтовуючи вимоги зустрічного позову про визнання права власності, Позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилалася на те, що на підставі заповіту [PERSON], посвідченого нотаріусом 12 лютого 2009 року, спадкодавець призначила її, [PERSON], своїм єдиним спадкоємцем усього належного їй майна, з чого би воно не складалось і де б воно не знаходилось. Крім того, як зазначила [PERSON] в судовому засіданні, вона з 2007 року і до смерті доглядала хворих [PERSON] та її чоловіка [PERSON], постійно мешкаючи з ними в квартирі [ADDRESS], а також за власні кошти здійснила їх поховання та понесла інші витрати, пов'язані з організацією та проведенням похоронів [PERSON] та [PERSON]. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти вимог зустрічного позову [PERSON] частково заперечив, посилаючись на те, що він, як єдиний спадкоємець померлого [PERSON] (зважаючи на факт відмови інших спадкоємців від спадщини), має право на спадкування обов'язкової частки, яка належала [PERSON], як непрацездатному чоловікові, який пережив свою дружину [PERSON], а тому в частині вимог щодо належної йому обов'язкової частки просив відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] Заслухавши пояснення Позивача за первісним позовом (Відповідача за зустрічним позовом), його представника, Відповідача за первісним позовом (Позивача за зустрічним позовом), її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00013430122 від 07 лютого 2014 року (а.с. 89) 27 липня 1968 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який було розірвано 16 липня 1980 року. Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 20 травня 1994 року (а.с.65) [PERSON] та [PERSON] 20 травня 1994 року зареєстрували шлюб у відділі ЗАГС Івано-Франківського міськвиконкому. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] двічі перебували в шлюбі: в період з 27 липня 1968 року по 16 липня 1980 року, та з 20 травня 1994 року і до смерті. Відповідно до частини 1233 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України). 12 лютого 2009 року [PERSON] склала Заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чумакевич Л.М. (а.с. 21), за змістом якого усе належне їй майно, з чого би воно не складалося і де б воно не знаходилося, а також усе те, на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON], [INFO]. Відповідно до Свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 04 серпня 2009 року (а.с. 19) [PERSON] померла [INFO] року у віці 66 років. 02 грудня 2009 року [PERSON] звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, як зазначила [PERSON], Свідоцтво про право на спадщину за заповітом їй не було видано. Згідно з Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 01 грудня 2009 року (а.с.6) [PERSON] помер [INFO] року у віці 65 років. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Докази на підтвердження факту наявності у померлого [PERSON] спадкоємців першої черги спадкування за законом у матеріалах справи відсутні, і Судом таких спадкоємців не встановлено. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України). Відповідно до Свідоцтва про народження (повторне) серія [NUMBER] від 25 грудня 2009 року (а.с.9) батьком Позивача за первісним позовом [PERSON] є [PERSON]. Як випливає зі Свідоцтва про народження [NUMBER] від 30 серпня 1973 року (а.с.11) та Запису акта про народження № 183 від 1956 року (а.с. 17) [PERSON] (померлий спадкодавець) та [PERSON] (батько Позивача за первісним позовом) є рідними братами. Відтак, Судом встановлено, що [PERSON] є племінником спадкодавця [PERSON]. Зі змісту Свідоцтва про народження (повторне) [NUMBER] (а.с.16) вбачається, що в позивача за первісним позовом [PERSON] є рідний брат [PERSON]. Як підтверджується наявними в матеріалах справи документами, після смерті [PERSON] відсутні визначені статтею 1261 ЦК України спадкоємці за законом першої черги спадкування. Спадкоємцями другої черги спадкування є рідні брати спадкодавця [PERSON]: [PERSON] та [PERSON] (померлий батько Позивача за первісним позовом). Так, відповідно до Свідоцтва про смерть (повторне) [NUMBER] від 25 грудня 2009 року (а.с.12) [PERSON] помер [INFO] року у віці 28 років. Відповідно до частини 3 статті 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відтак, станом на день відкриття спадщини після смерті [PERSON] спадкоємцями другої серги спадкування за законом були: [PERSON] (брат померлого [PERSON]), [PERSON] (племінник померлого [PERSON]) за правом представлення (за батьком [PERSON], який помер станом на відкриття спадщини) та [PERSON] представлення (за батьком [PERSON], який помер станом на відкриття спадщини). Докази наявності інших спадкоємців за законом чи заповітом після смерті [PERSON] станом на час розгляду в матеріалах справи відсутні. 20 квітня 2010 року [PERSON] (брат померлого [PERSON]) звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою № 1235 про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] у користь [PERSON] (а.с.13). 28 травня 2010 року [PERSON] (племінник померлого [PERSON]) звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою № 1291 про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] у користь [PERSON] (а.с.15). Відтак, як єдиний спадкоємець (враховуючи факт відмови всіх інших спадкоємців) другої черги спадкування за законом після смерті [PERSON], [PERSON] звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Листом від 04 червня 2010 року № 1259/02-14/4 (а.с.10) державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Вінтоняк М.В. рекомендовано [PERSON] надати правовстановлюючі документи про належність майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, а також рекомендовано звернутися до суду про визнання права власності на спадкову частину квартири. Враховуючи вищевикладене, [PERSON], як спадкоємець [PERSON] за законом, та [PERSON], як спадкоємець [PERSON] за заповітом, звернулися до суду з первісним та зустрічним позовом про визнання права власності на спадкове майно. Як зазначено в пункті 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду Ураїни з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина 1 статті 1217 ЦК України). Частиною 1 статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В контексті застосування норм матеріального права при вирішенні даної цивільної справи Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що до правовідносин подружжя [PERSON] щодо визначення режиму власності (особиста чи спільна сумісна) застосовуються норми Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року щодо майна, набутого до 01 січня 2004 року, та норми Сімейного кодексу України щодо майна, набутого після 01 січня 2004 року. Відповідно до частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі статтею 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження,а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Як встановлено Судом, за час сімейного життя у власності (особистій чи спільній) подружжя [PERSON] перебувало наступне майно: - автомобіль ВАЗ-21063 1988 року випуску, який був подарований [PERSON] на підставі договору дарування № 268 від 17 березня 1988 року (що підтверджується Технічним паспортом автомобіля [NUMBER] від 16 березня 1988 року (а.с.61-62). Вказаний автомобіль відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України є особистою власністю [PERSON] - квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25362084 від 19 лютого 2010 року (а.с.60) квартира двохкімнатна за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка). - підвал в будинку [ADDRESS] м. Івано-Франківську, зареєстрований за квартирою № 7. Відповідно до Довідки Начальника ЖЕО-9 (а.с.99) за квартирою закріплене підвальне приміщення площею 20,6 м2 позначеного на інвентарній справі позначкою 06 згідно договору найму та Рішення МВК від 25 липня 1994 року № 245 Про обмін житлового приміщення. Оскільки вказаний підвал закріплено за квартирою за адресою: [ADDRESS], яка належала на праві приватної власності [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка), Суд дійшов висновку, що вказане підвальне приміщення площею 20,6 м2 належить на праві приватної власності [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка). - земельна ділянка для ведення садівництва загальною площею 0,0630 га, розташована в с. Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] від 30 грудня 1996 року(а.с.63) вказана земельна ділянка належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення Черніївської сільської ради від 28 грудня 1993 року. В судовому засіданні [PERSON] та її представник посилалися на те, що вказана земельна ділянка є особистою приватною власністю [PERSON] і не входить до переліку спільного майна подружжя, оскільки її було отримано [PERSON] у власність на підставі рішення Черніївської сільської ради від 28 грудня 1993 року, тобто не в період перебування у шлюбі. В контексті вищезазначеного Суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (який був чинним станом на час отримання [PERSON] спірної земельної ділянки у власність) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими,селищними,міськими, районними Радами народних депутатів (частина 1 статті 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року). Таким чином, чинне станом на час отримання [PERSON] земельної ділянки у власність земельне законодавство пов'язувало факт виникнення права власності на земельну ділянку з фактом встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (державного акту). Державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER] було отримано [PERSON] 30 грудня 1996 року, тобто в період перебування в шлюбі з [PERSON], а, відтак, на підставі положень частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України вказана земельна ділянка входить до переліку майна, нажитого подружжям [PERSON] за час шлюбу, і є їх спільною сумісною власністю, оскільки право власності на дану земельну ділянку виникло у [PERSON] під час перебування у шлюбі у 1996 році. Доказів на підтвердження факту існування судового рішення, яким за життя подружжя [PERSON] вказану земельну ділянку було визнано особистою приватною власністю [PERSON] Суду не надано. - гараж (бокс) № [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі № 22, розташований в м. Івано-Франківську по [ADDRESS]. Відповідно до Довідки Гаражно-будівельного кооперативу № 22 про право власності на гараж від 19 жовтня 2010 року (а.с.28) гараж (бокс) № [NUMBER] належить [PERSON] на праві власності. Як зазначив Позивач за первісним позовом та не заперечила [PERSON], вказаний гараж було побудовано [PERSON] в 1990 році, тобто в період не перебування в шлюбі, а, відтак, вказаний гараж (бокс) відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України є його особистою власністю. - гараж № [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі [ADDRESS] Відповідно до Довідки гаражного кооперативу № 19 від 19 жовтня 2010 року (а.с.28) гараж № [NUMBER] зареєстрований на [PERSON]. Направлення на встановлення гаража видано Міськвиконкомом 27 серпня 1990 року. Як зазначив Позивач за первісним позовом [PERSON] та підтвердила в зустрічному позові [PERSON], гараж № [NUMBER] було побудовано під час перебування сторін у шлюбі, а, відтак, відповідно до положень частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України вказаний гараж входить до переліку майна, нажитого подружжям [PERSON] за час шлюбу, і є їх спільною сумісною власністю. - депозитний вклад, відкритий на ім'я [PERSON] в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 25000009749382, рахунок № [NUMBER], поточна сума - 21267,00 грн. Відповідно до Довідки ПАТ «Приватбанк» від 14 грудня 2009 року, наданій Першій Івано-Франківській державній нотаріальній конторі (а.с.33), на ім'я померлої [PERSON] в Івано-Франківському відділенні №4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 р. відкритий депозит, договір - SAMDN 25000009749382, рахунок № [NUMBER], поточна сума - 21267,00 грн. заповідальне розпорядження складене в день відкриття (укладання) договору на ім'я [PERSON] (рос. мовою). Відповідно до частин 1,2 статті 1228 ЦК України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. В той же час, згідно з частиною 3 статті 1228 ЦК України заповіт, складений після того, як було зроблене розпорядження банку (фінансовій установі), повністю або частково скасовує його, якщо у заповіті змінено особу, до якої має перейти право на вклад, або якщо заповіт стосується усього майна спадкодавця. Оскільки заповіт, складений [PERSON] 12 лютого 2009 року, було складено пізніше у часі, аніж заповідальне розпорядження (у 2006 році), і вказаний заповіт охоплює все майно спадкодавця [PERSON], на підставі положень частини 3 статті 1228 ЦК України вказаний заповіт скасовує відповідне заповідальне розпорядження [PERSON] від 30.10.2006 р. Таким чином, оскільки вказаний депозитний вклад було відкрито на ім'я [PERSON] у 2006 році, тобто у період перебування в шлюбі, до правовідносин щодо визначення правового статусу даного депозиту застосовуються положення Сімейного кодексу України від 10.01.2002. Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно до статті 60Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що депозитний вклад, відкритий на ім'я [PERSON] в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 25000009749382, рахунок № [NUMBER], поточна сума - 21267,00 грн., - є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. - депозитний вклад, відкритий на ім'я [PERSON] в Державному ощадному банку України, рахунок № [NUMBER], поточна сума вкладу - 16000,00 грн. Відповідно до Довідки Державного Ощадного банку України від 10 листопада 2009 року (а.с.119) на ім'я [PERSON] у 2009 році було відкрито депозитний вклад № [NUMBER], поточна сума вкладу - 16000,00 грн. Отже, оскільки вказаний депозитний вклад було відкрито на ім'я [PERSON] у 2009 році, тобто у період перебування в шлюбі, відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України вказаний депозит входить до переліку спільного майна подружжя і є спільною сумісною власністю. Абзацом першим частини 2 статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за загальними правиламичастинидругоїстатті372ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370,частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності,необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК спільною сумісною власністю є не лише майно,набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Доказів на підтвердження того, що за життя [PERSON] та [PERSON] між ними було досягнуто домовленості щодо іншого розміру часток у їхньому праві спільної сумісної власності подружжя, або наявності таких обставин відповідно до закону чи рішення суду, Суду надано не було,а Судом таких обставин не встановлено. Відтак, при визначенні часток померлих [PERSON] та [PERSON] у їх спільній власності подружжя Суд керується правовою презумпцією, закріпленою частиною 2 статті 372 ЦК України, щодо рівності таких часток у праві спільної сумісної власності подружжя. Як підтверджується матеріалами справи, [PERSON] пережив свою дружину [PERSON], яка померла [INFO] року. Отже, як встановлено Судом, станом на час смерті [PERSON] їй належало наступне майно, яке входить до складу спадщини, яка відкрилася після її смерті: - автомобіль ВАЗ-21063 1988 року випуску, який був подарований [PERSON] на підставі договору дарування № 268 від 17 березня 1988 року (що підтверджується Технічним паспортом автомобіля [NUMBER] від 16 березня 1988 року (а.с.61-62) і є її особистою приватною власністю; - 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25362084 від 19 лютого 2010 року (а.с.60). - 1/2 підвалу в будинку [ADDRESS] м. Івано-Франківську, зареєстрований за квартирою № 7 (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). - 1/2 земельної ділянки для ведення садівництва загальною площею 0,0630 га, розташована в с. Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). - 1/2 гаража № [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі [ADDRESS] в м. Івано-Франківську (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). - 1/2 депозитного вкладу, відкритого на ім'я [PERSON] в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 25000009749382, рахунок № [NUMBER], поточна сума - 21267,00 грн. (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). - 1/2 депозитного вкладу, відкритого на ім'я [PERSON] в Державному ощадному банку України, рахунок № [NUMBER], поточна сума вкладу - 16000,00 грн. (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). За життя [PERSON] було складено заповіт від 12 лютого 2009 року, за умовами якого вона все своє майно заповіла [PERSON] В той же час, статтею 1241 ЦК України передбачено право окремих категорій осіб на обов'язкову частку у спадщині. Відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини,зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті,вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким,що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку. Суд може зменшити розмір обов'язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема майнового стану спадкоємця. Позбавлення особи права на обов'язкову частку судом ЦК не передбачає, хоча особа, яка має право на обов'язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК. Отже, незалежно від змісту заповіту [PERSON] від 12 лютого 2009 року та заповідального розпорядження щодо депозиту, відкритого на ім'я [PERSON] в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 25000009749382, рахунок № [NUMBER], поточна сума - 21267,00 грн. (який скасовано заповітом від 12 лютого 2009 року відповідно до вимог частини 3 статті 1228 ЦК України), - [PERSON], який на день смерті [PERSON] досяг пенсійного віку (65 років), відповідно до положень частини 1 статті 1241 ЦК України, як непрацездатний вдівець, мав право на обов'язкову частку у спадщині після смерті своєї дружини [PERSON], яка становить половину від частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом. У разі, якщо б за життя [PERSON] не було складено заповіту на користь [PERSON] та заповідального розпорядження щодо депозиту на користь [PERSON], і спадкування би здійснювалося за законом, [PERSON] був би єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], тобто спадкував би все майно, яке входить до складу спадщини після смерті [PERSON] Отже, на підставі положень частини 1 статті 1241 ЦК України Суд приходить до висновку про те, що обов'язкова частка [PERSON] після смерті [PERSON] становить половину від всього майна [PERSON], а саме: - 1/2 автомобіля ВАЗ-21063 1988 року випуску, який був подарований [PERSON] на підставі договору дарування № 268 від 17 березня 1988 року (що підтверджується Технічним паспортом автомобіля [NUMBER] від 16 березня 1988 року (а.с.61-62) і є її особистою приватною власністю; - 1/4 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25362084 від 19 лютого 2010 року (а.с.60). - 1/4 підвалу в будинку [ADDRESS] м. Івано-Франківську, зареєстрований за квартирою № 7 (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). - 1/4 земельної ділянки для ведення садівництва загальною площею 0,0630 га, розташована в с. Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). - 1/4 гаража № [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі [ADDRESS] в м. Івано-Франківську (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). - 1/4 депозитного вкладу, відкритого на ім'я [PERSON] в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 25000009749382, рахунок № [NUMBER], поточна сума - 21267,00 грн. (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). - 1/4 депозитного вкладу, відкритого на ім'я [PERSON] в Державному ощадному банку України, рахунок № [NUMBER], поточна сума вкладу - 16000,00 грн. (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина3 статті 1268 ЦК України). Статтею 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Як підтверджується матеріалами справи та поясненнями сторін, станом на день смерті [PERSON] [INFO] року (день відкриття спадщини) [PERSON] проживав разом з нею однією сім'єю. Як вже було зазначено, відповідно до пункту 19Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку. Отже, на підставі частини 3 статті 1268 ЦК України [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (оскільки докази відмови [PERSON] від спадщини (від обов'язкової частки) в матеріалах справи відсутні і сторонами таких доказів Суду не подано). Крім того, Суд звертає увагу на те, що [PERSON] пережив свою дружину [PERSON] лише майже на 4 місяці, померши [INFO] року. Отже, з вирахуванням обов'язкової частки [PERSON] у спадщині, яка відкрилася після смерті [PERSON], склад спадкового майна [PERSON] становить: - 1/2 автомобіля ВАЗ-21063 1988 року випуску, який був подарований [PERSON] на підставі договору дарування № 268 від 17 березня 1988 року; - 1/4 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25362084 від 19 лютого 2010 року (а.с.60). - 1/4 підвалу в будинку [ADDRESS] м. Івано-Франківську, зареєстрований за квартирою № 7 (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). - 1/4 земельної ділянки для ведення садівництва загальною площею 0,0630 га, розташована в с. Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). - 1/4 гаража № [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі [ADDRESS] в м. Івано-Франківську (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). - 1/4 депозитного вкладу, відкритого на ім'я [PERSON] в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, Договір SAMDN 25000009749382, рахунок № [NUMBER], поточна сума - 21267,00 грн. (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). - 1/4 депозитного вкладу, відкритого на ім'я [PERSON] в Державному ощадному банку України, рахунок № [NUMBER], поточна сума вкладу - 16000,00 грн. (частка в праві спільної сумісної власності подружжя). Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відтак, за умови відсутності інших спадкоємців, дійсності заповіту [PERSON] від 12 лютого 2009 року, враховуючи вимоги чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов висновку про те, що на вищевказане майно можливим є визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на користь [PERSON], тобто часткове задоволення вимог зустрічного позову. Питання про визнання права власності щодо підвалу в будинку [ADDRESS] м. Івано-Франківську, зареєстрованого за квартирою № 7 [PERSON] в зустрічному позові не ставилося, а тому у суду відсутні підстави виходу за межі позовних вимог зустрічного позову і його задоволення в цій частині. В іншій частині вимог зустрічного позову [PERSON] (зокрема, в частині вимог про визнання права власності на спадкове майно [PERSON], яке становить обов'язкову частку [PERSON].у спадщині) слід відмовити. В той же час, після смерті [PERSON] [INFO] року за ним відкрилася спадщина, до складу якої входить: - 3/4 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (1/2 частка (особиста власність) + 1/4 частка (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини); - 3/4 підвалу, зареєстрованого за квартирою [ADDRESS] в м. Івано-Франківську(1/2 частка (особиста власність) + 1/4 частка (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини); - гараж № [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі № 22, розташований в м. Івано-Фракнівську по [ADDRESS] (особиста власність); - 3/4 гаражу № [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі № 19, розташованому в м. Івано-Франківську по [ADDRESS] (1/2 частка (особиста власність) + 1/4 частка (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини); - 3/4 земельної ділянки площею 630 кв.м. для ведення садівництва, що розташована в с. Черніїв Івано-Франківської області (1/2 частка (особиста власність) + 1/4 частка (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини); - 3/4 від суми депозитного вкладу, відкритого на ім'я [PERSON] в Івано-Франківському відділенні № 4 Івано-Франківської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 30.10.2006 року, ДоговірSAMDN 25000009749382, рахунок № [NUMBER], поточна сума - 21267,00 грн.(1/2 частка (особиста власність) + 1/4 частка (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини); - 3/4 від суми депозитного вкладу, відкритого на ім'я [PERSON] в Державному ощадному банку України, рахунок № [NUMBER], поточна сума вкладу - 16000,00 грн. (1/2 частка (особиста власність) + 1/4 частка (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини); - 1/2 частки автомобіля ВАЗ-21603, 1988 року випуску (обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини). Відтак, враховуючи факт відсутності заповіту [PERSON] щодо даного майна, відстуності осіб, які мають право на обов'язкову частку, відсутності спадкоємців першої черги спадкування за законом, факт відмови інших спадкоємців другої черги спадкування та спадкоємців за правом представлення, Суд приходить до висновку про те, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] другої черги спадкування за правом представлення, а тому існують правові підстави для визнання за ним права власності на вищевказане майно в порядку спадкування за законом, тобто задоволення первісного позову в повному обсязі. Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що в судових дебатах представник Позивача за зустрічним позовом [PERSON] посилався на положення абзацу другого частини 1 статті 1241 ЦК України щодо можливості зменшення судом розміру обов'язкової частки у спадщині. Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у судових дебатах виступають з промовами особи, які беруть участь у справі. У цих промовах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні. Відтак, посилання в судових дебатах на обставини, які не були предметом позову і не досліджувалися в судовому засіданні в контексті відповідних доказів, чинним процесуальним законодавством України не передбачено. В ході розгляду даної цивільної справи Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не ставилося питання щодо зменшення розміру обов'язкової частки [PERSON] чи [PERSON] (як спадкоємця, в тому числі, даної обов'язкової частки), а, навпаки, [PERSON] посилалася на відсутність у [PERSON], а, відтак, і у [PERSON], права на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] За таких обставин, враховуючи те, що питання зменшення розміру обов'язкової частки у спадщині не було предметом розгляду в даній цивільній справі, не входило до предмету доказування, і з цього приводу Судом не досліджувалися належні та допустимі докази, Суд вважає необґрунтованими та безпідставними посилання представника [PERSON] на абзац другий частини 1 статті 1241 ЦК України в судових дебатах, оскільки вказане питання не є предметом розгляду в даній цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а вимоги за зустрічним позовом [PERSON] є обґрунтованими частково та підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відтак, стягненню з [PERSON] підлягає сплачена [PERSON] за первісним позовом сума судового збору в розмірі 2114,14 грн. Стягненню з [PERSON] підлягає сплачена [PERSON] за зустрічним позовом сума судового збору в розмірі 61,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial