Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], третя особа: Головне управління юстиції у місті Києві про визнання заповіту недійсним. Позивач зазначала, що [INFO] помер її дідусь [PERSON]. При житті дідуся і бабусі, вона із своєю дитиною проживала у них в квартирі за адресою: [ADDRESS], яка належала на праві приватної власності дідусю [PERSON]. В 2010 році вона тимчасово переїхала в квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], для простішого оформлення документів на вказану квартиру, після чого повинна була повернутися в квартиру до дідуся. [INFO] померла її бабуся - дружина дідуся [PERSON], після її смерті дідусь почав систематично зловживати спиртними напоями, вести себе неадекватно. 16 липня 2013 року дідусь склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, на користь [PERSON], якій заповів квартиру [ADDRESS] За останні роки свого життя її дідусь [PERSON] часто хворів, протягом тривалого часу знаходився на стаціонарному лікуванні у різних медичних установах м. Києва. Після смерті дідуся, позивач звернулася до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте, їй було повідомлено, що [PERSON] складено заповітне розпорядження, про яке позивачу до того часу нічого відомо не було. Позивач вважає, що даний заповіт є недійсним, оскільки він не відповідає чинному законодавству, так як [PERSON], враховуючи його вік та стан здоров'я, не міг усвідомлювати значення своїх дій та/або не міг ними керувати. Тому, згідно із ст.ст.225, 236, 1257 ЦК України, цей заповіт слід визнати недійсним з моменту його посвідчення нотаріусом. Посилаючись на викладене, просила суд визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 16 липня 2013 року на користь [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори та стягнути із відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] пояснень по справі не надавали. В судове засідання, призначене на 20 лютого 2015 року, позивач [PERSON] не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, інтереси позивача в судовому засіданні представляв її представник [PERSON]. В судове засідання, призначене на 27 лютого 2015 року, позивач [PERSON] повторно не з'явилася, направила до суду телеграму про перенесення розгляду справи на іншу дату, проте, відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України, її представник [PERSON] має повноваження на ведення справи у суді, може вчиняти від імені позивача усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти позивач [PERSON]. Представник позивача [PERSON] був належним чином повідомлений про розгляд справи, не надав суду ніяких заяв та клопотань про перенесення розгляду справи чи неможливості проводити судовий розгляд справи за його відсутності. У зв'язку із достатністю письмових доказів в матеріалах справи, суд дійшов правильного висновку про продовження слухання даної справи за відсутності позивача [PERSON] та її представника [PERSON]. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, оскільки позивач жодного доказу на підтвердження того, що вона є онукою померлого [PERSON], суду не надала, а навпаки у своїй позовній заяві, яку вона подавала до Оболонського районного суду м. Києва, визнає, що є онукою рідної сестри дружини померлого. Цю обставину позивач підтвердила особисто і в судовому засіданні, що зафіксовано в рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року. Норма ч.2 ст.1257 ЦК України, яка є спеціальною, кореспондується з нормою ч.1 ст.225 ЦК України, яка є загальною та встановлює коло осіб, за позовом яких правочин може бути визнаний судом недійсним. Зокрема, до таких осіб відносяться особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. Отже, оскільки позивач не є спадкоємцем за законом, спадкоємцем за іншим заповітом, відказоодержувачем, то її суб'єктивні спадкові права не порушуються із вчиненням оспорюваного заповіту від 16 липня 2013 року, а це означає, що вона не є заінтересованою особою, яка може пред'являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним. Заповіт був складений на все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та підписаний особисто [PERSON], який, як зазначено в заповіті, усвідомлював значення своїх дій та мав можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мали для нього істотне значення, перебував при повній свідомості, діяв без застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб. Отже, заповіт був складений особою, яка мала на це права, волевиявлення якої було вільним і відповідало його волі, а також без порушень вимог щодо його форми та посвідчення, а тому підстав, передбачених ст. 1257 ЦК України, визнавати його недійсним немає. До того ж відповідач [PERSON] є рідною племінницею померлого [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] виконала свій обов'язок та взяла на себе всі витрати на поховання свого родича [PERSON]. Посилаючись на викладене, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання представник третьої особи Головного управління юстиції у місті Києві не з'явився, про час та розгляд справи повідомлялися належним чином, направили до суду свої пояснення, в яких зауважили, що заповіт [PERSON] на користь [PERSON] від 16 липня 2013 року був складений та посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори з додержанням норм чинного законодавства. Просили розглянути справу за фактичними обставинами справи за відсутності представника Головного управління юстиції у місті Києві, при розгляді справи покладаються на розсуд суду. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що дружила з покійним [PERSON], часто бувала у нього вдома, після смерті своєї дружини померлий почав зловживати алкоголем та вів себе неадекватно, знає, що він хотів залишити квартиру позивачу [PERSON], але потім його рішення змінилося. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знає сім'ю померлого [PERSON] давно, квартира купувалася позивачу [PERSON], це казав сам померлий, він її любив, але потім його ставлення до [PERSON] суттєво змінилося, померлий часто випивав, приїжджав в [ADDRESS], де в нього була дача, в стані алкогольного сп'яніння. Про складений померлим заповіт їй нічого не відомо. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він співпрацював із померлим [PERSON], який був військовим, дуже добре знав цю сім'ю, в липні померлий попросив свідка підвезти його до нотаріальної контори, померлий був гарно одягнений, в гарному стані та цілком адекватним, він взагалі був людиною розумною та ерудованою, не дозволяв собі пити, коли були важливі справи. Знає, що заповіт був складений на відповідача [PERSON], померлий так хотів. До нотаріуса померлий ходив сам, потім свідок відвіз його додому, більше про заповіт нічого свідку не відомо. Коли померла дружина, [PERSON] вийшов на пенсію, відносини із позивачем [PERSON] у них були погані. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він дружив із померлим [PERSON], померлий був розумною адекватною людино, в нього є три ордени України, а до 75-річчя його нагородили орденом Б.Хмельницького, за 35 років його не бачили з рюмкою в руці, навіть на день народження, вони часто бачилися із померлим, зустрічалися на день народження. Останні роки до пенсії померлий працював директором музею Великої Вітчизняної Війни в м. Києві, його знали, поважали і любили багато людей. Про позивача [PERSON] свідок знає, те, що вона є онукою сестри померлої дружини [PERSON]. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] також показали, що дружили разом із померлим [PERSON], знали його як розумну, ерудовану, адекватну людину, алкоголем не зловживав, вони зустрічалися на 9 травня та на день народження, як померла його дружина, то він вийшов на пенсію, жалівся, що в нього боліли ноги, але він був завжди при пам'яті, навіть в останні дні життя в реанімації. Відповідно до ч.1 ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1247 ЦК України передбачені загальні вимоги до форми звіту, зокрема, заповіт складається у письмовій формі із зазначенням часу та місця його складання, має бути особисто підписаний заповідачем, має бути посвідчений нотаріусом або іншими службовими особами, зазначеними у статтях 1251-1252 ЦК України. Судом встановлено, що 16 липня 2013 року [PERSON], який помер [INFO], було складено заповітне розпорядження, згідно якого він заповів все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, відповідачу [PERSON] (а.с.39,40). Відповідач [PERSON] є племінницею померлого [PERSON], який був рідним братом її батька [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження [PERSON] та [PERSON] (а.с.41-42,43). Позивач [PERSON] мотивувала свій позов тим, що вона разом із свої сином проживала із бабусею і дідусем [PERSON], після смерті бабусі у 2010 році, бачила як дідусь почав зловживати спиртними напоями, часто хворів, а тому він не міг, усвідомлюючи в повній мірі значення своїх дій, скласти оспорюваний заповіт, про який вона дізналася лише після смерті дідуся, звернувшись до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. На підставі її заяви про прийняття спадщини від 08 квітня 2014 року в Одинадцятій київській державній нотаріальної контори було заведено спадкову справу №410/14 до майна померлого [PERSON], який помер [INFO]. [PERSON] необхідно було надати документи для підтвердження їй підстав спадкування після смерті [PERSON] (а.с.52). Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до норми ч.2 ст.1257 ЦК України, яка є спеціальною, та норми ч.1 ст.225 ЦК України, яка є загальною, встановлено коло осіб, за позовом яких правочин може бути визнаний судом недійсним. Зокрема, до таких осіб відносяться особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. В судовому засіданні було з'ясовано, що у своїй позовній заяві, яку позивач [PERSON] подавала до Оболонського районного суду м. Києва, вказала, що є онукою рідної сестри дружини померлого дідуся [PERSON]. Цю обставину зафіксовано в рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року (а.с.45-46, 48-51). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже позивач [PERSON] не є спадкоємцем за законом, спадкоємцем за іншим заповітом, відказоодержувачем, доказів зворотного вона суду не надала, а судом в судовому засіданні не здобуто, то її суб'єктивні спадкові права не порушуються із вчиненням оспорюваного заповіту [PERSON] від 16 липня 2013 року, а це означає, що вона не є заінтересованою особою, яка може пред'являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним. За таких обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed