Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулась в суд з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю у ньому понад шість місяців без поважних причин. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач перебувала в шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу відповідач проживав і був зареєстрований з 18.09.2009р. у квартирі [ADDRESS]. Вказана квартира належить позивачу на праві спільної сумісної власності з донькою позивача, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 31 березня 2004р. Після розірвання шлюбу 25.12.2012р., відповідач з 10.01.2013р. жодного разу не з'являвся в вищевказаній квартирі. Просить позов задоволити, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. На адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки, про причини неявки суд не повідомив. З матеріалів вбачаються права та взаємовідносини сторін, тому суд вважає за можливе справу слухати справу у його відсутності, на підставі ст.169, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В матеріалах справи міститься договір купівлі - продажу квартири від 31.03.2004р., з якого вбачається, що позивач від свого імені та як законний представник від імені своєї малолітньої доньки купила квартиру [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 25 грудня 2012р., розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. З актів ЛКП «Львівський ліхтар» від 10.01.2013р, від 16.04.2013р., від 04.09.2013р. вбачається, що відповідач прописаний, але фактично не проживає за адресою квартира [ADDRESS]. Відповідно до вимог ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеження у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналогічні положення містяться в п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», де вказано, що якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на житлову площу. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» передбачено, що особа підлягає зняттю з реєстрації на підставі рішення суду у зв'язку з втратою права користування житловим приміщенням. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved