Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, за участю третьої особи з боку відповідача Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області, та просять стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 000 000, 00 грн. шляхом списання коштів з Державного бюджету України, за рахунок коштів призначених на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, та на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500 000, 00 грн. В подальшому, у вказану справу для представництва інтересів держави в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області вступила Прокуратура Приморського району м. Одеси. Позивачі обґрунтовують позовні вимоги тим, що 06 червня 2011 року відносно них було порушено кримінальну справу №02201100024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Того ж дня їх було затримано як осіб, що підозрюються у вчиненні злочину, та поміщено до ІТТ до 09 червня 2011 року, внаслідок чого в [PERSON], як у інваліда другої групи та особи, хворої на цукровий діабет, значно погіршився стан здоров'я. Також вказують, що в подальшому, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02 лютого 2012 року, була скасована постанова старшого слідчого СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] від 06 червня 2011 року про порушення вищевказаної кримінальної справи у відношенні [PERSON], [PERSON] Посилаючись на незаконність дій з боку старшого слідчого СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, через що позивачі зазнали моральних і фізичних страждань, що було викликано приниженням їх гідності, самоповаги, значного погіршення стану здоров'я, просять стягнути на їх користь моральну шкоду за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне тримання під вартою, тощо. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON], та зазначив, що позивачами не доведено, що їм було заподіяно будь-яку шкоду саме діями управління. Крім того, позивачами не надано жодних розрахунків щодо розмірів моральної шкоди, яку вони просять відшкодувати, а також не зазначено, в чому полягає причинно-наслідковий зв'язок між незаконними діями СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області та завданою їм моральною шкодою. Представник третьої особи з боку відповідача Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області у судовому засіданні також заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON], та вказав, що позивачами не підтверджено факту заподіяння їм моральної шкоди у розмірах, визначених у позовній заяві, не доведено, за яких обставин та якими саме діями заподіяно шкоду, а також достовірно не встановлено причинно-наслідкового зв'язку між моральними стражданнями та діями слідчих органів. Представник прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову [PERSON] та [PERSON], просила відмовити у задоволенні їх позовних вимог, та вказала, що Прокуратурою міста Одеси від 23 березня 2012 року була проведена перевірка з приводу незаконних дій старшого слідчого СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] відносно затримання позивачів 06 червня 2011 року та тримання їх в ІТТ протягом трьох діб, за результатами якої було відмовлено в порушенні кримінальної справи. Таким чином, відсутня вина слідчих органів в заподіянні позивачам моральної шкоди. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що постановою старшого слідчого СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] від 06 червня 2011 року відносно [PERSON] та [PERSON] було порушено кримінальну справу №02201100024, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (а. с. 5). Зі змісту вищевказаної постанови вбачається, що 22 лютого 2011 року СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу за фактом заволодіння шляхом шахрайства квартирою [ADDRESS], яка відносилась до державної форми власності, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 11 квітня 2011 року була порушена кримінальна справа у відношенні [PERSON], та в ході провадження досудового розслідування по даній кримінальній справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] за попередньою змовою з невстановленими особами та невстановлений час незаконно приватизували квартиру [ADDRESS] шляхом підробки документів та надання їх до КП «Міське агентство з приватизації житла», 10 січня 2010 року зареєстрували вказану квартиру в КП «ОМБТІ та РОН» на померлого громадянина [PERSON] В подальшому [PERSON] та [PERSON] вступили у злочинну змову з [PERSON], яка 15 грудня 2010 року була присутня під час укладення договору купівлі-продажу квартири та представляла інтереси покупця [PERSON] В ході угоди [PERSON] не розрахувався з продавцем [PERSON] та не передав йому 50 000, 00 дол. США. На підставі вищевикладеного, слідчий СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області дійшов висновку, що матеріали кримінальної справи містять достатні дані, що вказують на наявність в діях [PERSON] та [PERSON] ознак шахрайства, порушивши проти них кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Однак, в подальшому, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2012 року (а. с. 27), залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02 лютого 2012 року (а. с. 31), вищевказана постанова старшого слідчого СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] від 06 червня 2011 року про порушення кримінальної справи у відношенні [PERSON], [PERSON] була скасована. З вищенаведеного випливає, що СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області було незаконно порушено кримінальну справу відносно позивачів. 22 лютого 2012 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Прокуратури м. Одеси з заявою про вчинення старшим слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] злочинів, передбачених ст. ст. 364, 365, 368, 371, 374 КК України (а. с. 35). Постановою помічника прокурора Прокуратури міста Одеси від 23 березня 2012 року відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] за відсутністю в його діях ознак складу злочину, зазначеного в заяві позивачів (а. с. 40), на що останні звернулись зі скаргою до Приморського районного суду м. Одеси (а. с. 45). Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2012 року відмовлено в задоволенні скарги [PERSON], [PERSON] на вищевказану постанову помічника прокурора Прокуратури міста Одеси від 23 березня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи. Проте ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 серпня 2012 року (а. с. 53) апеляційну скаргу [PERSON], [PERSON] задоволено частково, вищевказана постанова Приморського районного суду м. Одеси скасована, а скарга направлена на новий судовий розгляд іншим суддею. Згодом постановою Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2012 року відмовлено у задоволенні скарги [PERSON], [PERSON] на постанову помічника прокурора Прокуратури міста Одеси від 23 березня 2012 року у зв'язку з пропуском строку на оскарження такої постанову. Однак вищенаведені обставини не виключають тієї обставини, що постанова старшого слідчого СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] від 06 червня 2011 року про порушення кримінальної справи у відношенні [PERSON], [PERSON] була скасована. У судовому засіданні також встановлено, що в ході проведення досудового розслідування, 06 червня 2011 року [PERSON] та [PERSON] були затримані слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, як особи, що підозрюються у вчиненні злочину, що підтверджується відповідними протоколами від 06 червня 2011 року (а. с. 7, 10), та поміщенні до ІТТ до 09 червня 2011 року. Також судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом другої групи, хворіє на цукровий діабет, перенесла операцію та мала на час затримання незагоєний шов до 40 см. Згідно медичної довідки від 05 червня 2011 року, наданої позивачем до суду, вбачається, що [PERSON] проходила лікування в КУ «Міська лікарня №1» з діагнозом лігатурної хвороби, запалювального інфільтрата передньої черевної стінки, та цукрового діабету (а. с. 55), та потребувала стаціонарного лікування. Однак, не зважаючи на це, позивачка разом з [PERSON] були затримані та поміщені до ІТТ на три доби. Після вищевказаного затримання стан здоров'я [PERSON] значно погіршився, що підтверджується відповідною довідкою з КУ «Міська лікарня №1» від 10 червня 2011 року (а. с. 56). Крім того, після 09 червня 2011 року [PERSON] неодноразово проходила стаціонарне лікування, що вбачається з медичних довідок, наданих КУ «Міська лікарня №1» від 15 вересня 2011 року, 28 жовтня 2011 року, 19 грудня 2011 року (а. с. 58-62). Згідно висновку №388 КУ «Обласного бюро судово-медичної експертизи» від 24 березня 2014 року встановлено, що після перебування [PERSON] в ІТТ з 06 по 09 червня 2011 року стан її здоров'я погіршився, і перебування її протягом чотирьох діб в несприятливих умовах, без надання медичної допомоги могло погіршитись, оскільки їй необхідні були щоденні перев'язки в місці запалення та медикаментозна терапія, що в умовах ІТТ не проводилась (а. с. 185). Правдивість вищевказаного висновку сумнівів у суду не викликає, тому бере його за основу при вирішенні спору. Доводи представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та представника Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області щодо відсутності доказів завдання позивачам моральної та фізичної шкоди, а також доказів стосовно причинно-наслідкового зв'язку між моральними стражданнями та діями слідчих органів спростовуються вищенаведеними обставинами. Таким чином, у судовому засіданні доведено, що затриманням позивачів у зв'язку з незаконним порушенням у відношенні них кримінальної справи, позивачці [PERSON] було завдано моральної шкоди у зв'язку з значним погіршенням її здоров'я. До того ж, суд вважає також доведеним у судовому засіданні факт завдання незаконними діями СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області моральної шкоди позивачу [PERSON], яка виражається в моральних стражданнях у зв'язку з незаконним триманням його в ІТТ, погіршенні його фізичного та психологічного стану здоров'я. Відповідно до п. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, у особи виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно п. 1 ст. 1 даного Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян За ст. 4 вказаного Закону відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Згідно з ч. 4 ст. 62 Конституції України у разі скасування вироку суду неправосудного держава відшкодовує матеріальну та моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням. Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом національного права. Відповідно до вимог п. п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична і особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Відповідно вимог ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. А за ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно ст. 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до п. 8 ст. 7, п. п. 1, 2 ст. 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про державний бюджет України». Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, провадиться з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, що спростовує доводи представника відповідача щодо недоведеності позивачами вини Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області. Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області такими, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial