Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

[PERSON] у березні 2019 р. звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , 3-я особа: Київський державний нотаріальний архів про визнання права власності на 1/2 частину права власності на квартиру, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира в рівних долях належить також і відповідачу [PERSON] , тобто вони є співвласниками квартири. Зазначила, що на даний час не можливо встановити, де знаходиться оригінал договору купівлі-продажу квартири, що створює позивачу перешкоди у користуванні власністю. За таких обставин позивач змушений був звернутись до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав.. Ухвалою судді від 27.03.2019 р. було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за загальними правилами позовного провадження. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Київського державного нотаріального архіву в судове засідання не з`явився, направив суду заяву, якою просить розглянути справу у відсутності їхнього представника. Враховуючи те, що у справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України постановити заочне рішення у справі. Вивчивши матеріали справи, звслухавши пояснення позивача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.10.2001 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Меліховою О.В., [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної власності в рівних долях по 1/2 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 4). Як вбачається з інформаційної довідки виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна повідомлено, що спірна квартира на праві власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2001 р. (а.с. 5). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.06.2018 р. по цивільній справі № 2/759/2932/18, вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS] ; виділено у володіння та користування [PERSON] кімнату розміром 10,4 кв.м. з балконом у квартирі [ADDRESS] , [PERSON] кімнату розміром 16,0 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , залишивши в спільному володінні та користуванні місця загального користування (а.с. 7). Крім того, як вбачається з постанови Київського державного нотаріального архіву від 29.11.2018 р. позивачу було відмовлено у видачі дубліката договору купівлі-продажу квартири від 04.10.2001 року (а.с. 6). Статтею 15 ЦК України гарантовано право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його власність. Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У пункті 37 Постанови від 07.02.2014р. №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, кримінальних справ зазначає, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності У цьому ж пункті Постанови Пленум ВССУ наголошує, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами. Крім того, Верховний Суд України у своєму Узагальненні «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» звертає увагу, що передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Під час розгляду цієї справи суду не надано доказів на спростування факту відсутності у позивача оригіналу свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Оскільки відповідно до частини першої статті 258 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, позивач може отримати замість втраченого оригіналу дублікат свідоцтва про право власності на квартиру лише за наявності згоди всіх її співвласників. Пунктом 5 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одним з правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, є свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат. Отже позивач позбавлений можливості реалізувати свої правомочності власника частки нерухомого майна, які за змістом ч.1 ст.182 ЦК України та ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникають у нього з моменту державної реєстрації права власності на його частку у квартирі. Таким чином, проаналізувавши вищевказані правові норми та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження ті обставини, на які позивач посилався в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири, тому позов підлягає задоволенню. Питання перерозподілу судових витрат позивачем не ставилось. На підставі викладеного,

Outcome: approved