Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 2»), про визнання за неповнолітньою [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] (представництво інтересів якої здійснює її мати [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) право спільної часткової власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0546 га, кадастровий номер 2610100000:06:001:0206, розташованої в [ADDRESS] . Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку з набуттям неповнолітньою [PERSON] права власності на 50/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] Франківську нею у встановленому статтею 377 Цивільного кодексу України порядку перейшло право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка обслуговує дане домоволодіння на правах спільної часткової власності, а, відповідно, право попереднього власника частини земельної ділянки [PERSON] на неї припинилося. Враховуючи вищевикладене, Позивач, як законний представник неповнолітньої [PERSON] , звернулася до суду з даним цивільним позовом про визнання права власності на частину земельної ділянки. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] на адресу суду подано заяви про визнання позову, в яких вони просили здійснювати розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майн ота Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 1876659978 від 06.11.2019 року (а.с.24-27) [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 50/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 461,8 кв.м., житловою площею 145,2 кв.м. Співвласником іншої частки у 50/100 є [PERSON] . Зазначений житловий будинок знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 2610100000:06:001:0206, площею 0,0546 за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 1876659978 від 06.11.2019 року (а.с.25) та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.10.2013 року (а.с.17) вищевказана земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] . З матеріалів справи випливає, що право власності на 50/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 461,8 кв.м., житловою площею 145,2 кв.м. було набуто неповнолітньою [PERSON] на підставі ухвали Івано-Франківського міського суду від 29.05.2017 року у справі №344/4486/17 про затвердження мирової угоди у справі про поділ спільного майна подружжя (а.с.22-23), на підставі якої 09.02.2018 року державним реєстратором за [PERSON] було зареєстровано право власності на 50/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.24-25). Відповідно до ч. 1 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч. 4 ст.120 Земельного кодексу України). Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відтак, як встановлено Судом, до моменту затвердження мирової угоди у цивільній справі №344/4486/17 та набранням відповідною ухвалою суду законної сили, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 461,8 кв.м., житловою площею 145,2 кв.м. належав на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] . Земельна ділянка кадастровий номер 2610100000:06:001:0206, площею 0,0546 за адресою: [ADDRESS] , на якій розміщений даний будинок, належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Відтак, посилаючись на те, що у зв`язку з переходом до [PERSON] права власності на 50/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , Позивач (законний представник неповнолітньої) звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що до неї перейшло також право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:06:001:0206, площею 0,0546 за адресою: [ADDRESS] а на праві спільної часткової власності. Згідно зі ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ст. 356 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 357 Цивільного кодексу України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Оскільки згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.10.2013 року (а.с.17) спірна земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] , тобто без визначення часток, враховуючи те, що згідно судового рішення, яке набрало законної сили за [PERSON] зареєстровано право власності на 50/100 (тобто 1/2) житлового будинку, який розміщений неа земельній ділянці, виходячи із законодавчо закріпленої презумпції рівності часток співвласників, Суд приходить до висновку про те, що до [PERSON] перейшло право власності на 1/2 спірної земельної ділянки. Суд також враховує ту обставину, що відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано зави про визнання позову. Відповідно до частини 2 статті 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Згідно з частиною 4 статті 100 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судовий збір слід розподілити відповідно до статті 141 ЦПК України. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 357, 355, 356, 357 Цивільного Кодексу України, ст.. 120 Земельного кодексу України,

Outcome: approved