Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

[PERSON] міська рада звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому вказала, що за договором купівлі-продажу від 10.07.1996 року [PERSON] придбала у власність житловий будинок № 22 по пров. Модельному у м. Запоріжжя, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0157 га. Рішенням Шевченківської районної адміністрації [PERSON] міської ради від 25.06.1996 року [PERSON] відведено земельну ділянку за вказаною адресою площею 137 кв.м. За договором дарування від 22.02.2014 року право власності на житловий будинок набула неповнолітня [PERSON], від імені та в інтересах якої діє її законний представник [PERSON] У 1998 році [PERSON] на земельній ділянці встановлений металевий паркан, а у 2007 році [PERSON] збудований гараж площею 25,2 кв.м. Частина паркану та гаражу розміщені поза межами земельної ділянки, яка надавалась у користування, тож ця земельна ділянка зайнята відповідачами самовільно. Крім того, паркан та частина гаражу розташовані за межами червоної лінії забудови.По суті вимог позивач просить зобовязати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звільнити земельну ділянку площею 32 кв.м., що знаходиться біля пров. Модельного, 22 з визначеними координатами по червоній лінії та за межами червоної лінії, на якій розміщені гараж та металевий паркан. Та привести земельну ділянку у стан, що існував до порушення законодавства, шляхом знесення гаражу та металевого паркану; стягнути солідарно з відповідачів судовий збір. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] міської ради позовні вимоги підтримала повністю, вказавши додатково, що спірна земельна ділянка площею 32 кв.м. належить територіальній громаді та не передавалась відповідачам. На вказаній земельній ділянці розташовані частина паркану та частина гаражу, однак, вказані споруди частково виходять за межі червоної лінії, тобто розташовані на землях загального користування. Яка саме частина гаражу та паркану перебувають поза межами відведеної земельної ділянки представник позивача суду пояснити не змогла. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував повністю, вказуючи, що як член родини, а саме чоловік [PERSON], мешкає у будинку № 22 по пров. Модельному у м. Запоріжжя з 2000 року. Ще коли домоволодіння належало [PERSON] вона звернулась до Департаменту архітектури та містобудування [PERSON] міської ради для перенесення червоних ліній та таке перенесення було дозволено та погоджено, а червона лінія проходила по паркану, гараж розташовувався в межах червоної лінії. Гараж побудував сам [PERSON] у 2011 році та він був впевнений, що така споруда не перебуває поза межами червоної лінії, маючи відповідний примірник витягу по червоним лініям. Про те, що червону лінію перенесли знову, він не знав та сповіщений про це не був. За деякий час сусід їхньої родини звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому вимагав знести паркан та гараж, однак у задоволенні позову йому було відмовлено. Фактично у користуванні [PERSON] знаходиться земельна ділянка площею 157 кв.м., яка у відповідності до відомостей з Державного земельного кадастру за вказаною адресою сформована саме такою площею та є обєктом цивільних прав, при цьому обмежень у її використанні не зареєстровано. Гараж та паркан нікому не заважають, оскільки дають можливість вільного проходу та проїзду транспортних засобів, навіть і великогабаритних. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував повністю, вказуючи, що позов є безпідставним та необґрунтованим, задоволенню не підлягає. Так, [PERSON] у користуванні була земельна ділянка площею 157 кв.м., а не 137 кв.м., як посилається позивач, оскільки саме така земельна ділянка є сформованою за адресою: м. Запоріжжя, пров. Модельний, 22. На прохання [PERSON] було розглянуто питання з перенесення червоної лінії та таке було визначено можливим та червону лінію було перенесено, при цьому спірні паркан та гараж не перебували за її межами. Відкликання такого перенесення чинним законодавством не передбачено. Вказуючи, що відповідачами порушень чинного законодавства допущено не було, паркан та гараж не порушують та не обмежують нічиїх прав, а позивач фактично намагається захистити у такий спосіб сподівання особи, який у задоволенні позову вже було відмовлено. В ході розгляду справи сторонами заявлялись клопотання про долучення письмових доказів, які були задоволені судом. При дослідженні письмових доказів судом встановлено таке. За розпорядженням Шевченківської районної адміністрації м. Запоріжжя від 25.06.1996 року за [PERSON] оформлено документи на право особистої власності на житловий будинок А по пров. Модельному, 22, надано у користуванні земельну ділянку площею 137 кв.м. (а.с. 12). Постановою старшого державного інспектора з контролю за використанням та охороною земель Управління Держкомзему у м. Запоріжжя від 13.01.2012 року [PERSON] притягнуто до відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ст. 53-1 КУпАП у звязку з тим, що [PERSON] самовільно зайнято земельну ділянку орієнтованою площею 14 кв.м. шляхом розташування частини капітального гаражу за межами червоної лінії (а.с. 14). Водночас у вказаній постанові не зазначається про розташування за межами червоної лінії паркану. Згідно з відомостями з Державного земельного кадастру за вказаною адресою зареєстрована земельна ділянка площею 157 кв.м., кадастровий номер 2310100000:07:078:0085. Як вбачається з [PERSON] з містобудівного кадастру м. Запоріжжя станом на 21.02.2012 року (а.с. 56) червона лінія відносно домоволодіння № 22 по пров. Модельному у м. Запоріжжя розташовується по огорожі, по стіні будівлі та по куту будівлі. Водночас з листа в.о. обовязки директору Департаменту архітектури та містобудування [PERSON] міської ради від 16.02.2017 року (а.с. 85) вбачається, що [PERSON] двічі: 27.12.2011 року, 21.02.2012 року надавався витяг по червоних лініях з суперечливими відомостями. Водночас другий витяг від 21.02.2012 року в незазначену дату було відкликано, однак, доказів повідомлення про таке відкликання, а також і повідомлення щодо причин такого рішення безпосередньо [PERSON] позивачем не надано. За договором дарування житлового будинку від 22.02.2014 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок загальною площею 49,8 кв.м. за адресою: м. Запоріжжя, пров. Модельний, 22, який розташований на земельній ділянці площею 0,0157 га з кадастровим номером 2310100000:07:078:0085, що має цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 13). Відповідно до технічного паспорту (а.с. 8-10) домоволодіння за адресою: м. Запоріжжя, пров. Модельний, 22 станом на 26.02.2016 року розташовується на земельній ділянці площею 169 кв.м., складається з: житлового будинку літ. А, літньої кухні літ. В, вбиральні літ. Е, навісу літ. Ж, сараю літ. З, гаражу літ. И, погрібу з шийкою пг, парканів № 5, 8, вигрібної ями № 4, воріт № 6, водопроводу № 7, замощення І. Паркан металевий № 8 встановлений у 1998 році, гараж літ. И у 2007 році. Як вбачається з заяви [PERSON] від 25.11.2016 року спірний гараж був збудований ним у звязку з тим, що червона лінія була перенесена. При вирішенні спору суд виходить з наступного, Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що станом 25.06.1996 року, коли видавалось відповідне розпорядження, Шевченківська районна адміністрація м. Запоріжжя у відповідності до положень ЗК України не мала повноважень щодо надання у користування земельних ділянок, адже відповідно до ст. 67 ЗК України 1990 року, що діяв на той час, передання у власність або надання у користування земельних ділянок для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач громадянам мало здійснюватись за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. При цьому суд також погоджується з тим, що за відомостями з Державного земельного кадастру за адресою м. Запоріжжя, пров. Модельний, 22 зареєстровано земельну ділянку площею 157 кв.м., а не 137 кв.м., як вказувала представник позивача. За таких обставин, а також враховуючи і те, що у постанові про накладення адміністративного стягнення від 13.01.2012 року, тобто після закінчення будівництва як паркану, так і гаражу державним інспектором з контролю за використанням та охороною земель Управління Держкомзему у м. Запоріжжя в якості самовільно зайнятої зазначена ділянка площею 14 кв.м., на переконання суду, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачами самовільно зайнято саме земельну ділянку площею 32 кв.м. Також представник позивача вказувала, що на цій спірній земельній ділянці розташовано лише частина гаражу та паркану, але при цьому не вказано яка саме частина виходить за межі червоної лінії та, відповідно, має бути прибрана, або які підстави зносити повністю паркан та гараж, якщо частково вони знаходяться на земельній ділянці, яка надана у користування. Статтею 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038 від 17.02.2011 року визначено, що червоні лінії - визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення. Статтею 376 ЦК України визначено, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Підсумовуючи вищезазначені положення чинного законодавства, суд вважає, що із застосуванням положень 376 ЦК України знесенню за рахунок особи, що вчинила самочинне будівництво підлягають обєкти нерухомого майна за наявності спільно кількох умов: власник або користувач земельної ділянки заперечує проти визнання за особою, що вчинила самочинне будівництво, права власності на обєкти нерухомого майна; будівництво відбувалось з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, або внаслідок самочинного будівництва істотно порушені будівельні норми і правила; проведення перебудови споруди чи будівлі є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення. Пункт 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вказує, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Відповідно до положень статті 38 Закону N 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою. Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Пунктами 22, 24 Постанови Пленуму ВССУ № 6 визначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що гараж та паркан збудовані саме на самочинно зайнятій земельній ділянці; що відповідачам був виданий припис про перебудову, перенесення або знесення вказаних споруд, але вони відмовились його виконати; що перебудова (перенесення) таких споруд неможливі; що внаслідок такого будівництва порушені права територіальної громади, на захист інтересів якої позивач і звернувся з позовом, тою мірою, яка б була підставою для застосування судом такого виключного способу захисту права як знесення споруд, враховуючи, що з позовом позивач до суду звернувся у 2017 році, натомість як паркан збудований у 1998 році, а гараж у 2007 році, що, на переконання суду, свідчить про те, що наявність та розташування цих споруд протягом багатьох років не створювало суттєвих перешкод. Враховуючи таке, законних підстав для задоволення позову суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed