Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

[PERSON] (надалі - також «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - також «Відповідач») про поділ майна подружжя, в якому просила поділити майно, набуте нею та відповідачем за час шлюбу та визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 липня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги мотивовано тим, що однокімнатну квартиру [ADDRESS] було придбано спільно Позивачем та Відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, у зв`язку з чим вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність. Як зазначено у відзиві на позов, однокімнатну квартиру [ADDRESS] було придбано Відповідачем одноосібно за власні кошти, а Позивач не має жодного відношення до вказаної квартири, ніколи не була в ній зареєстрована. На час придбання квартири Позивач лише закінчила вищий навчальний заклад, а тому, як зазначено Відповідачем, не мала коштів на придбання квартири. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, просили відмовити в їх задоволенні. Заслухавши та проаналізувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] з 08 листопада 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі №344/10044/16-ц від 14 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року (а.с.8-12). Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження від 01.07.2002 року (а.с. 7). Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. (а.с.17) продавець [PERSON] продала, а покупець [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Посилаючись на те, що належна [PERSON] на праві власності квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, Позивач звернулася до суду з даним позовом про поділ майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/2 даної квартири. В контексті даної цивільної справи Суд зауважує, що до правовідносин Позивача та Відповідача щодо визначення режиму власності (особиста чи спільна сумісна) застосовуються норми Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року, оскільки спірне майно (квартиру [ADDRESS] ) було набуто до 01 січня 2004 року. Відповідно до частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Розмір часток кожного з подружжя при поділі спільного майна визначено статтею 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Так, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Як встановлено Судом, квартири [ADDRESS] була придбана [PERSON] 27.08.2002 року, тобто на час перебування у шлюбі з [PERSON] , а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів, які б спростовували вищевказану обставину Відповідачем та його представником суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. Так, матеріалами справи підтверджується, що станом на 2000 рік [PERSON] працювала на посаді вчителя зарубіжної літератури у Чернівецькій ЗОШ №5, з якої її було звільнено у 2005 році. Після народження сина Позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. В той же час, Відповідач, посилаючись в судовому засіданні на ту обставину, що спірну квартиру було придбано ним за особисті кошти, не надав жодних належних доказів на підтвердження цієї обставини. Посилання на те, що оскільки Позивач перед укладенням шлюбу тільки-но закінчила навчальний заклад, а тому не могла мати жодних коштів, має характер виключно припущень. Згідно з частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено статтею 70 Сімейного кодексу України. Так, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частини 1, 2, 4 статті 71 Сімейного кодексу України). Згідно з пунктами 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи належних доказів, які б спростовували висновок суду щодо режиму спільної сумісної власності подружжя на належну [PERSON] квартири [ADDRESS] , Суд враховуючи закріплений сімейним законодавством принцип рівності часток подружжя, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину даної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 21, 22, 28 Кодексу законів про шлюб та сім`ю України, ст. ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, п.п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved