Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» (надалі - «Відповідач»), в якому просила стягнути Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», код ЄДРПОУ 31681672, на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] , суму недоплаченого страхового відшкодування понесених витрат на поховання в розмірі 3 152,50 грн. та суму недоплаченого страхового відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 11 169,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що дії страхової компанії (Відповідача) щодо виплати на користь Позивача лише половини страхового відшкодування понесених витрат на поховання її матері [PERSON] , яка померла в результаті ДТП за участі водія транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», в розмірі 3 152,50 грн. та суму страхового відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 11 169,00 грн., - є неправомірними, оскільки передбачені чинним законодавством підстави для виплати лише половини вказаних сум, на думку Позивача, відсутні. Представником Позивача подано клопотання про розгляд справи без їх участі, в якій він просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та запереченнях на відзив. Відповідачем - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Перша» - подано до суду відзив на позов та заперечення на відповідь на відзив, в якому представник проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні. Зокрема, заперечуючи проти позову, Відповідач у відзиві покликається на те, що оскільки у спірних правовідносинах мало місце порушення правил дорожнього руху пішоходом [PERSON] , страховою компанією на підставі п. 36.3. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» правомірно було зменшено суми відповідних відшкодувань на половину. В судовому засіданні представник Відповідача проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні з підстав необґрунтованості та безпідставності. Представником Позивача на адресу суду направлено відповідь на відзив, у якому він покликається на безпідставність застосування Відповідачем положень п. 36.3. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проаналізувавши доводи представника Позивача, заслухавши пояснення представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно копії свідоцтва про народження від 03.06.1970 року № [NUMBER] встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] (а.с. 13). Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу від 18.11.1989 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 14). 15.02.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення, відповідно до фабули якого 15.02.2018 року о 18 год. 30 хв. [PERSON] керуючи автомобілем марки «Газ-5312» д.н.з. [NUMBER] та рухаючись ділянкою дороги по вул. Петлюри в напрямку вул. Довженка, що у м. Івано-Франківську, вчинив наїзд на пішохода [PERSON] . У результаті отриманих травм [PERSON] померла на місці пригоди (а.с. 10). Згідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (а.с. 11). 31.05.2018 року постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ Національної поліції в Івано-Франківській області кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018090000000116 від 15.02.2018 року закрите у зв`язку з відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 8-9). Згідно постанови про закриття кримінального провадження №12018090000000116 від 31.05.2018 року в ході розслідування даного кримінального провадження встановлено, що дана дорожньо-транспортна пригода трапилась унаслідок необережних дій пішохода [PERSON] , яка в порушенні вимог Правил дорожнього руху України, нехтуючи заходами безпеки дорожнього руху, будучи одягнута в одяг темного кольору, не виділивши себе в темну добу пори для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, поза межами пішохідного переходу, перетинала проїзну частину дороги справа наліво, відносно напрямку руху автомобіля, чим завідомо створював для водіїв транспортних засобів небезпеку руху з обмеженою видимістю. При цьому пішохід [PERSON] порушила наступні вимоги Правил дорожнього руху України: п.1.3, п.4.4, 4.7, 4.14. При розслідуванні кримінального правопорушення об`єктивних доказів вини [PERSON] у порушенні Правил дорожнього руху України та наїзду пішохода [PERSON] не встановлено, оскільки з моменту виникнення небезпеки руху він був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту настання небезпеки для руху. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобі - автомобіля марки «Газ 5312» державний номер [NUMBER] станом на 15.02.2018 року була застрахована в ПрАТ «СК «Перша», що підтверджується полісом № АК6607188 (а.с. 20). Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - також «Закон»). У відповідності до ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з вимогами п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За правилами ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Оскільки цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля марки «Газ 5312» державний номер [NUMBER] станом на 15.02.2018 року була застрахована, Суд приходить до висновку про те що дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, є страховим випадком, тому Відповідач повинен виплатити страхове відшкодування заподіяної шкоди. 06.06.2019 року представник по довіреності [PERSON] - [PERSON] надіслав до ПрАТ «СК «Перша» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка відбулась 15.02.2018 року на вул. Петлюри в напрямку вул. Довженка у м. Івано-Франківську, де водій [PERSON] керуючи автомобілем «Газ - 5312» р.н.з. [NUMBER] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] і внаслідок ДТП [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди та заяву на виплату страхового відшкодування, пов`язаного з моральною шкодою у розмірі 22338,00 грн. (1/2 частки, що належить доньці [PERSON] ) (а.с. 7), а також заяву на виплату страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на виховання у розмірі 6305,00 грн. (а.с.6). Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до п.27.1, 27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначена сума становить 50% від заявленої згідно заяви про виплату суми страхового відшкодування суми. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Пунктом 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» в 2018 році мінімальна заробітна плата складала 3723,00 грн. Таким чином, Відповідач ПАТ «Страхова компанія «Перша» зобов`язаний був провести виплату страхового відшкодування, пов`язаного з моральною шкодою 22338,00 грн. (1/2 частки, що належить доньці [PERSON] ) та 6 305,00 грн. витрат на поховання. 13.08.2019 року, ПАТ «Страхова компанія «Перша» на користь [PERSON] здійснила виплату страхового відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 11 169,00 грн. та витрат на похованні у сумі 3152,50 грн., що підтверджується, в тому числі, поясненнями представника Відповідача в судовому засіданні. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. Як підставу для виплати такої суми представник Відповідача посилається на приписи п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на підставі чого Відповідачем поділено навпіл суму відшкодування обох виплат у зв`язку з наявністю вини пішохода у його смерті (що встановлено постановою слідчого про закриття кримінального провадження). Так, п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Якщо дорожньо-транспортна пригода сталася за участю декількох транспортних засобів, що перебували у з`єднанні між собою (у складі одного транспортного составу або під час буксирування із застосуванням жорсткого зчеплення чи з частковим навантаженням буксируваного транспортного засобу на платформу або на спеціальний опорний пристрій), виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком, який уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо тягача, а в разі якщо цей тягач незабезпечений, регламентна виплата здійснюється МТСБУ. Якщо водії транспортних засобів скористалися правом, передбаченим пунктом 33.2 статті 33 цього Закону, страховик відшкодовує виключно шкоду, визначену статтями 29 та 30 цього Закону. Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 2 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. За висновком Суду, оскільки цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля застрахована, дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, в порядку ст. 1167 ч.2 ЦК України Позивачу слід відшкодувати недоплачене страхове відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 11169 гривень 00 копійок на підставі 27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та 3 152,50 грн. витрат на поховання. Доводи Відповідача про те, що на підставі пункту 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова компанія повинна відшкодувати лише половину заподіяної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного. За змістом пункту 36.3 статті 36 вказаного Закону у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Відтак, положення пункту 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосуванню не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована. Згідно із частинами першою-третьою статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Однак Суд вважає, що порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України під час дорожньо-транспортної пригоди не свідчить про грубу необережність потерпілої, враховуючи її вік та обставини ДТП. Постановою про закриття кримінального провадження від 31 травня 2018 року дійсно встановлено, що дана дорожньо-транспортна пригоді трапилась унаслідок необережних дій пішохода [PERSON] , яка порушила відповідні вимоги Правил дорожнього руху. Однак, вказаною постановою вину [PERSON] не встановлено, як і не встановлено форму такої вини (груба необережність). Таким чином, на думку Суду, у Відповідача були відсутні підстави для поділу навпіл суми страхового відшкодування завданої моральної шкоди та витрат на поховання. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Таким чином, враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Позивачем надано договір про надання правової допомоги № 0032-ц від 07.10.2019 року (а.с.24), додаток до договору (а.с.25), детальні описи робіт (а.с. 29, 73) та акти виконаних робіт від 15.10.2019 року та 05.12.2019 року (а.с. 30, 73), якими визначено надані послуги та розмір їх оплати, рахунок та квитанції від 15.10.2019 року та від 05.12.2019 року (а.с. 74-75) про сплату за надану правову допомогу у загальному розмірі 7800 гривень. За таких обставин, враховуючи встановлені частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України критерії співмірності, сплачена позивачем адвокату сума гонорару підлягає відшкодуванню в розмірі 6000,00 грн., що, на думку Суду, відповідає зазначеним критеріам. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: approved