Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

[PERSON], яка діє в інтересах своєї малолітньої дитини, в травні 2016 року звернулась до суду із позовом до [PERSON] щодо позбавлення останнього батьківських прав. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступними обставинами. З 05.03.2005 року [PERSON] та [PERSON] перебували між собою у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 04.10.2010 року вказаний шлюб розірвано. Від цього шлюбу позивач має малолітню дитину - [PERSON], [INFO] р. н., який на теперішній час мешкає разом з матірю, перебуває на її утриманні. За твердженнями позивача, [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, не бере участі у здійсненні витрат на утримання сина, не піклується про його розвиток та стан здоров'я, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, проживає окремо, з дитинною не спілкується, хоча [PERSON] йому в цьому ніколи не чинила жодних перешкод. Позивач повідомляє, що любить свою дитину, виховує та матеріально забезпечує сина, матеріальні та побутові проблеми у [PERSON] відсутні. Позивач посилається на норми ст. 150 СК України, згідно з якими батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. [PERSON] вважає, що відповідач жодним чином взагалі цього не здійснює, з огляду на таке, просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON], [INFO] р. н.,оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків стосовно виховання дитини. Відповідно до ч.9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Останнім відомим позивачеві місцем реєстрації проживання [PERSON] є [ADDRESS]. Згідно із ст.1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року була визначена зміна територіальної підсудності судових справ,підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам,зокрема, для справ, підсудних Петровському районному суду м. Донецька, визначена підсудність Краснолиманському міському суду Донецької області. За таких обставин цивільна справа відносно відповідача [PERSON] підлягає розгляду Краснолиманським міським судом Донецької області. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON].(а.с.41,62),які брали участь в судовому засіданні за допомогою засобів відеоконференції, заявлені вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити, на підтримання своєї позиції навели доводи, аналогічні викладеним у поданій заяві. Позивач не заперечувала проти здійснення заочного розгляду цивільної справи. Відповідача [PERSON] було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи шляхом розміщення оголошень в друкованому засобі масової інформації (а.с. 39-40, 58-60), направлено копії позовної заяви та доданих до неї позивачем матеріалів. Однак відповідач в судове засідання не прибув, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, заперечень проти вимог позивача не висунув, клопотань про необхідність відкладення судового розгляду відповідачем заявлено не було. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Прокурор Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області Городницька А.І., допущена для участі в справі з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів малолітнього [PERSON], [INFO] р. н., на підставі заяви від 16.06.2016 року № 83-5665вих-16 (а.с. 64), в судовому засіданні висловила думку про відмову у задоволенні позову через наявність у справі висновку органу опіки і піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та недоведеність позивачем умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків. Третю особу-орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району було своєчасно повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом (а.с.44-45), проте заінтересованою особою для участі в судовому засіданні представника не направлено, головний спеціаліст служби у справах дітей [PERSON] до початку судового розгляду справи не надала суду жодних документів, які б її уповноважували на представництво інтересів третьої особи в суді. Третя особа не висунула заперечень проти позову,однак надала висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON]. Суд,вислухавши думку прокурора, позивача та представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через таке. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). Згідно з положеннями Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою ВР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 02.12.2005 року відділом РАЦС Петровського РУЮ м. Донецька, малолітній [PERSON] народився [INFO] року в м. Донецьку Донецької області, його батьками є [PERSON] та [PERSON](а.с.8). Позивачем надана до суду копія рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 04.10.2010 року у справі № 2-8651/10, згідно з яким шлюб, укладений 05.03.2005 року у відділі РАГС Петровського РУЮ м. Донецька між [PERSON] та [PERSON], було розірвано (а.с.6-7). Вказана копія рішення суду роздрукована з Єдиного державного реєстру судових рішень 02.02.2016 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області з відміткою про те, що в Реєстрі відсутні відомості про набрання рішенням законної сили. Будь-яких інших доказів на підтвердження факту перебування у шлюбі позивача та відповідача, розірвання шлюбу, зміни прізвища позивача [PERSON] та її представником [PERSON] до суду надано не було. Позивач [PERSON] на теперішній час проживає за адресою [ADDRESS], що підтверджено довідкою квартального комітету Шевченківського району м. Запоріжжя від 05.04.2016 року № 213 (а.с.10). Позивач [PERSON] та члени її родини позитивно характеризуються за місцем проживання (а.с.11,12). [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею певного віку(а.с.11), здобуває другу вищу освіту, позитивно характеризується за місцем навчання адміністрацією закладу освіти (а.с. 15,16), є фізично та психічно здоровою, на диспансерному обліку не перебуває (а.с. 18). Малолітній [PERSON],[INFO] р. н., мешкає разом із позивачем(а.с.11), навчається з березня 2015 року і дотепер у Запорізькій загальноосвітній школі № 88 (а.с.13,14), позитивно характеризується як старанний учень за місце навчання (а.с.14), є фізично та психічно здоровим, не перебуває на диспансерному обліку, не потребує постійного лікування та періодичних обстежень (а.с.17). Батько дитини [PERSON], за твердженнями позивача, мешкає у м. Донецьку, останньою відомою його адресою є [ADDRESS] За повідомленням Департаменту соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації від 21.06.2016 року № вих.02548/01-09, [PERSON] не значиться в Єдиній інформаційній базі як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції (а.с. 50). Органом опіки і піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надано висновок № 0780/01-34/01 від 28.07.2016 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON], [INFO] р. н. (а.с. 55,56). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як зазначено у ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною;є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому наведений перелік підстав для позбавлення батьківських прав є вичерпним. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як роз'яснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише у невиконанні батьком обов'язків щодо виховання дитини, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин (п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін;особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень(ст. 60 ЦПК України). Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). З пояснень позивача [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що [PERSON] ухиляється від виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини, проте належних доказів на підтвердження цього факту (довідки з територіального органу Державної виконавчої служби про наявність заборгованості на теперішній час, розрахунку заборгованості, складеного державним виконавцем, заяви про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів на утримання дитини тощо) суду не надано. Повідомлення відділу ДВС Куйбишевського РУЮ у м. Донецьку від 24.12.2015 року № 3254 (а.с.9) за доказ наявності заборгованості відповідача по аліментних платежах суд прийняти не може,оскільки цей документ містить лише інформацію щодо ненадходження для примусового виконання виконавчого листа № 2/533/80, виданого 16.01.2012 року Мар'їнським районним судом Донецької області, та щодо неможливості органом ДВС надати довідку стягувачеві про неотримання аліментів. [PERSON] як на підставу заявлених вимог посилається на те, що [PERSON] не бере участі в отриманні освіти дитиною, не цікавиться фізичним та духовним розвитком сина. Із наданої позивачем копії характеристики [PERSON], учня 4-В класу Запорізької ЗОШ № 88, від 05.04.2016 року № 34 вбачається, що дитина відвідує згадану школу з 16 березня 2015 року, батько хлопчика - [PERSON] не бере участі в його житті, не виявляє цікавості щодо навчання та виховання. (а.с. 14). Зі змісту довідки Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 8» від 06.04.2016 року № 109/01-19.1 (а.с.17), вбачається? що «…батько дитини [PERSON] амбулаторію № 3 (педіатричну) не відвідував…». Будь-яких інших доказів на підтвердження ухилення відповідача від участі в процесі здобуття освіти дитиною, відсутності його інтересу до стану здоров'я сина позивачем до суду не надано. Суд критично оцінює вказані документи, надані позивачем, з огляду на наступне. Загальновідомою та такою, що не потребує доказування за змістом ст. 61 ЦПК України, є обставина проведення антитерористичної операції на території Донецької області та вихід частини території області (в тому числі м. Донецька) з-під контролю державної влади України. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 2014 року їй нічого невідомо про долю [PERSON], вони не спілкувалися з початку активної фази здійснення АТО в м. Донецьку, за цей час позивач разом з дитиною кілька разів змінила місце проживання (мешкала у [ADDRESS]). Твердження позивача про те, що [PERSON] не мав перешкод за цей час у спілкуванні з дитиною, суд оцінює як суб'єктивні припущення і не бере до уваги. Суд не бере до уваги висловлену в судовому засіданні думку малолітнього [PERSON] та відсутність у нього заперечень з приводу позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки, на думку суду, дитина внаслідок свого віку ще не здатна об'єктивно оцінювати ситуацію, піддається навіюванню з боку матері, не достатньою мірою усвідомлює правові наслідки позбавлення батьківських прав для себе та для [PERSON]. Позивачем не надано до суду доказів того, які заходи впливу (попередження з боку органів внутрішніх справ, розгляд та вирішення органом опіки питань участі відповідача у вихованні дитини притягнення до адміністративної відповідальності тощо) вживалися відносно відповідача [PERSON] задля забезпечення належного виконання ним батьківських обов'язків. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Органом опіки і піклування за теперішнім місцем проживання дитини надано висновок № 0780/01-34/01 від 28.07.2016 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON], [INFO] р. н. (а.с. 55,56). Допитана як свідок в судовому засіданні головний спеціаліст відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради [PERSON] пояснила, що вона особисто брала участь у підготовці висновку органу опіки і піклування з порушеного позивачем питання. Додатково вказала, що питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] розглядалось на виконання ухвали Краснолиманського міського суду від 05.07.2016 року, на засіданні органу була присутня лише [PERSON], жодні інші особи з числа близьких родичів малолітнього [PERSON], в тому числі відповідач, при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] присутні не були, розглядались лише надані позивачем матеріали, умови проживання дитини не обстежувались, вислухати думку відповідача не було можливості з об'єктивних причин, у підготовлених матеріалах були відсутні характеристики з місця проживання [PERSON] копія паспорта відповідача, довідка про його останнє відоме місце проживання, не було відомо, де на час розгляду порушеного питання перебуває відповідач, чи взагалі він живий (з огляду на бойові дії у м. Донецьку). Тому органом опіки і піклування було прийняте рішення про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав на теперішній час. Ухилення батька від виконання обов'язків щодо вихованню дитини може розглядатись як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, лише за умови винної поведінка особи, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків [PERSON] відносно свого сина в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а крім того, позивачем не надано доказів ухилення відповідача від своїх обов'язків стосовно виховання дитини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ч.1 ст. 88 ЦПК України). Зважаючи на відмову суду у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення останнього батьківських прав, суд покладає на позивача витрати щодо сплати судового збору та витрати, пов'язані з публікацією в друкованих засобах масової інформації оголошень про виклик відповідача(а.с.2-а, 63).

Outcome: dismissed