Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

[PERSON], що дії в інтересах свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], звернулася до суду із позовом, яким просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом - будинком [ADDRESS] із знаттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що її син [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], що помер [INFO]. У вказаному будинку зареєстрований, проте більше п'ятнадцяти років не проживає колишній член сім'ї попереднього власника [PERSON] Відповідач будинком не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, його речей в будинку немає, будинок залишив добровільно. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилися, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила ухвалити по справі заочне рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні дані, причину неявки суду не повідомив, заперечень за позовом або заяви про розгляд справи у його відсутність суду не надав. Представник третьої особи Липецького сектору ГУ Державної міграційної служби в Харківській області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи умови, встановлені ч.1 ст.224 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. У зв'язку з тим, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO], є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 12 березня 2013 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Ольховською Л.М., зареєстрованого в реєстрі № 1-116, після смерті батька [PERSON], що помер [INFO] (а.с.5,6,7) В зазначеній будинку, зареєстрований відповідач [PERSON], який є братом померлого [PERSON] Судом встановлено, що відповідач не проживає за місцем реєстрації, спірним будинком не користується. Факт непроживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується інформацією Лук'янцівської сільської ради Харківського району Харківської області з якою вбачається, що [PERSON] не проживає в [ADDRESS] більше п'ятнадцяті років. (а.с. 4) У ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися в розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння - у спосіб, передбачений ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника квартири, житлового будинку визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Проте, за ч. 2 цієї ж статті член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі своєї відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, аналіз змісту вказаної правової норми свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартири (будинку) користуватися цим житловим будинок виникає лише за умови наявності у власника права приватної власності на це майно і пов'язано з існуванням між власником та вселеною особою сімейно-правових відносин, а відтак припинення права власності особи на таке житло припиняє право вселених нею членів її сім'ї на користування цим будинком, що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, за якою припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, припиняє сам сервітут. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України також передбачено збереження права користування житлом для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, лише при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Враховуючи, що відповідач не набув самостійного права користування житлом з підстав, передбачених законом (найм, оренда тощо), тому відповідно до наведених вище норм матеріального права після зміни власника він втратив таке право і тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується вимог про зняття з реєстрації, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. До відмови у знятті з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням (квартирою) права позивача у цьому питанні не порушені і тому суд відповідно до приписів ст. 16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом чи договором спосіб не має підстав для ухвалення рішення з цього приводу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial