Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

[PERSON] , покликаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», звернувся до суду із позовом до ЛКП «Сяйво», у якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо ненадання споживачу житлово-комунальних послуг копії Типового договору №20 від 01.05.2019 р., зобов`язати відповідача невідкладно надати позивачу копію Типового договору №20 від 01.05.2019 р., зобов`язати відповідача невідкладно надати споживачу житлово-комунальних послуг [PERSON] інформацію про те, яким чином [PERSON] уповноважена підписувати Типовий договір від усіх співвласників та квартиронаймачів багатоквартирного будинку [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS] , балансоутримувачем якого є ЛКП «Сяйво». Вказав, що 28.06.2020 р. звернувся до відповідача із заявою про надання йому копії Типового договору №20 від 01.05.2019 р. та інформації про те, хто така [PERSON] 07.07.2020 р. отримав відповідь з відмовою у наданні такої інформації. Вказав, що оскільки йому щомісячно відповідачем надсилаються повідомлення про необхідність оплати житлово-комунальних послуг, він є споживачем таких послуг, а тому дії відповідача щодо ненадання запитуваної інформації вважає протиправними. У зв`язку із наведеним, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 24.07.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк відповідач не подав суду відзив на позовну заяву, поважних причин такого не повідомив. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] звернувся заявою від 28.06.2020 р. до директора ЛКП «Сяйво» про надання йому копії Типового договору №20 від 01.05.2019 р. для детального ознайомлення з ним та надати інформацію про те, хто така [PERSON] із зазначенням адреси її проживання./а.с.2 зворотна сторона/. Згідно наданої відповіді [PERSON] від 07.07.2020 р. за підписом директора ЛКП «Сяйво», запитувана інформація щодо [PERSON] стосується її особисто та є конфіденційною у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», а тому не може бути надана [PERSON] , а також вказано, що Типовий договір уповноважені підписувати лише співвласники багатоквартирного будинку та [PERSON] не бере участі в управлінні багатоквартирним будинком, оскільки являється наймачем неприватизованої квартири у будинку [ADDRESS] /а.с.3/. Відповідно до копії акта №18 від 23.06.2020 р., який складено майстрами ЛКП «Сяйво» зі слів сусідів, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] один, інші зареєстровані особи не проживають /а.с.2/. Правове регулювання управління у багатоквартирних будинках та реалізація прав споживача житлово-комунальних послуг і виконання споживачем обов`язків внаслідок споживання таких послуг здійснюється у відповідності до положень Конституції України, Законів України «Про особливості здійснення прав власності у багатоквартирному будинку», «Про житлово-комунальні послуги», «Про приватизацію державного житлового фонду», іншими актами у галузі житлового законодавства. Так, згідно ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» громадяни, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, користуються житлом на умовах найму. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення прав власності у багатоквартирному будинку», власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Із аналізу норм законодавства України вбачається, що власники фізичні особи - це громадяни України, іноземці, особи без громадянства, котрі набули права власності на законних підставах (шляхом купівлі-продажу, міни, дарування, свідоцтва про право на спадок, отримання шляхом приватизації; за рішенням суду, що вступило в законну силу, договором ренти); юридичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які купили, отримали нерухоме майно в дарунок; шляхом унесення нерухомого майна до Статутного фонду іншим шляхом), територіальні громади - здійснюють цивільні права й обов`язки через органи місцевого самоврядування (ст. 327 ЦКУ), які управляють майном, що є в комунальній власності, держава - від імені якої права й обов`язки власника здійснюють органи державної влади. Згідно ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Статтею 13 Закону визначено, що договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Відповідно до ст. 14 Закону за рішенням співвласників багатоквартирного будинку (уповноваженого органу управління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку), прийнятим відповідно до закону, договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним статтею 6 цього Закону: кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем. Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначену частиною першою цієї статті, за кожним видом комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії). У межах одного багатоквартирного будинку дозволяється обрання різних моделей організації договірних відносин за різними видами комунальних послуг. Згідно п.2, 5, 7 ч.1 ст. 6 Закону України «Про особливості здійснення прав власності у багатоквартирному будинку» співвласники мають право брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника, ознайомлюватися з рішеннями (протоколами) зборів співвласників, листками опитування, робити з них копії, інші права, визначені законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 9 Закону України «Про особливості здійснення прав власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. Наймачі, орендарі та інші користувачі квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку можуть брати участь в управлінні багатоквартирним будинком виключно за дорученням власників таких квартир та приміщень. Згідно положень ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення прав власності у багатоквартирному будинку» співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. До повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі, зокрема, прийняття рішень про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (укладення індивідуального та/або колективного договору про надання комунальної послуги). Також, як вбачається із змісту ст. 10 вказаного Закону у зборах беруть участь особисто та/або через представників співвласники, яким належать квартири та/або нежитлові приміщення багатоквартирного будинку, і вказують, який документ підтверджує право власності на квартиру або документ,що надає повноваження на голосуванні від імені співвласника (для представника). Таким чином, наймачі неприватизованих квартир багатоквартирного будинку можуть брати участь в управлінні багатоквартирним будинком, отримувати копії документів щодо управління багатоквартирним будинком, протоколи, рішення зборів та інше виключно за дорученням власників таких квартир і приміщень. Позивачем [PERSON] не надано суду жодного доказу, що він є власником квартири [ADDRESS] , як і не надано документів, що містять інформацію про те, хто є власником даної квартири, а також доказів про наявність у нього повноважень на представництво власника квартири [ADDRESS] щодо участі в управлінні вказаним багатоквартирним будинком. Крім цього, суд звертає увагу позивача, що факт його проживання у квартирі [ADDRESS] , що підтверджено долученою до матеріалів справи копією акта від 23.06.2020 р., не свідчить про наявність у позивача прав щодо отримання відомостей про підписантів договорів щодо управління у вказаному багатоквартирному будинку та отримання їх копій. Також, суд звертає увагу позивача, що Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються правовідносини щодо отримання споживачами послуг належної якості та у повному обсязі, за які споживачами здійснюється оплата. Крім цього, слід врахувати, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до житлових правовідносин в частині , не врегульованій спеціальним законом. Враховуючи наведене, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, позивача звільнено від сплати судового збору при поданні позову до суду про захист прав споживача, відповідач не заявляв до відшкодування судових витрат, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed