Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

[PERSON], інтереси якого представляє [PERSON], звернувся в суд з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позові вказував, що на підставі договору дарування житлового будинку від 04.05.2006 року він набув у власність житловий будинок загальною площею 43,70 кв.м, в тому числі житловою площею 23,10 кв.м з належними до нього господарськими будівлями і спорудами. Згідно довідки КП «Житловик» Вашківецької міської ради Вижницького району №2397 від 14.12.2015 року, на даний час у житловому приміщенні зареєстровані чотири особи: [PERSON] - власник, [PERSON] (колишня дружина), [PERSON] (донька власника), [PERSON] (донька власника). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 16.12.2015 року, затвердженого Вашківецьким міським головою, відповідач - [PERSON] зареєстрована за адресою: 5-й провулок Бажанського, 3 а, у м. Вашківці Вижницького району Чернівецької області, однак фактично не проживає з липня 2014 року. Вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням, в якому зареєстрована, оскільки тривалий час у ньому не проживає, а також у зв'язку із наявністю інших обставин, та виходячи з наступних підстав. Так, між сторонами 10.10.2002 року укладено шлюб, який рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27.08.2014 року розірвано. Посилався на те, що ще до розірвання шлюбу відповідач перестала користуватися житлом за вказаною адресою, не користується і до цього часу, тобто більше трьох років, постійно проживає за адресою своїх батьків у с. Вали Вижницького району. Відповідач отримала сервітут на право користування будинком, як член сім'ї позивача, оскільки перебувала у шлюбних відносинах з власником будинку. Вважає, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Відповідач не проживає у житловому приміщенні майже три роки - з липня 2014 року, проте рішенням Вижницького районного суду від 30.08.2016 року, вирішено вселити [PERSON] в житловий будинок, що розташований у м. Вашківці, 5-й провулок Бажанського, 3а, Вижницького району. Рішення набрало законної сили. Однак, з моменту набрання рішенням законної сили та на день звернення до суду, відповідач не намагалася вселитися у житлове приміщення самостійно, до органів, уповноважених на примусове виконання рішення суду, із відповідною заявою не зверталася. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 28.04.2017 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину рухомого майна, придбаного під час шлюбу та поділ його в натурі, стягнення грошової компенсації задоволено частково. В рахунок поділу рухомого майна стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 15900,00 грн. грошової компенсації за частку в спільному майні подружжя. Відповідач не проживає у вказаному житловому приміщені майже три роки, що встановлено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 28.04.2017 року, а компенсацію за частку у спільному майні подружжя стягнуто за рішенням суду. Тому, вважає, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Посилаючись на ст.47 Конституції України, ст.ст.71, 72, 150, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком, що розташований по 5-му пров. Бажанського, 3а в м. Вашківці Вижницького району Чернівецької області. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлений позов підтримала, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, вважала позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Підтримала письмове заперечення проти позову, у якому зазначила, що У 2016 році позивач звертався з аналогічним позовом до Вижницького районного суду. Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 01.03.2016 року в задоволенні позову [PERSON] до неї, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено і встановлено, що вона не з власної ініціативи залишила місце свого постійного проживання. Ухвалою Апеляційного суду від 20.04.2016 року вказане рішення залишено без змін. Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 30.08.2016 року у справі за її позовом до [PERSON], про вселення в житловий будинок (справа №713/1175/16-ц) її позов задоволено і зобов'язано [PERSON] вселити її в житловий будинок. Зазначене рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 13.12.2016 року, а також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.02.2017 року. Після ухвалення рішення неодноразово намагалась вселитись в спірний будинок, однак, з боку її колишнього чоловіка чинилися перешкоди, а саме, змінено замки у вхідних дверях будинку та поставлено додаткові замки. На даний час виконавчий лист по виконанню рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30.08.2016 року (справа №713/1175/16-ц) знаходиться на виконанні у Вижницькому РВ ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в м. Вашківці, 5-й пров. Бажанського, 3 «а», Вижницького району Чернівецької області. З 10.10.2002 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27.08.2014 року шлюб між ними розірвано. У шлюбі народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. [PERSON] зареєстрована за адресою: м. Вашківці, 5-й пров. І. Бажанського, 3 «а», а фактично не проживає за даною адресою з липня 2014 року. Вказані обставини в силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню, оскільки встановлені рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 01.03.2016 року по цивільній справі №713/14/16-ц (провадження №2/713/74/16), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 20.04.2016 року, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у даній справі. Відмовляючи в позові суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлених вимог, зокрема, відсутність відповідача у будинку в строки, визначені ч.2 ст.405 ЦК України без поважних причин. Розглядаючи вказану справу суди прийшли до висновку, що відповідач [PERSON] з поважних причин не проживає в спірному житловому будинку, а тому, беручи до уваги ст.47 Конституції України, згідно якої кожен має право на житло, в задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщення, слід відмовити. При вирішенні даної справи судами досліджувався акт обстеження проживання від 16.12.2015 року №997, на який посилається позивач, і викладеним у ньому обставинам судом надано належну оцінку. Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області по цивільній справі №713/1175/16-ц (провадження №2/713/544/16) від 30.08.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 13.12.2016 року позов [PERSON] до [PERSON], про вселення в житловий будинок задоволено, вселено [PERSON], [INFO] в житловий будинок, що розташований в м. Вашківці, 5-й пров. Бажанського, 3-А, Вижницького району Чернівецької області. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.02.2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у даній справі. Розглядаючи вказану справу суди прийшли до висновків, що [PERSON] вселилася у спірний будинок як член сімї [PERSON], з яким перебувала у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народилося двоє дітей, зареєстрована в спірному будинку, іншого житла для свого проживання та проживання дітей немає, [PERSON] перешкоджає [PERSON] користуватися житлом. 10.11.2016 року, тобто після винесення рішення судом, [PERSON] відмовився, щоб [PERSON] разом з малолітньою донькою вселялася у спірний будинок. Зазначені обставини в силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню. Як на підставу позову позивач посилається на те, що відповідач не проживає у житловому приміщенні з липня 2014 року, і з моменту набрання законної сили рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 30.08.2016 року, про її вселення та на день звернення до суду, вона не намагалася вселитися у житлове приміщення самостійно, до органів, уповноважених на примусове виконання рішення суду, із відповідною заявою не зверталася. На підтвердження своїх заперечень проти позову відповідач [PERSON] надала: копію акту про вселення особи за рішенням суду від 02.11.2016 року, складеного депутатом Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області [PERSON], зареєстрованого у виконавчому комітеті зазначеної міської ради 08.11.2016 року за №1167 та затвердженого міським головою [PERSON], з якого вбачається, що 02.11.2016 року [PERSON] відмовився добровільно вселити у житловий будинок, що по 5-му провулку Бажанського, 3 «а» в м. Вашківці, колишню дружину [PERSON] та її дочку [PERSON], [INFO]; копію акту від 10.01.2017 року, складеного комісією в складі депутата міської ради [PERSON], в присутності [PERSON] та [PERSON] здійснили виїзд до помешкання [PERSON] за адресою 5-й провулок Бажанського, 3 «А» з метою засвідчення вселення в даний житловий будинок [PERSON] На місці [PERSON] відмовився добровільно вселити [PERSON] до вказаного житлового будинку. Акт підписаний депутатом [PERSON], [PERSON] та дільничним інспектором Костюк О.І., затверджений міським головою [PERSON]; копію постанови головного державного виконавця Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області [PERSON] про відкриття виконавчого провадження ВП №54559787 від 23.08.2017 року, відкритого на підставі виконавчого листа Вижницького районного суду Чернівецької області №713/1175/16-ц, виданого 29.12.2016 року про вселення [PERSON] в житловий будинок в м. Вашківці, 5 пров. Бажанського, 3-А, Вижницького району. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2,3 ст.156 ЖК Української РСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права членів сімї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст.405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи зазначені вимоги закону та досліджені в судовому засіданні письмові докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON], будучи колишнім членом його сімї, без поважних причин, понад один рік не проживає у житловому будинку за адресою: м. Вашківці, 5-й пров. Бажанського, 3 «а», Вижницького району Чернівецької області, який належить позивачу на праві приватної власності. Навпаки судом установлено, що позивачем чиняться перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням у спірному житловому будинку, рішення суду про її вселення, яке набрало законної сили, добровільно не виконується і на даний час відкрито виконавче провадження з його примусового виконання. Посилання позивача та його представника на норми ст.406 ЦК України є необґрунтованим та безпідставним, оскільки відносини між власником майна та колишнім членом його сім'ї з приводу користування житловим приміщенням регулюються положеннями ст.405 ЦК України та зазначеними вище нормами ЖК Української РСР. На підставі викладеного Суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON], інтереси якого представляє [PERSON], необґрунтовані та задоволенню не підлягають. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено. На підставі викладено та ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 64, 72, 150, 156 ЖК Української РСР,

Outcome: dismissed