Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

адвокат Биркович О.І. в інтересах позивача [PERSON] звернувся з позовом про залишення дітей на вихованні батька. Свій позов мотивує тим, що рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 17.01.2018 року розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] та залишено малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] на вихованні матері. [INFO] внаслідок хвороби померла [PERSON] . Батьки померлої отримали свідоцтво про смерть та довідку для одержання допомоги на поховання та відмовляються надати батькові двох малолітніх дітей. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що бажає щоб діти проживали разом з ним, при цьому зазначив, що діти проживають як і за його адресою проживання так і в батьків його колишньої дружини. Між тим, чітко пояснити в чому полягають порушення його прав та інтересів як батька, суду не зміг. Просить позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним у ньому, при цьому додатково просив визначити місце проживання дітей за адресою проживання батька. Крім того, пояснив, що основною підставою для звернення до суду із даним позовом стало рішення суду про розірвання шлюбу, оскільки таким визначено, що дітей залишити на вихованні матері, котра на даний час померла. Також зазначив, що позивачу чиняться перешкоди у вихованні дітей батьками його колишньої дружини, однак в чому такі перешкоди полягають не пояснив. Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала повністю. Заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦК України). Судом встановлено, що рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 17.01.2018 року розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] , а малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] залишено на вихованні матері. Крім того, з даного рішення суду вбачається, що від шлюбу в сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] , однак позивачем не було надано відповідних свідоцтв про народження дітей. Листом начальника Мукачівського РВ ДРАЦС №340/23.7-18 від 23.11.2021 року повідомлено про відсутність актового запису про смерть [PERSON] , натомість наявний такий запис №173 від 24.09.2021 року про смерть [PERSON] . Представником відповідача, після закриття підготовчого провадження у справі, надано суду акт обстеження умов проживання від 09.11.2021 року, згідно якого за адресою проживання позивача ( [ADDRESS] ) наявні належні умови для проживання дітей. Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За правилами ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках передбачених п.п.2-5 ч.1 ст.164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. При цьому, згідно ч.5 ст.170 СК України, вказане положення застосовується також до відібрання дитини від інших осіб, з якими вона проживає. Так, у судовому засіданні було встановлено, що на даний час неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають із батьками їх матері [PERSON]. , однак вимоги про їх відібрання позивачем не заявлялось, як і не заявлялась вимога про визначення місця проживання дітей. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом вищевказаних правових норм суд може визначити місце проживання дітей з одним із батьків у разі спору між ними щодо цього питання. За змістом частини першої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Стаття 159 СК України регулює питання участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Це спір про участь одного з батьків у вихованні дитини. Отже, з аналізу зазначених правових норм слідує, що поняття місця проживання дитини та її виховання не є тотожними. За таких обставин, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Позивачем та його представником не наведено суду обставин та не надано жодних доказів які б свідчили про здійснення перешкод у вихованні неповнолітніх дітей, які й не здобуті судом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 2 ст. 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 2 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосується. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також слід зазначити, що із наявних у справі матеріалів та встановлених у судовому засіданні не вбачається, що позивач [PERSON] за весь час після розірвання шлюбу, в тому числі після смерті колишньої дружини [PERSON] , проявляв зацікавленість, інтерес та переживання щодо життя його дітей та вживав усіх можливих заходів щодо повернення їх на виховання за своїм місцем проживання. Всупереч вимогам ст. ст. 12,13 ЦПК України, згідно із якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, позивачем не було доведено порушення його прав та прав малолітніх дітей щодо їх виховання. Відтак, можна зробити висновок, що позивач, заявивши вимогу про залишення дітей на виховання із ним, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки пред`явлення такої вимоги не узгоджується із нормами сімейного (спеціального) законодавства, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed