Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

[PERSON] у лютому 2020 року звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] та [PERSON] взяли у нього в борг 18000 доларів США на невизначений термін, зобов`язавшись солідарно повернути йому зазначену суму за першою вимогою, про що зазначили у борговій розписці від 22.12.2016 року. У грудні 2019 року він звертався до [PERSON] та [PERSON] з вимогою повернути борг, але заборгована сума не була йому повернута. Вважає, що боржники, які прострочили виконання грошового зобов`язання, зобов`язані сплатити йому суму боргу та 3% річних, а тому просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на його користь суму боргу 18000 доларів США та 3% річних за період користування грошима з 22.12.2016 року до дня ухвалення судового рішення; стягнути витрати по сплаті судового збору. У відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому виклала заперечення проти позову, згідно яких зазначила, що розписку вона не підписувала та до боргу жодного відношення не має. Позивач у грудні 2019 року до неї не звертався із претензією щодо повернення боргу. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Позивач під час судового розгляду підтримав заявлені вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце його проведення завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Як встановлено під час судового розгляду, між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за розпискою від 22.12.2016 року був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] та [PERSON] взяли у борг у [PERSON] 18000 доларів США, які зобов`язалися повернути на першу вимогу (а.с. 108). Позивачем підтверджено належними і допустимими доказами, що між ним та відповідачами було укладено договір позики. Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25.04.2012 року у справі N 6-24цс12). Оригінал вказаної розписки наявний у позивача, а тому суд приходить до висновку, що зобов`язання за вказаним договором [PERSON] та [PERSON] не виконали. Щодо посилання відповідача [PERSON] , викладених у письмових запереченнях, згідно яких вона розписку не підписувала, суд зазначає наступне. На підтвердження вказаної обставини, за клопотанням відповідача [PERSON] , ухвалою суду від 01.10.2020 року була призначена комплексна технічно-почеркознавча експертиза. Витрати, пов`язані з проведенням експертизи, були покладені на [PERSON] (а.с. 100-103). З відмітки, зазначеної на повідомленні Науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса № 4959/05-23/9/15-20, [PERSON] отримала клопотання судового експерта та к/рахунку вартості робіт по проведенню судово-почеркознавчої експертизи 10.11.2020 року (а.с. 111-113). Згідно повідомлення директора Національного наукового центру «Інститут судових експертиз» ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса від 22.12.2020 року, станом на 18.12.2020 року кошти на рахунок за проведення вказаного експертного дослідження не надійшли, клопотання не виконано. Судово-почеркознавча експертиза залишена без виконання та знята з провадження. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Оскільки за клопотанням відповідача [PERSON] суд призначав проведення судової експертизи, яка не була здійснена, так як відповідач [PERSON] її не оплатила, тобто фактично ухилилася від іншої участі в експертизі, без якої провести експертизу неможливо, суд приходить до висновку про відмову у визнанні встановленим факт непідписання відповідачем боргової розписки від 22.12.2016 року. Суд відкидає вищевказане посилання відповідача [PERSON] як таке, що не доведене належними та допустимими доказами. Щодо стягнення трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року №6-49цс12, роз`яснено, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Разом з тим, як вбачається зі змісту договору позики, укладеного між сторонами, у ньому не було встановлено строк повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як зазначив під час судового розгляду позивач, він звертався до відповідачів у грудні 2019 року із вимогою про повернення боргу, натомість у нього відсутні докази на підтвердження цього, а тому суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог в частині стягнення 3 % річних за період користування грошима з 22.12.2016 року. У постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 року у справі № 3-127гс11 зроблено висновок, що «оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року (справа № 753/2362/17, провадження № 61-36266св18). Оскільки на день ухвалення рішення боргове зобов`язання не виконане, суд здійснює розрахунок 3 % річних з урахуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України до дня ухвалення рішення. Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 18000 дол. США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, після спливу тридцятиденного строку після пред`явлення вимоги у формі позову, а саме з 15.03.2020 року до дня ухвалення судового рішення, 22.07.2021 року, що становить 494 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 3% річних становлять 730 доларів 85 центів. США за формою: 18000 доларів США х 494 днів х 3 : 100 : 365. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача суми боргу у сумі 18000 доларів США та трьох процентів річних у сумі 730 доларів 85 центів США, що у загальному розмірі становить 18730 доларів 85 центів США Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, понесені позивачем в розмірі 4473 грн. 83 коп., документально підтверджуються (а.с. 4, 14) та підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, у рівних частках з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial