Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

[PERSON], надалі позивач, звернулася в суд з позовом до [PERSON], надалі відповідач, в якому просить в порядку поділу спільного нажитого майна, яке є спільному сумісною власністю, визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Згідно заяви позивач просить розглядати справу без участі з підтриманням позовних вимог, в обґрунтування яких посилається на те, що під час шлюбу із відповідачем ними була придбана за сімейні кошти квартира по вул. Лесі Українки,29/10, яка відноситься до спільної сумісної власності подружжя і частки в якій є рівними. Шлюб між сторонами був розірваний і, враховуючи недосягнення згоди, невизнання відповідачем належної частки власності позивача у спільному майні, просить поділити спільне набуте майно в ідеальних частках, визнавши за нею право власності на 1/2 частку квартири. Відповідно до заяви від 17.01.2016р. відповідач просить справу розглядати без його участі згідно норм закону. Суд, розглянувши матеріали справи, встановив наступні обставини. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22.06.2011р. по справі №2-4903/2011 шлюб між [PERSON] і [PERSON], який був зареєстрований 20.05.2000р. актовий запис №9, був розірваний. У відповідності до умов Договору купівлі-продажу від 17.07.2000р. [PERSON] придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м. Як вбачається із реєстраційного посвідчення, виданого 21.07.2000р. Тернопільським бюро технічної інвентаризації квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17.07.2000р. за реєстром №4820. Згідно ч. 3 ст. 13 Кодексу про шлюб та сімю, положення якого діяли на момент укладення шлюбу та укладення договору, час виникнення прав та обовязків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Зазначені положення відображені також в Сімейному кодексі України, а саме згідно ч. 1 ст. 60 Кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що квартира [ADDRESS] загальною площею 42,7 кв.м., відноситься до спільної сумісної власності, оскільки придбана у шлюбі сторонами за спільні сімейні кошти, а відтак частки у квартирі є рівними. Інших доказів, які б спростовували твердження позивача щодо придбання квартири у шлюбі за спільні сімейні кошти відповідачем не подано. Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, оскільки підтвердженні матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані відповідачем. Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується. Враховуючи викладене,

Outcome: approved