Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

[PERSON] ,\~яка діє\~від власного\~імені та\~в інтересах\~малолітніх дітей [PERSON] ,\~ [PERSON] ,звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. У заяві заявник зазначає, що вона має трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Разом з її двома дітьми [PERSON] та [PERSON] до квітня 2014 року була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . На початку квітня 2014 року вона разом з її старшими дітьми [PERSON] та [PERSON] були вимушені переміститися з місця їхнього постійного проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території АР Крим на підконтрольну Україні територію. Всі разом та її наймолодший син [PERSON] , який народився на підконтрольній території України, вони фактично стали проживати за адресою: [ADDRESS] . 06 липня 2017 року її родина зареєструвалась за новою адресою: [ADDRESS] . Вона не зверталась до уповноважених органів Міністерства соціальної політики України з метою поновити довідки внутрішньо переміщених осіб, оскільки зміна їхнього фактичного місця проживання відбулася в межах однієї адміністративно-територіальної одиниці. Наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація та незаконна анексія Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, яка засуджена, як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою. До початку окупації та анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим вони мали налагоджений побут, соціальні зв`язки та можливість вільно проживати на своїй малій Батьківщині і загалом вели звичайний спосіб життя. Однак, з появою російських військових на українському півострові, їхнє життя різко змінилось. Проживши під моральним тиском та розуміючи, що ситуація на півострові не повернеться до стану, який існував до його окупації, вона, будучи на останньому місяці вагітності, на початку квітня 2014 року, забрала дітей та вимушено переселилася до Полтавської області. Вважає, що саме внаслідок військової агресії Російської Федерації на території АР Крим та м. Севастополь було порушено цілу низку їхніх прав і свобод, вони втратили житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут. Отримані ними довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, які видані Управлінням соціального захисту населення Гадяцької РДА, посвідчують лише факт їхнього вимушеного переселення з території с. Ярке Поле Кіровського району Автономної Республіки Крим до с. Пирятинщина Гадяцького району Полтавської області та не містять в собі значення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Її звернення у порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що її з дітьми [PERSON] та [PERSON] вимушене переселення з окупованої території Автономної Республіки Крим відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь України обумовлено тим, що вони мають на меті визначити статус осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією. Тому, посилаючись на відсутність іншого порядку встановлення такого юридичного факту, заявник просить встановити, що її вимушене переселення разом з дітьми у квітні 2014 року з окупованої та незаконно анексованої АР Крим, Україна відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим, Україна. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, заяву підтримує в повному обсязі. Представники заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, які знаходяться у матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в с. Журавлі Сацького району АР Крим. Згідно паспортних даних з 01.08.2000 по 04.04.2014 [PERSON] була зареєстрована по [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтв про народження, заявниця [PERSON] має трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Зі змісту довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 592 від 04.11.2016 та від 24.07.2018 вбачається, що [PERSON] разом з неповнолітніми [PERSON] , [PERSON] зареєстрували фактичне місце проживання в с. Пирятинщина Гадяцького району Полтавської області. Відповідно до ч. 3 ст.\~3\~ЦПК України - провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У ст.\~3\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»\~визначено,\~що тимчасово\~окупованою територією\~визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Згідно ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст.\~5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод внутрішньо\~переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 01\~жовтня 2014\~року №\~509\~«Про облік\~внутрішньо переміщених\~осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Судом встановлено, що [PERSON] взята на облік внутрішньо переміщеної особи разом з сином [PERSON] , [INFO] , з 04.11.2016 за фактичним місцем проживання: с. Пирятинщина Гадяцького району Полтавської області. Діти заявника: [PERSON] , [PERSON] взяті на облік внутрішньо переміщеної особи з 24 липня 2018 року за фактичним місцем проживання: с. Пирятинщина Гадяцького району Полтавської області. Положеннями Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод внутрішньо\~переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Відповідно до абзацу 6 преамбули Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Частиною 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник. Статтею 55\~Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.\~\~ Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. З урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення у контексті права на доступ до суду. У Рішенні Конституційного\~Суду України\~від 07\~травня 2002\~року №\~8?рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64\~Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина четверта статті 10\~ЦПК України і стаття 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року «Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі « [PERSON] та інші проти Молдови та Росії»). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ЄCПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.\~\~ Встановлення даного факту має юридичне значення для виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора, якою є Російська Федерація. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню, так як в ході розгляду справи достовірно і об`єктивно встановлено факт її переселення разом з дітьми у квітні 2014 року з окупованої території АР Крим, Україна, яке відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією півострова. При виборі і застосуванні норми права при постановленні даного рішення суд врахував застосування норм права викладені в постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року, справа № 363/2981/16-ц.

Outcome: approved