Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовною заявою до ФОП [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позову позивачі посилається на те, що в грудні 2019 року вони звернулися до кадрового агентства ФОП [PERSON] з питань працевлаштування за кордоном в ФРН. Представник ФОП [PERSON] повідомила позивачів про наявність у ФОП [PERSON] ліцензії на право здійснення діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном та про необхідність попередньої оплати послуг кадрового агентства ФОП [PERSON] в розмірі 500 євро з кожного, що підтверджується скриншотами переписки. Позивачі зазначають, що в грудні 2019 року вони здійснили оплату на зазначений їм представником ФОП [PERSON] картковий рахунок авансу в сумі по 13000 грн. кожен, що в еквіваленті становило по 500 євро, що підтверджується відповідними квитанціями. Але в подальшому позивачі передумали користуватися послугами ФОП [PERSON] , про що повідомили контактну особу ФОП [PERSON] . На це представник ФОП [PERSON] повідомила позивачів, що їм можуть повернути по 3000 грн. кожному за умови підписання договору, який їм було направлено Новою Поштою, що також підтверджується скриншотами переписки, які додаються до позову. Як зауважують позивачі, оскільки у них немає необхідності підписувати договір з ФОП [PERSON] , його послугами вони не скористалися, а також з урахуванням п. 10, п. 11, п. 12, п. 13 розділу «Організаційні вимоги щодо провадження ліцензіатом господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном» Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 року № 1060, позивачі наполягали на поверненні всієї безпідставно отриманої відповідачем суми в розмірі по 13000 грн. з кожного із позивачів. На цей час кошти у зазначених розмірах ФОП [PERSON] позивачам не повернув. З метою вирішення питання повернення їм коштів, позивачі звернулися до Міністерства соціальної політики зі скаргами на дії ФОП [PERSON] . На ці скарги їм надійшли відповіді, змістом яких підтверджується, що відповідач ФОП [PERSON] , відповідно до бази даних суб`єктів господарювання, які проводять господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, має ліцензію на провадження зазначеної діяльності (ліцензія серія АЕ 460964 від 16.01.2015 року) з країнами працевлаштування Польща, Чехія, Словаччина. Позивачі вказують, що неправомірними діями відповідача їм, як споживачам послуг, які надаються ФОП [PERSON] , завдано матеріальну шкоду в розмірі 13000 грн. кожному. Вважають, що неправомірність дій відповідача полягає тому, що у порушення Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 року № 1060, відповідач запропонував їм свої послуги з працевлаштування в ФРН, хоча зазначена країна не входить до списку країн з правом відповідача щодо надання послуг з працевлаштування. Як зазначають позивачі, у порушення п. 10, п. 11, п. 12, п. 13 розділу «Організаційні вимоги щодо провадження ліцензіатом господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном» Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 року № 1060, відповідач не уклавши з ними письмового договору про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, фактично не надавши їм ніяких послуг з працевлаштування за кордоном, що мало підтверджуватися укладанням між позивачами трудових договорів з іноземними роботодавцями та підписанням актів виконаних робіт, вимагав і отримав від позивачів авансовий внесок за послуги в сумі по 500 євро з кожного. Позивачі намагалися вирішити питання з відповідачем в позасудовому порядку, а саме неодноразово телефонували, але їм було відмовлено у поверненні безпідставно отриманих коштів в сумі по 500 євро з кожного із позивачів. Це змушує позивачів звертатися до суду з даним позовом. На підставі викладеного, позивачі просять суд стягнути з ФОП [PERSON] на їх користь по 500 євро кожному, а також стягнути з відповідача на їх користь понесені судові витрати. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.09.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів надіслано учасникам справи. 02.10.2020 року представником відповідача - адвокатом Субота М.І. подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що не погоджується із заявленим позовом та просить повернути позовну заяву позивачам через її невідповідність вимогам ст. 175 ЦПК України. Вказує, що в одній позовній заяві об`єднано дві самостійні вимоги двох позивачів та із змісту позову вбачається , що у кожного з позивачів виникли самостійні відносини з відповідачем, вимоги не пов`язані між собою та доводяться різними доказами. Вказане порушення є підставою для повернення позовної заяви в силу вимог п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України. Крім того, зауважує, що у спірному випадку ціна позову зазначена 1000 євро, однак зі змісту позову вбачається, що сторони не проводили розрахунки у євро, а у гривнях. Тобто, позовна заява не містить обґрунтованого розрахунку сум що стягуються. Вказане порушення, на думку представника відповідача, є підставою для залишення позовної заяви без руху в силу вимог ч. 1 ст. 185 ЦПК України та залишення позову без розгляду відповідно до ст. 257 ЦПК України. Зазначає, що із змісту позовних вимог вбачається, що позивачі здійснили оплату за договором про надання інформаційно-довідкових послуг, проте після отримання таких відмовилися від підписання договору, який був надісланий через службу «Нова Пошта», однак кошти вимагають як безпідставно набуті. Зміст позовних вимог є суперечливим та у порушення вимог п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява не містить спосіб захисту прав або інтересів, визначених законом. Вказані порушення, на думку представника відповідача, є підставою для залишення позову без розгляду в силу вимог ст. 257 ЦПК України. Відповідачем у позову зазначено ФОП [PERSON] , а грошові кошти перераховано фізичній особі [PERSON] , призначення платежу - не вказано. За таких обставин, вважає, що виниклі правовідносини не звільняють відповідачів від сплати судового збору, який має бути сплачений кожним з позивачів у встановленому розмірі, а несплата судового збору є підставою для залишення позову без розгляду відповідно до ст. 257 ЦПК України. Разом з тим, вказує, що згідно з п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви копії всіх документів із зазначенням щодо наявності у позивача оригіналів документів, однак позивачами не дотримано вимог цієї статті, що є підставою для залишення позовної заяви без руху в силу вимог ч. 1 ст. 185 ЦПК України. Щодо суті заявлених вимог, представник відповідача зауважує, що вони не підлягають до задоволення з огляду на те, що подані у якості доказів скріншоти переписки свідчать про переписку між особами з не ідентифікованою особою на ім`я [PERSON] . Із переписки вбачається, що позивачам надано цією особою інформацію щодо працевлаштування, а вони, з метою ухилення від сплати коштів відмовилися від підписання договору. Виходячи з вказаного, просить суд залишити позовну заяву без розгляду. Позивачі у судове засідання не з`явилися, при цьому надіслали до суду заяву, згідно з якою просять розглянути справу у їх відсутності та задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що позивачі належними та допустимими доказами не довели про те, що їм не надавалися послуги, при цьому ними заявлено позовні вимоги до ФОП [PERSON] , однак згідно з квитанціями, що містяться у матеріалах справи, кошти перераховувалися фізичній особі [PERSON] , а цільове призначення коштів в квитанціях не зазначено. Щодо роздруківок переписки в якості доказів, які надано позивачами, представник відповідача зазначив, що з переписки неможливо ідентифікувати особу, з ким позивачі вели переписку, а також не видно повноти цієї переписки. У даному випадку, подаючи позов, позивачі не зазначили, в кого знаходяться оригінали цих документів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. Вказує, що у даному випадку договір пов`язаний з виконанням інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування. На виконання цього договору відповідач надав позивачам всю інформацію, коли вислав на їх адресу акти прийому-передачі наданих послуг та відповідні анкети, однак позивачі відмовилися прийняти і підписати зі своєї стороні ці документи. Вважає, що позивачі не довели обґрунтованість своїх позовних вимог і такі ґрунтуються на тих доказах, які не підтверджують правовідносини, які вони описують у позовній заяві. Крім того, представник відповідача у судовому засіданні надав копії договорів на виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування, акти прийому-передачі наданих послуг та анкети про неправдиві або неправильні дані, що можуть призвести до не видачі віз, відносно позивачів, які, як зауважує представник відповідача, надсилалися на адресу позивачів, та підтверджують, що між сторонами фактично виникли правовідносини з приводу виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування, однак позивачі відмовилися підписати вказані договори, а відтак, вважає, що позивачі у такий спосіб, отримавши послуги, недобросовісно бажають повернути та отримати кошти. За приписами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у грудні 2019 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до кадрового агентства ФОП [PERSON] з питаннями щодо працевлаштування за кордоном в Федеративній Республіка Німеччина та представник відповідача повідомила їх про наявність у відповідача ФОП [PERSON] ліцензії на право здійснення діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, а також про необхідність попередньої оплати послуг кадрового агентства в сумі по 500 євро (13000 грн.) для кожного з позивачів відповідно. Вказані обставини підтверджуються скриншотами переписки позивачів з представником кадрового агентства ФОП [PERSON] . Квитанцією АТ КБ «Приватбанк» за № 99322459566669492841 від 18.12.2020 року підтверджується, що позивачем [PERSON] було перераховано на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 13000 грн., а згідно з квитанцією АТ КБ «Приватбанк» за № [NUMBER] від 19.12.2020 року позивачем [PERSON] - перераховано на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 13000 грн. Позивачі у подальшому відмовилися від користування послуг відповідача, про що повідомили контактну особу ФОП [PERSON] , на що остання повідомила, що їм зможуть повернути 3000 грн. кожному відповідно у разі підписання договору, який їм було направлено «Новою Поштою». Вказані обставини також підтверджується скриншотами переписки позивачів з представником кадрового агентства ФОП [PERSON] . На даний час зазначені кошти позивачам не повернуто. З матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулися до Міністерства соціальної політики України із зверненнями від 12.01.2020 року щодо перевірки правомірності дій ФОП [PERSON] у межах господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном і повідомляє. Міністерством соціальної політики України листами від 27.01.2020 року за № 13/0/162-20/47 та від 27.01.2020 року за № 12/0/162-20/47 позивачів повідомлено, що відповідно до ст. 38 Закону України «Про зайнятість населення» та ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» господарська діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном підлягає ліцензуванню. З обліком суб`єктів господарської діяльності, які мають ліцензію з посередництва у працевлаштуванні за кордоном можна ознайомитись на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики www.msp.gov.ua (рубрика «Організаціям», розділ «Ліцензування», підрозділ «Працевлаштування за кордоном»). Відповідно до бази даних суб`єктів господарювання, які провадять господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, фізична особа-підприємець [PERSON] має ліцензію на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном (ліцензія серії АЕ 460964 від 16.01.2015, строк дії ліцензії - безстроково). Згідно із документами, поданими фізичною особою-підприємцем [PERSON] , країнами працевлаштування є Польща, Чехія, Словаччина. З наведеного слідує, що відповідачем ФОП [PERSON] було запропоновано позивачам послуги з працевлаштування в Федеративній Республіці Німеччина, однак дана країна не входить до списку країн з правом відповідача щодо надання послуг з працевлаштування. Під час судового розгляду представник відповідача надав суду копії наступних документів: договору № НКП-0051 на виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування від 18.12.2019 року, з якого вбачається, що ФОП [PERSON] (виконавець), що діє на підставі ліцензії МСПУ серії АЕ 460964, з однієї сторони та [PERSON] (замовник) уклали даний договір, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати послуги по складанню резюме (що не є інформаційною послугою) та надати інформаційно-довідкові та консультаційні послуги щодо умов працевлаштування в країні призначення у відповідності із вимогами законодавства країни призначення, умовами та вимогами щодо посади від роботодавця та наявності вакантного місця для замовника. Згідно умовами замовника: країна бажаного виїзду - Німеччина, бажана посада - різноробочий на упаковці, бажаний термін роботи - 3 місяці. Плата за інформаційно-довідкові, консультаційні та додаткові послуги складає 13000 грн. і сплачуються замовником одною частиною; договору № НКП-0052 на виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування від 19.12.2019 року, з якого вбачається, що ФОП [PERSON] (виконавець), що діє на підставі ліцензії МСПУ серії АЕ 460964, з однієї сторони та [PERSON] (замовник) уклали даний договір, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати послуги по складанню резюме (що не є інформаційною послугою) та надати інформаційно-довідкові та консультаційні послуги щодо умов працевлаштування в країні призначення у відповідності із вимогами законодавства країни призначення, умовами та вимогами щодо посади від роботодавця та наявності вакантного місця для замовника. Згідно умовами замовника: країна бажаного виїзду - Німеччина, бажана посада - різноробочий на упаковці, бажаний термін роботи - 3 місяці. Плата за інформаційно-довідкові, консультаційні та додаткові послуги складає 13000 грн. і сплачуються замовником одною частиною; акти прийому-передачі наданих послуг до договору № НКП-0051 на виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування від 18.12.2019 року та договору № НКП-0052 на виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування від 19.12.2019 року; анкети про неправдиві або неправильні дані щодо [PERSON] та [PERSON] . Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, вказані договори на виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування, акти прийому-передачі наданих послуг до договору та анкети про неправдиві або неправильні дані позивачами не було підписано. Даючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін майно у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13. Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14). Судом встановлено, що між сторонами не виникли договірні правовідносини, договір на виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування між сторонами не укладався у належній формі, тобто письмова форма договору щодо надання послуг не дотримана, оскільки такі не підписані позивачами у зв`язку з їх відмовою щодо укладення договорів. Разом з тим, як встановлено матеріалами справи, відповідач відповідно до бази даних суб`єктів господарювання, які провадять господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном має ліцензію на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном та згідно із поданими ним документами країнами працевлаштування є Польща, Чехія, Словаччина. З огляду на вищезазначені докази, є очевидним що відповідач отримав оспорювані грошові кошти не на підставі договірного характеру правовідносин, він не є належним набувачем грошових коштів, що передбачає можливість застосування судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України. Таким чином, під час переходу майна у формі грошових коштів від позивачів до відповідача була відсутня для цього належна правова підстава, набувач збагатився за рахунок потерпілих осіб без достатньої підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином, оскільки такий перехід майна суперечить юридичному змісту правовідношення та не ґрунтується на прямій вказівці закону. За таких обставин, суд дійшов висновку, що набуті відповідачем грошові кошти є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню потерпілим особам. При цьому, оскільки позивачами було перераховано грошові кошти в сумі по 13000 грн. відповідно, то виходячи із встановлених судом обставин та досліджених доказів, неповернутими є саме грошові кошти у зазначених сумах, які підлягають стягненню на користь позивачів, а не по 500 євро відповідно. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи представника відповідача зазначених висновків суду не спростовують. Позовні вимоги позивачів є обґрунтовані, відповідачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, а тому суд діє в такому випадку відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] при поданні позову сплатив судовий збір у сумі 840,80 грн. При цьому відповідно до частини сьомої статті 6 Закону України «Про судовий збір», у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. Позивачем [PERSON] при поданні позову судового збору сплачено не було. З огляд на викладене, при ухваленні рішення з відповідача ФОП [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] 840,80 грн. сплаченого судового збору, а з позивача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню 840,80 грн. судового збору. У судовому засіданні 13.10.2020 року на підставі ч. 6 ст. 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 16.10.2020 року.

Outcome: partial