Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] (надалі Позивачі) 16 січня 2014 року звернулися до суду із позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS], власником якого вони є 1993 року відповідно до Свідоцтва про право власності, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач у справі зареєстрований в будинку на його прохання, однак фактично не проживає за вказаною адресою. Відповідач у будинку не проживає, залишаючись зареєстрованим за цією адресою. Просять суд визнати відповідача таким, що втратив право користуватись вказаним приміщенням, оскільки вони мають намір врегулювати питання щодо зняття відповідача з реєстрації, оскільки він проживає за іншою адресою. В судове засідання позивачі не з'явились, в заяві що надійшла до суду від них вони наполягають на позовних вимогах, посилаючись на викладені обставини. Проти заочного розгляду справи не заперечують. Інтереси позивача в суді по довіреності представляла [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явився, письмових заяв чи клопотань до суду від нього не надійшло. Про причини неявки відповідач суд не повідомив. Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим про дату розгляду справи в суді, оскільки до суду повернулись поштові повідомлення із відміткою пошти за закінченням терміну зберігання. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. За змістом ст.10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правові відносини сторін врегульовані ст.ст. 4 -15,16, 22, 316-319, 321, 322, 379, 381, 383, 386, 391, 405, 810, 815 ЦК України. Ст.41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності, або обмеження в його здійсненні. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 391 ЦК України право власності є непорушним і власник має право вимагати усунення перешкод при здійсненні ним права користуватись та розпоряджатись своїм майном. Правовідносини сторін врегульовані ст. 405 ЦК України, за змістом якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що саме позивачі у справі є власниками житлового будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності від 08 грудня 2000 року, зареєстрованого в Олександрійському БТІ за № 450326с26 15 грудня 2000 року. Згідно довідки від 16 грудня 2013 року відповідач у справі зареєстрований саме за вказаною адресою, однак він не проживає в будинку [ADDRESS] з 2004 року, його особисті речі в будинку також відсутні. Суд приймає до уваги та визнає доведеним той факт, що відповідач дійсно з 2004 року не проживає у будинку, який належить позивачам у справі. Суд вважає доведеним, що відповідач по справі дійсно втратив право користуватись житлом в будинку, що належить позивачам у справі, оскільки вони є його власниками і фактично там постійно проживають. Судові витрати суд покладає на відповідача. Враховуючи викладене та

Outcome: approved