Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] просив: «усунити перешкоди у доступі житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язати [PERSON] узгоджувати з позивачем, будь які дії пов`язані з орендою квартири, співвласницею Ѕ частини квартири є [PERSON] , [INFO] . У разі припинення оренди [PERSON] винести рішення по виділенню [PERSON] , у вільне користування окрему кімнату» 20 грудня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 15 липня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач в судовому засідання проти позову заперечував, просив відмовити в повному обсязі, оскільки позивач не надав доказів, які мали підтвердити заявлені вимоги щодо чинення перешкод в користуванні квартирою, оскільки позивач в силу свого віку не може самостійно проживати в квартирі, проживає з опікуном в іншому місці. Представники третьої особи в судовому засіданні просили винести рішення з урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 27 березня 2013 року виданого Дніпровською районної в місті Києві державною адміністрацією. 17 серпня 2011 року винесено розпорядження № 352 від 17 серпня 2011 року, про призначеня опікуном [PERSON] над малолітньою [PERSON] , [INFO] у зв`язку з тим, що мати - одиначка [PERSON] померла (актовий запис № 393 від 05 травня 2011 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві) (а.с.9) За нормою частини першої ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно частини першої до ст. 810 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язує передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Предметом договору найма житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (ч. 1 ст. 812 Цивільного кодексу України) Договір найму (оренди) житла) належить до двосторонніх правочинів, тому він має відповідати дійсності правочинів і договорів, а саме положення ст. 202, 203 та глави 52 Цивільного кодексу України. До істотних умов договору належать умови про предмет договору, дані про осіб, які проживають разом із наймачем, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Сторонами договору найма житла є наймодавець, - особа, яка є власником житла, і наймач - особа, якій передається житло в користування. Якщо власниками житла є кілька осіб, вони можуть бути наймодавцями у договорі. Як вбачається з матеріалів справи, за договором найму житлового приміщення (без номеру) [PERSON] здав в користування жиле приміщення квартиру [ADDRESS] . Відповідно до умов укладеного договору, наймач зобов`язався утримуватиорендовані приміщення та майно в порядку передбаченому чинними санітарними протипожежними правилами і правилами експлуатації встановленого в приміщенні санітарно-технічного і інженерно обладнання. Відповідальність за їх порушення несе орендар, а в разі заподіяння шкоди орендованого майна, відшкодовує його вартість в повному обсязі негайно. Але в любов випадку не пізніше двох днів з дня заподіяння шкоди згідно кошторису складеної орендарем. Разом з тим, за нормою ч. 4 ст. 72 цивільного кодексу України визначено, що якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в межах даного спору має місце порушення прав співвласника квартири, яким є позивач який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , що полягає в обмеженні її прав щодо володіння та розпорядження майном, ці обставини підтверджуються договором найму житлового приміщення, який укладено з відповідачем та третіми сторонами, без погодження дозволу органу опіки та піклування, при цьому суд враховує, що між власниками квартири не було вирішено питання про визначення порядку користування квартирою та/або поділу квартири в натурі, ця обставина є визначальною та унеможливлює вчиняти будь-які дії, пов`язанні з укладанням цивільно-правових договорів щодо частин спірної квартири за відсутністю взаємної згоди власників та волевиявлення обох власників на укладання договорів. За встановлених обставин, які свідчать про порушення прав співвласника житлового приміщення, обраний позивачем спосіб захисту щодо усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , є обґрунтованим та підлягає задоволенню. За положеннями ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових, прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. За приписами ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі N 6-12цс13 норма ст. 358 ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об`єкт самостійної власності кожного з них. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу (Постанова Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав). Сторонами не надано будь - якого підтвердження про встановлення порядок користування приміщеннями квартири або виділення його частки в натурі. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Визначаючи предмет позову як спосіб захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за приписами якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст.ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку що вимоги позивача в частині зобов`язання узгоджувати будь які дії пов`язанні орендою квартири та у разі припинення оренди виділення окремої кімнати позивачу, слід відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту,враховуючи той факт, що відносини між власниками майна, можуть бути врегульовані шляхом укладення цивільно-правових угод, в залежності від їх правової природи вирішуються питання щодо дотримання форми, змісту та порядку погодження сторонами договору, а прийняття рішення суду на майбутнє суперечить вимогам цивільно-процесуального законодавства. Відповідно ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 704,80 грн, який сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: partial