Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

[PERSON] та [PERSON], 30.11.2011 року, у Відділі державної реєстрації актів громадського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси зареєстрували шлюб, актовий запис № 619. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Від шлюбу сторони мають трьох дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з [PERSON], посилаючись на те, що спільне життя із відповідачем не склалося, сторони живуть кожен своїм життям і не переймаються проблемами один одного, відповідач не займається вихованням дітей та не надає матеріальної допомоги на їх утримання. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] та стягнути з останнього на користь позивачки аліменти на утримання дітей по 1.400,00 гривень на кожного та своє утримання у розмірі 1.200,00 гривень щомісячно. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити з викладених в ньому підстав, винести заочне рішення по справі. В судове засідання відповідач не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд ухвалив розглядати справу заочно. Виходячи з того, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалив заочно розглядати справу у відсутності належно повідомленого відповідача. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, на підставі всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановив наступне. Як випливає з матеріалів справи, 30 листопада 2001 року, [PERSON] та [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів громадського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси зареєстрували шлюб, актовий запис № 619 (свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER]). Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Від шлюбу сторони мають трьох дітей - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER]), [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER]) та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER]). [PERSON] просить суд розірвати шлюб з Відповідачем, посилаючись на те, що спільне життя із [PERSON] не склалося, сторони не підтримують подружні стосунки, за час спільного проживання переконалися, що у них немає спільних інтересів, сумісне життя і збереження сім'ї стали неможливими. Сторони не ведуть спільного господарства. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. ст. 104-105, 110 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу. За таких обставинах, суд дійшов до висновку, що шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше подружнє життя та збереження сім'ї стало неможливим із-за несумісності характерів та різних поглядів на подружнє життя, тому шлюб, на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України підлягає розірванню. Також, позивачка просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1.400,00 гривень на кожну дитину щомісячно, посилаючись на те, що відповідач не займається вихованням дітей та не надає матеріальної допомоги на їх утримання, а також 1.200,00 гривень на своє утримання, у зв'язку з тим, що найменша донька проживає з нею. Відповідач, являючись батьком, зобов'язаний нести рівні з позивачем матеріальні витрати, відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України: « Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини» Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст. 184 СК України визначено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Визначаючи спосіб виконання батьком обов'язку утримувати дитину (дітей), суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище не тільки дітей, а й відповідача, тому вважає можливим стягнення аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 1.400,00 грн. на кожну дитину. На підставі ст. 51 Конституції України, ст. ст. 84, 105, 110, 112, 141, 180-181, 184 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 3-4, 6-8, 10-11, 15, 58, 60, 109, 208-209, 212-215, 218, 294, 367 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved