Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

[PERSON] через представника інтересів за довіреністю 10 вересня 2014 року звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» - про визнання кредитно-заставного договору припиненим, стягнення грошових коштів (а. с. 4-6). В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 08 лютого 2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», був укладений кредитно-заставний договір № DN81AR100030256, умови якого позивачем були виконані у повному обсязі, а саме: сплачена сума кредиту та відсотків за користування ним. Проте банк продовжує нараховувати заборгованість за вказаним договором та вимагати її сплату у судовому порядку, у зв'язку з чим [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд визнати кредитно-заставний договір № DN81AR100030256 від 08 лютого 2008 року припиненим; припинити обтяження транспортного засобу, а саме: легкового автомобіля Daewoo Lanos TF 69Y, кузов - [NUMBER], об'єм двигуна 1,5, д/н [NUMBER], який є предметом застави за кредитно-заставним договором № DN81AR100030256 від 08 лютого 2008 року; стягнути з відповідача на користь позивача надлишково перераховані грошові кошти у розмірі 7 000,14 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 487,20 грн. (а. с. 4-6). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову, просив суд відмовити в його задоволенні як у необґрунтованому та безпідставному, оскільки у позивачки наявна заборгованість перед банком за кредитно-заставним договором № DN81AR100030256 від 08 лютого 2008 року у сумі 15 650,00 грн. Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 08 лютого 2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», був укладений кредитно-заставний договір № DN81AR100030256, за умовами якого [PERSON] лютого 2008 року отримала кредит у розмірі 86 238,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,6 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення 07 лютого 2015 року (а. с. 12-20, 21). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитно-заставним договором № DN81АR100030256 від 08 лютого 2008 року, [PERSON] надала в заставу банку автомобіль Daewoo Lanos TF 69Y, кузов - [NUMBER], об'єм двигуна 1,5, д/н [NUMBER], що належить їй на праві власності (а. с. 20). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2014 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення було встановлено, що «представник відповідачки в судовому засіданні вказувала, що [PERSON] повністю сплатила кредит, на підтвердження чого надала квитанції на загальну суму 116 983,30 грн. Тобто, відповідачка, у відповідності до умов Кредитно-заставного договору № DN81АR100030256 від 08.02.2008 року та графіку погашення кредиту п.17.16.11 додатку №1 здійснювала щомісячні платежі у визначеному розмірі. Щомісячний платіж відповідно до додатку №1 до Договору становить 1 375,99 грн., пунктом 17.1.9 Договору визначено період сплати з 8 по 12 числа кожного місяця, а відповідачкою здійснювались щомісячні погашення у розмірі по 1400,00 грн. Представником позивача на вимогу суду апеляційної інстанції не були надані докази у спростування отриманої від відповідачки суми у розмірі 116 983,30 грн. Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідачкою, у відповідності до вимог ч.1 ст. 526 ЦК України виконувались та продовжують виконуватись умови Кредитно-заставного договору № DN81АR100030256 від 08.02.2008 року шляхом щомісячних платежів у погашення суми кредиту у розмірі по 1400,00 грн. Відтак, висновки суду першої інстанції щодо наявності заборгованості за Договором у відповідачки є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності заборгованості у відповідачки станом на 17.06.2013 року у сумі 23 609,26 гривень, яка складалася: з заборгованість за кредитом - 18 085,34 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі - 5 523,92 грн. Так, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором, наданому позивачем, станом на 17.06.2013 року (а.с. 87-91), на який посилається суд першої інстанції, вбачається, що з грудня 2011 року залишок суми тіла кредиту у розмірі 33 092,92 грн. віднесено Позивачем до простроченої суми. Саме з цього вбачається, що Позивач в односторонньому порядку з грудня 2011 року вимагає повернення кредиту в цілому. Однак, відповідно до умов кредитного договору кінцевим терміном повернення всієї суми кредиту є 06.02.2015 року. Отже, лише після 06.02.2015 року Позивач має можливість віднести залишок суми тіла кредиту за весь період дії договору до простроченої суми»; «Таким чином, у зв'язку з відсутністю заборгованості за кредитом та відсутністю повідомлення про настання Події Дефолту колегія суддів вважає, що у Позивача не виникло право на звернення стягнення на Предмет Застави в порядку, визначеному у п. 13 Договору». Судом також встановлено, що 23 липня 2014 року [PERSON] звернулась на адресу голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою про зняття заборон на відчуження заставного майна у зв'язку із виконання у повному обсязі кредитно-заставного договору № DN81АR100030256 від 08 лютого 2008 року (а. с. 22), на яку отримала відмову з посиланнями на наявність заборгованості за кредитом (а. с. 23). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. Положеннями ст. 28 ЗУ «Про заставу» передбачено, що застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами в контексті викладених норм права суд приходить до висновку щодо доведеності та обґрунтованості позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим вважає за необхідне задовольнити їх у повному обсязі. Роблячи такий висновок суд виходить з того, що на момент ухвалення даного рішення у судовому порядку вже встановлений факт сплати [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» кредитної заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81AR100030256 від 08 лютого 2008 року у сумі 116 983,30 грн., а також неправомірність продовження нарахування банком заборгованості за даним договором, у зв'язку з чим вказаний договір може бути визнаний припиненим, оскільки його сторонами у повному обсязі виконані зобов'язання за ним. З урахуванням викладеного, з огляду на положення ч. 1 ст. 526 ЦК України та ст. 28 ЗУ «Про заставу» суд вважає за необхідне припинити обтяження транспортного засобу, який є предметом застави за кредитно-заставним договором № DN81AR100030256 від 08 лютого 2008 року, а саме: легкового автомобіля Daewoo Lanos TF 69Y, кузов - [NUMBER], об'єм двигуна 1,5, д/н [NUMBER]. Крім того, приймаючи до уваги надані стороною позивача квитанції та чеки на підтвердження виплат, здійснених в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81AR100030256 від 08 лютого 2008 року на загальну суму 122 583,30 грн. (а. с. 10-11, 27-59), враховуючи умови даного договору, укладеного між сторонами, а також встановлену апеляційним судом Дніпропетровської області неправомірність підвищення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки за даним договором з 9,6% річних до 21% річних (а. с. 25), суд приходить до висновку про те, що загальна сума боргових зобов'язань [PERSON] за вказаним договором становить 115 583,16 грн. Таким чином переплата [PERSON] за вказаним договором становить 7000,14 грн., які суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача як безпідставно набуті грошові кошти. Приймаючи таке рішення суд критично оцінює довідку без номеру та дати, надану в обґрунтування своїх заперечень представником відповідача у судовому засіданні (а. с. 71), в якій зазначено про наявну у [PERSON] станом на 28 листопада 2014 року заборгованість за кредитно-заставним договором № DN81AR100030256 від 08 лютого 2008 року у сумі 15 650,00 грн., оскільки дана довідка не підтверджується жодним документом, представником відповідача також не надано документу на підтвердження повноважень для складання та підпису такої довідки від імені відповідача, у зв'язку з чим дана довідка не є належним доказом по даній цивільній справі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, враховуючи результат вирішення справи, на підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору за вимоги майнового та немайнового характеру 487,20 грн. (а. с. 2, 3). На підставі викладеного,

Outcome: approved