Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

[PERSON] помер 11 грудня 2016 року, у віці 29 років, у селі Новоукраїнка Новомиколаївського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 380119 від 13.12.2016. Заявник [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) є рідною сестрою [PERSON], що у сукупності підтверджується такими документами: свідоцтвом про народження [PERSON] від 21.03.1983 серії ІІ-ЖС № 437311, свідоцтвом про народження [PERSON] від 11.03.1987 серії ІІІ-ЖС № 403794, свідоцтвом про одруження від 05.08.2000 серії 1-ЖС № 011893. Згідно з довідкою виконкому Трудової сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 09.10.2017 № 405 [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO], але в дійсності проживав спільно із заявником за адресою: [ADDRESS]. Факт спільного проживання заявника з [PERSON] з 2012 року по день смерті останнього також підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] З матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], не вбачається інших спадкоємців крім заявника та заінтересованих осіб. Встановлення факту постійного спільного проживання з [PERSON] на момент його смерті необхідно заявнику для підтвердження факту прийняття спадщини. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення заяви, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 234, 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, тобто фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, факт спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент смерті останнього відноситься до фактів, що мають юридичне значення, оскільки від нього залежить реалізація права на спадщину. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Таким чином, термін «місце проживання», вжитий у ЦК України, є більш широким у порівнянні із відповідним терміном, закріпленим у ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», і охоплює також вжитий у цьому Законі термін «місце перебування». Відтак, факт спільного проживання осіб, у розумінні норм ЦК України, який відповідно до ч. 2 ст. 4 цього Кодексу, є основним актом цивільного законодавства, не залежить від реєстрації місця проживання осіб за однією адресою. Реєстрація місця проживання чи місця перебування фізичної особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод або підставою для їх обмеження, згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Разом з цим, фактом, що має юридичне значення, встановлення якого є предметом судового розгляду у даній справі, є саме постійне спільне проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент смерті останнього. Визначаючи постійне місце проживання, суд з огляду на приписи ст. 29 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», бере до уваги те місце проживання, у якому особа протягом року знаходиться найбільший час. Факт постійного спільного проживання заявника з [PERSON] по день його смерті підтверджується вищезазначеними належними і допустимими доказами. З огляду на викладене, суд визнає заявлені вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: approved