Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (відповідач) про розірвання шлюбу. У позовній заяві та у судовому засіданні позивач посилається на те, що шлюб з відповідачем було зареєстровано 19 грудня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Самарської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 472; від шлюбу дітей не мають. Сімейне життя з відповідачем не склалось, так як виникли різні погляди на життя та несхожість характерів. Позивач вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена, просила шлюб розірвати (а.с.2). В судових засіданнях позивач наполягала на розірванні шлюбу, оскільки вважає збереження сім'ї неможливим та таким, що суперечить її інтересам. Відповідач в судовому засіданні 05.02.2014 року позов визнав в повному обсязі (а.с. 9). Вислухавши пояснення позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходяться у шлюбі з 19 грудня 1997 року, який був зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Самарської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 472 (а.с. 3). Від шлюбу дітей не мають. Сторони з листопада 2013 року разом не проживають, сумісне господарство не ведуть, не підтримують шлюбні відносини. Їх сім'я розпалася з причини різних поглядів на життя та відсутності взаєморозуміння, які виникали між подружжям, що в результаті послужило підставою до того, що між сторонами були втрачені почуття любові та поваги та призвело у підсумку до остаточного розпаду сім'ї. Спір про розподіл майна між сторонами відсутній. Вказані обставини підтверджуються поясненнями позивача та відповідача у судових засіданнях (а.с.10) та у позовній заяві. Статтями 21, 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушувати жінку та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Дотримуючись ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. При постановлені рішення, суд враховує те, що між сторонами втрачене взаєморозуміння та почуття любові, примирення та збереження шлюбно-сімейних стосунків між сторонами не можливе і суперечить інтересам подружжя, враховуючи, що сторони наполягали на розірванні шлюбу, суд дійшов висновку про те, що сім'я сторін розпалася остаточно, примирення бути не може і шлюб підлягає розірванню. Норма ст.113 СК України передбачає, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із положеннями ст.235 ч.8 ЦПК України, які на підставі ст.8 ч.8 ЦПК України застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем не заявлено суду про намір зміни свого прізвище на попереднє, яке вона змінила під час укладення та реєстрації шлюбу з відповідачем, суд приходить до висновку про необхідність залишення прізвища позивача без змін - «[PERSON]».

Outcome: approved