Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 3) про припинення прав на частки та визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат загальною площею 88,1 кв.м. У вказаній квартирі, на праві спільної часткової власності, позивачу належить 15/18 частин. Відповідачам у вказаній квартирі на праві спільної часткової власності належить по 1/18 частин кожному. З моменту отримання у власність свої часток у квартирі [ADDRESS], відповідачі жодного разу не були у ній та в порушення вимог ст.360 ЦК України, не виконують покладений на них законом обов'язок приймати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Всі зазначені витрати здійснюються позивачем самостійно. Вказує на те, що відповідачі постійно проживають та зареєстровані в м. Черкаси. Просить позов задоволити, а саме припинити право власності [PERSON] на 1/18 частку в квартирі [ADDRESS], припинити право власності [PERSON] на 1/18 частку в квартирі [ADDRESS], припинити право власності [PERSON] на 1/18 частку в квартирі [ADDRESS], визнати за [PERSON] (паспорт [NUMBER], виданий Франківський РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 17 вересня 1999 року, і.н. [NUMBER], зареєстрованою за адресою [ADDRESS]) право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 88,1 кв.м., житловою площею 66, 6 кв.м. - в цілому, судові витрати покласти на відповідачів. На адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задоволити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, наслідки неявки, про причини неявки суд не повідомили. З матеріалів вбачаються права та взаємовідносини сторін, тому суд вважає за можливе справу слухати справу у його відсутності, на підставі ст.169, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з договору дарування 15/18 часток квартири від 31.10.2008р., [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 15/18 (п'ятнадцять вісімнадцятих) часток квартири [ADDRESS], яка в цілому складається з трьох житлових кімнат житловою площею 66,8 кв.м., та кухні, загальна площа квартири 88,1 кв.м., площа підвалу 28,1 кв.м. У відповідності до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.11.2008р., [PERSON] на підставі вищевказаного договору дарування є власником 15/18 квартири на праві приватної спільної часткової власності. З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.09.2009р. вбачається, що від подач 1, відповідач 2, відповідач 3 кожен окремо володіють по 1/18 часткою квартири [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності. Згідно акту ЛКП «Затишне» від 06.10.2014р., позивач фактично з 2008 року проживає на [ADDRESS], відповідачі, які є співвласниками даної квартири, зі слів [PERSON], за вказаною адресою не зареєстровані та не проживають, даний факт підтверджують мешканці будинку (сусіди). Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на незначну частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам цього співвласника та членам його сім'ї. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, держави, які ратифікували вказану Конвенцію, взяли на себе зобов'язання виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Ч.1 ст. 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, зокрема: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За змістом зазначеної норми для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1- 3 ч.1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. При задоволенні вимоги позову про припинення права особи на частку у спільному майні суд виходить з наявності передбачених ст.365 ЦК України підстав припинення права на частку у спільному майні: частки відповідачів є незначними та не можуть бути виділені в натурі та таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Згідно з ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (даний обов'язок з боку позивача був виконаний, що підтверджується відповідними документами в матеріалах справи). Відповідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved