Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], [PERSON], служба у справах дітей і сім'ї Броварської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору іпотеки, скасування державної реєстрації та зобов'язання вчинити певні дії. Позивачі зазначали, що позивач [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір позики. Позивач мала передати в іпотеку на забезпечення виконання вказаного договору позики житловий будинок [ADDRESS]. 17 липня 2014 року сторони також уклали договір іпотеки, де предметом іпотеки був вказаний житловий будинок. 17 липня 2014 року приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] посвідчила укладені між ними договори позики та іпотеки. Вказаний приватний будинок був переоформлений на відповідача ще 23 березня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28898583 від 23.03.2016 р. 18:11:10, приватного нотаріуса [PERSON], Ірпінського міського нотаріального округу Київської області. Вказана обставина підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вважає дії відповідача та приватних нотаріусів незаконними та такими що суперечать вимогам чинного законодавства. Право власності на спірний житловий будинок було зареєстровано на підставі договору іпотеки. Разом з тим, у вказаному договорі відсутній розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку із переходом права власності на житловий будинок. 01 грудня 2014 року позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було погоджено змінити умову щодо строку повернення коштів на умову, якою встановлюється обов'язок позивача повернути кошти на першу вимогу відповідача. Позивач вимог про повернення коштів не отримувала, що свідчить про безпідставність вчинення виконавчого напису нотаріуса [PERSON] та державної реєстрації права власності за відповідачем на житловий будинок [ADDRESS]. Також позивач [PERSON] зазначала, що її малолітня дочка [PERSON], 2010 року народження, на дату укладення договору іпотеки не досягла десятирічного віку. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають малолітні діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Під час укладення зазначеного договору іпотеки, не було отримано дозволу на вчинення такого правочину від органів опіки та піклування, оскільки даний правочин зачіпає права та інтереси малолітньої дитини. Таким чином, є законним застосування наслідків недійсності правочину, а саме вказаного договору іпотеки шляхом скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS], за відповідачем. Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати недійсним договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі № 1483 від 17 липня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 409857932212), зареєстрованого за [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28898583 від 23.03.2016 18:11:10, приватного нотаріуса [PERSON], Ірпінського міського нотаріального округу, Київської області, зобов'язати приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] виключити з Державний реєстр обтяжень рухомого майна записи щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки, зареєстрованого в реєстрі № 1483 від 17 липня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], а саме: житловий будинок [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачі [PERSON] і [PERSON] та їх представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні позовній заяві, просили суд про задоволення позову в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представники [PERSON] і [PERSON] позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі. В судовому засіданні третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення в повному обсязі. В судовому засіданні представник третьої особи служби у справах дітей і сім'ї Броварської районної державної адміністрації Хромець С.М. позовні вимоги підтримала, надала суду висновок органу опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації №1170/01-12 від 13.07.2018 р. про недоцільність втрати малолітньою дитиною права користування житловим приміщенням. В судове засідання треті особи приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] та приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, направили до суду листи про розгляд справи у їх відсутність, покладалися на розсуд суду. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є знайомою сімї [PERSON], працює в Плосківській сільській раді Броварського району Київської області, оформляла субсидію позивачу [PERSON] - дочці позивача [PERSON], яка з моменту одруження з 2009 року проживає у спірному житловому будинку за адресою: [ADDRESS], її дочка ходить до Плосківської школи. Позивачі зверталися до сільської ради із заявою про реєстрацію місця проживання їхньої онуки та дочки малолітньої [PERSON], проте, в них не було оригіналів правовстановлюючих документів на житловий будинок. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є рідною сестрою третьої особи [PERSON], який брав у позику грошові кошти та їх будинок був під заставою. Сімя [PERSON] та їх дочка позивач [PERSON] з чоловіком та дитиною проживають у спірному житловому будинку, дитина ходить до сільської школи. Судом встановлено, що 17 липня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позикодавець [PERSON] при укладанні цього договору передав у власність позичальникові [PERSON] строком до 01 грудня 2014 року, а позичальник прийняв від нього у власність грошові кошти в розмірі 500 000,00 грн. Таку ж саму суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві не пізніше 01 грудня 2014 року. Грошова сума, вказана в п.1 цього договору, передана позикодавцем позичальнику безпосередньо під час оформлення цього договору. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Договір позики посвідчено приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №1481 (а.с.14-15). В забезпечення повернення позики [PERSON] надала в іпотеку [PERSON] нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташований в [ADDRESS], шляхом укладення разом з цим договором, іпотечного договору. Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №1483 (а.с.10-13). 06 березня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] із заявою про надіслання позичальнику повідомлення - письмової вимоги про усунення порушень, сплату суми боргу 500 000,00 грн. з урахуванням штрафу у сумі 25 000,00 грн., пені у сумі 75 000,00 грн., інфляційних у сумі 46 000,00 грн. та 3% річних у сумі 3750 грн., а саме загальну суму 649 750,00 грн. У випадку невиконання вимоги у визначений законом термін, просив вчинити виконавчий напис (а.с.179). 06 березня 2015 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] на адресу позивача [PERSON] направлено лист про те, що у зв'язку із настанням терміну повернення суми позики 01 грудня 2014 року, йому надається термін на сплату суми боргу 500 000,00 грн., штрафу у сумі 25 000,00 грн., пені у сумі 75 000,00 грн., інфляційних у сумі 46 000,00 грн. та 3% річних у сумі 3750 грн., а саме загальну суму 649 750,00 грн. протягом 30 днів (а.с.180-182). 11 червня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до позивача [PERSON] із нотаріально посвідченою та зареєстрованою в реєстрі за №1295 письмовою вимогою про виконання порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (а.с.183). Відповідно до розписки від 09 квітня 2015 року чоловіка позивача та третьої особи в справі [PERSON], останній зобов'язувався виконати умови договору застави майна перед [PERSON] та повернути кошти в повному обсязі, що складає 100 000 доларів США до 30 травня 2015 року (а.с.184). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 12 грудня 2016 року, право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташований в [ADDRESS], зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору іпотеки, серія та номер 1483, виданий 17.07.2014 р. приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON] Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28898583 від 23.03.2016 р. 18:11:10, приватний нотаріус [PERSON], Ірпінський міський нотаріальний округ Київської області (а.с.8-9). Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.572 ЦК, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст.575 ЦК, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст.576 ЦК, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Згідно ст.584 ЦК, у договорі застави визначаються суть, розмір, строк виконання забезпеченого зобов'язання, подається опис предмета застави, а також інші умови, погоджені сторонами. Згідно ч.1 ст.203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.2, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно ч.3, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.4, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч.5, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.6 ст.203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не можесуперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.204 ЦК (презумпція правомірності правочину), правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1ст.215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.215 ЦК, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч.3 ст.215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 224 ЦК, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Згідно ч.1 ст.71 ЦК, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: п.3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна, згідно ч.2 ст.71, піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України, орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Аналогічна правова позиція висловлена у рішеннях Верховного суду України, зокрема від 20.01.2016 р. у справі № 6-2940цс15, від 11.05.2016 р. у справі за № 6-806цс16, від 06.04.2016 р. у справі № 6-589цс16, від 09.11.2016 р. у справі № 6-930цс16 та від 10.07.2017р. №6-1002цс17. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. З письмових матеріалів справи, зокрема із пояснень вбачається, приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу [PERSON], перед посвідченням договору іпотеки нею було встановлено, що в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS], що є предметом договору іпотеки фактично проживають тільки [PERSON] та [PERSON], зареєстрованих осіб немає, що підтверджується довідкою №409 від 18 липня 2014 року, виданою виконавчим комітетом Плосківської сільської ради Броварського району Київської області (а.с.35,42). Згідно довідки №850 від 14 грудня 2016 року, виданої Плосківською сільською радою Броварського району Київської області, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS], зареєстрована та проживає позивач [PERSON], разом з нею в будинку проживають, але не зареєстровані: дочка - позивач [PERSON], онука - [PERSON], зять - [PERSON] (а.с.16), проте, в даній довідці не зазначено з якої саме дати вказані особи перебувають на реєстраційному обліку, або проживають без реєстрації. Вищезазначене підтверджується також довідкою №61 від 06 лютого 2015 року, виданої Плосківською сільською радою Броварського району Київської області, згідно якої в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстрована одна позивач [PERSON], 1961 року народження (а.с.53). Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що сторонами у договорі іпотеки не надавалося дозволу органу опіки та піклування, оскільки довідка про склад сім'ї, яка була надана для оформлення цього договору, не містила даних про реєстрацію та проживання у житловому будинку неповнолітніх чи малолітніх членів сім'ї. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Згідно ст.6 вказаного Закону, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Суд враховує, що закон не пов'язує місце проживання дитини з бабусею, яка не є опікуном, і при наявності батьків, що не позбавлені батьківських прав по відношенню до цієї дитини. При цьому суд враховує, що при укладенні договору іпотеки сам іпотекодавець і вона же власник будинку не визнавала за онукою права постійного проживання у вказаному будинку, виходячи з того, що не здійснила реєстрації вказаних осіб у своєму будинку (що можливе лише за її згодою), і крім того, не повідомила нотаріуса і іпотекодержателя [PERSON] про наявність у її онуки таких прав, хоча у разі, якби онука мала такі права і дійсно постійно проживала у вказаному будинку за її згодою, то вказані відомості вона мала би повідомити нотаріусу, оскільки вони б були їй достовірно відомими. Так само суд враховує, що чоловік позивача і рідний дідусь дитини третя особа [PERSON], надаючи згоду на укладення дружиною договору іпотеки, і будучи присутнім у нотаріуса при укладенні вказаного договору, так само не повідомив нотаріуса про наявність у онуки права постійного проживання у будинку і не повідомив про ту, обставину, що у будинку проживає дитина. Суд вважає, що і позивач [PERSON] і її чоловік [PERSON], при укладенні договору іпотеки діяли добросовісно, оскільки на той час дійсно мали на меті укласти даний договір, який відповідав їхнім інтересам. Така поведінка (дії) іпотекодавця та її чоловіка при укладенні договору іпотеки також доказує достовірність відомостей з довідки № 61 від 06 лютого 2015 року про те, що в спірному будинку зареєстрована одна позивач [PERSON], 1961 року народження. А виникнення у дитини у подальшому права постійного проживання у будинку не мало значення на момент укладення оспорюваного договору. Тому факт набуття дитиною житлових прав вже після укладення договору і передачі майна в іпотеку, не є підставою для висновку, що станом на день укладення договору були порушені чи не враховані права дитини. З огляду на вищевикладене, та враховуючи хронологію виданих Плосківською сільською радою Броварського району Київської області довідок про зареєстрованих та проживаючих без реєстрації в житловому будинку за адресою: [ADDRESS], осіб, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] та позивач [PERSON] з чоловіком та неповнолітньою дочкою [PERSON], в інтересах якої вона діє, були зареєстровані ([PERSON]) та почали проживати без реєстрації в спірному житловому будинку після укладання оспорюваного договору іпотеки від 17 липня 2014 року. Таким чином, позивачі не довели того, що вказаний будинок був постійним місцем проживання дитини станом на липень 2014 року, і не довели наявності у дитини на той час прав на постійне проживання, і відповідно не довели порушення вимог закону з цього приводу станом на день укладення договору. Крім того, закон, на який посилаються позивачі, як на підставу визнання договору недійсним ( ст.71 ЦК України та ст.12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей») передбачає покладення певних обов'язків щодо забезпечення прав дитини на батьків чи опікунів (натомість позивач [PERSON] не була опікуном вказаної дитини). Таким чином, відсутні зазначені позивачами підстави для визнання договору іпотеки недійсним, в тому числі підстави, передбачені ст.224, 71 ЦК України, ч.6 ст.203 ЦК України таЗаконом ст.12 закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Щодо висновку органу опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації №1170/01-12 від 13.07.2018 р. про недоцільність втрати малолітньою дитиною [PERSON], 2010 року народження, права користування житловим приміщенням, то при розгляді даної справи суд не приймає його до уваги та не розцінює як доказ, оскільки предметом судового розгляду в цій цивільній справі є визнання недійсним договору іпотеки з підстав позбавлення малолітньої дитини права користування житлом, а не визнання малолітньої дитини такого, що втратила права користування житловим приміщенням. В зв'язку з тим, що судом не було встановлено факту вчинення недійсного правочину (договору іпотеки) в результаті недотримання умов його здійснення та не збереження охоронюваних законом прав малолітньої дитини на користування житлом, оскільки на момент укладення оспорюваного договору іпотеки малолітня [PERSON], 2010 року народження, не набула права постійного користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], то і вирішення даного спору не на користь позивачів, не тягне за собою як наслідок позбавлення малолітньої дитини права користування вищезазначеним житловим приміщенням. Так само при встановлених конкретних обставинах укладення договору, в межах позовних вимог і підстав, не встановлено інших порушень закону, які б тягли визнання договору невідповідним вимогам закону і недійсним. Статтею 209 та ст.557 ЦК до даного правочину встановлена нотаріальна форма його посвідчення, (у даному випадку форма правочину дотримана). Договір по формі, по змісту і всім істотним умовам відповідає вимогам закону, не є фіктивним (удаваним), відсутні підстави для встановлення його нікчемності. Даний договір, є забезпечуючим щодо іншого правочину (договору позики), який за принципом презумпції правомірності правочинів вважається дійсним. За змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 ЗК України, кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об'єктів нерухомості, які на ній розташовані. Таким чином, у будь-якому договорі про відчуження будинку (будівлі, споруди) повинен позначатись кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду. Разом із тим, відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Як установлено судом, підставою для визнання недійсним договору іпотеки нерухомого майна, позивач [PERSON], яка є іпотекодавцем за цим договором, зазначила недодержання під час його укладення вимог частини шостої статті 120 ЗК України та частини другої статті 377 ЦК України, а саме: незазначення кадастрового номера земельної ділянки, на якій розміщений житловий будинок. Не встановивши порушення законних прав позивача у зв'язку з відсутністю в договорі іпотеки умови щодо кадастрового номера земельної ділянки, з урахуванням тієї обставини, що вказана істотна умова не впливає на права чи інтереси іпотекодавця, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання такого договору недійсним та задоволення його позовних вимог. Зазначений висновок суду ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права. Щодо вимог про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, зобов'язання виключити з Державного реєстру обтяжень запису про обтяження, то суд дійшов наступних висновків. Підставою для скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на вказаний будинок (предмет іпотеки) і підставою для покладення на приватного нотаріуса [PERSON] зобов'язання виключити з Державного реєстру обтяжень запис про обтяження, позивач зазначає ч.1 ст.216 ЦК України, а саме в порядку застосування наслідків недійсності правочину, і повернення сторін у стан, що передував укладенню правочину, визнаного недійсним. В даному випаду відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину, оскільки відсутні підстави для визнання договору недійсним, і виходячи з презумпції правомірності - договір іпотеки є дійсним. Крім того, згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 319 ЦК України, власнику належить сукупність права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, в тому числі право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Позивач [PERSON] розпорядилася належним їй майном як власник. Відповідач набув право власності на вказане майно на підставі і у зв'язку з виконанням договору іпотеки. Набуття відповідачем права власності на майно вважається правомірним, враховуючи презумпцію правомірності правочину і правомірності набуття права, оскільки інше не встановлено, і в межах заявлених позовних вимог у даній справі - відсутні підстави для визнання правочину, за яким відповідач набув право власності на майно. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed