Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] кінцевій редакції позову просять зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON], (як правонаступницю [PERSON]), усунути перешкоди у користуванні належною їм земельною ділянкою площею 2,6882 га на території Кам'янської сільської ради Житомирського району, а саме знести огорожі, об'єкти будівництва, звільнити ділянку від будівельних матеріалів та сміття. Позов мотивовано тим, що відповідачі фактично самовільно займають частину ділянки позивачів. Представник позивачів у суді позов підтримала,стверджувала, що ділянка останніх розташована за межами с. Кам'янка, тоді як відповідачам земельні ділянки надавалися в межах с. Кам»янка. Відповідачі та їх представники заяву не визнали. Наполягали, що здійснюють будівництво на власних земельних ділянках, право власності на які підтверджено відповідними рішеннями Кам'янської сільської ради на підставі яких були видані державні акти. Ці рішення є чинними, а тому жодних підстав для зносу вже збудованих об'єктів немає. Представник третьої особи визнала, позов не визнала. Дослідженим матеріалам справи відповідають цивільні правовідносини. Суд розглядає справу у межах заявлених вимог, на засадах змагальності та диспозитивності. За розпорядженням Житомирської РДА №274 від 21.04.2005 [PERSON] було виділено у власність земельну ділянку площею 2,8082 га на території Ради для ведення особистого селянського господарства. На підставі наведеного розпорядження останній отримав державний акт серії [NUMBER] від 21.07.2005 (а.с. 7). Після смерті [PERSON] спірну ділянку успадкували позивачі в рівних частках, що відображено в державному акті. У подальшому позивачі здійснили її поділ на 2 ділянки, у тому числі: 2,6882 га і 0,12 га (а.с.175) За твердженням позивачів, на їх земельній ділянці здійснюють будівництво відповідачі. [PERSON] на підставі рішення Ради від 11.12.2009 є власником земельної ділянки площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] на підставі рішення, що підтверджується державним актом серії [NUMBER] від 01.03.2010 (а.с. 205). [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Державний акт серії [NUMBER] від 17.08.2010 видано на підставі рішення Ради від 09.10.2009 (а.с. 206). [PERSON] свою земельну ділянку площею 0,20 га, по [ADDRESS] придбала у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 18.12.2012 (а.с. 207). [PERSON], у свою чергу придбала цю земельну ділянку у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 17.11.2011 (державний акт [PERSON] серії [NUMBER] від 11.09.2008) (т.2 а.с.17). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ст. 391 ЦК України). Пленум ВСУ у Постанові № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі - Постанова) роз'яснив, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК). За клопотанням позивачів проводилася судова земельно-технічна експертиза. У висновку №220/14 від 05.02.2014 ( т.1. а.с. 188-201) експерт встановив, що фактичний розмір земельної ділянки, яка належить позивачам, не відповідає площі, межам та конфігурації земельної ділянки , що зазначені у документації із землеустрою, на підставі якого було виготовлено державний акт спадкодавцю [PERSON] (а.с.195). Порівняти фактичне розташування земельної ділянки позивачів з даними ДЗК експерт не сміг за відсутністю матеріалів з державного земельного кадастру (із каталогом координат поворотних точек) на земельні ділянки позивачів. Встановити чи відповідає фактичне розташування земельних ділянок відповідачів межам та координатам, зазначеним у документації із землеустрою, а також даним ДЗК також неможливо через відсутність цих даних. У висновку експерта зазначено, що [PERSON] та [PERSON] проводять капітальне будівництво на земельній ділянці позивачів (про [PERSON] тут навіть не йдеться). Єксперт не зміг визначитися чи існує накладка земельних ділянок відповідачів на земельні ділянки позивачів(а.с.197) Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України). Для остаточного з'ясування обставин за клопотанням позивачів судом призначалася додаткова експертиза, однак вона не була проведена внаслідок відсутності оплати послуг експерта (т.2 а.с.67,174). Твердження представника позивачів про те, що сам факт наявності забудов на ділянці останніх є достатньою підставою для задоволення позову не відповідає дійсності. Зокрема, в матеріалах справи не міститься однозначної відповіді чи здійснюють відповідачі будівництво у межах своїх ділянок, чи поза ними. Окрім цього зі змісту листа державної інспекції сільського господарства в Житомирській області №08/2457 від 08.11.2012 вбачається, що план опису меж за правовстановлюючими документами відповідачів і позивачів не відповідає відомостям із автоматизованої системи ДЗК. Окрім цього землі загального користування - прохід - розмежовує земельну ділянку позивачів та інших громадян [PERSON],[PERSON], [PERSON] тощо. Земельні ділянки останніх за відомостями із автоматизованої системи також накладаються на землі загального користування вул.. Польову. Фактично позивачі і суміжні землекористувачі використовують земельні ділянки відповідно до дійсних на даний час правовстановлюючих документів (а.с. 40-43). У Постанові (п.7) роз'яснено, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність (п.11 Постанови). Однак позивачами не порушувалося питання щодо незаконності відповідних рішень Ради(виконкому), або недійсності угод на підставі яких відповідачі отримали спірні земельні ділянки у власність, або невідповідності правовстановлюючих документів наведеним рішенням(угодам). Окрім цього конфігурація і межі земельних ділянок самих позивачів не узгоджуються із документацією до державного акту спадкодавця. Доводи представника позивачів що земельна ділянка позивачів знаходиться за межами с. Сонячне, а земельні ділянки відповідачів не можуть виходити за них, не виключає можливості порушень зі сторони Ради при наданні у власність цих ділянок. До того ж, із відповіді Держземагенства від 30.03.2015 на адвокатський запит вбачається, що земельні ділянки відповідачів частково знаходяться в межах с. Сонячне (а.с. 92). Згідно з ч.1 ст. 143 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань. При цьому ч.2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини, які за законом мають буди підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельних ділянок сторонами) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Наведена правова позиція міститься в Постанові ВСУ від 04.06.2014 (справа №6-46цс14). Твердження, що саме відповідачі повинні доводити законність розташування своїх земельних ділянок не звільняє позивачів від обов'язку доказування протилежного. Таким чином, встановити факт самовільного зайняття земельної ділянки без відповідного висновку експерта та належної перевірки законності правовстановлюючих документів відповідачів, не вбачається можливим, а тому суд дійшов висновку про недоведеність позову.

Outcome: dismissed