Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) 23 листопада 2015 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) про стягнення боргу в сумі 21 000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 22 листопада 2011 року між сторонами було укладено договір позики. Укладена угода була скріплена розпискою, за якою відповідач отримав грошові кошти та зобовязувався повернути борг, всього 21 000 грн. до листопада 2012 року, однак до цього часу відповідач борг не повернув та відмовився виконувати свої зобовязання повернути отримані кошти. В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягає та просить суд задовольнити повністю позов та стягнути з відповідача на його користь вказану суму. Перстень, отриманий ним як завдаток обіцяє повернути відповідачу одразу після того, як той розрахується із ним повністю. Відповідач в судове засідання зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, про що свідчать поштові повідомлення. В судовому засіданні відповідач заперечує проти вимог, стверджує, що він отримав позики тільки 7 000 грн., однак в розписці чомусь вказана сума 21 000 грн. погоджується, що розписка написана ним особисто, почерк належить йому, тому не наполягає на почеркознавчій експертизі. Просить суд врахувати, що більше шести місяців він щомісячно сплачував [PERSON] проценти в розмірі 10 відсотків від позики, тобто по 700 грн., однак пояснити чому відсутні розписки про повернуті суми пояснити не може. Не може пояснити суду чому він того дня особисто написав розписку про позику 21 000 грн., в той час коли фактично на руки отримав кошти в значно меншому розмірі. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4-11, 15, 16, 19, 20, 22, 509-510, 525, 526, 530, 610-612, 610-615, 625,1046-1047 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За загальним правилом відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 1046, 1947 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей. Договір позики укладається в простій письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного доходу громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що 22 листопада 2011 року між сторонами було укладено договір позики на суму 21 000 грн. Укладена угода була скріплена розпискою, за якою відповідач отримав грошові кошти в сумі 21 000 грн. та зобовязався повернути борг до 22 листопада 2012 року, однак до цього часу отримані кошти не повернуто. Судом враховано правову позицію Верховного Суду України, висловлену ним при розгляді справи №6-63цс13 18 вересня 2013 року, зокрема правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір про передачу позичальнику визначеної грошової суми - всього суми 21 000 грн., що підтверджується розпискою та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Внаслідок невиконання відповідачем взятого на себе зобовязання щодо повернення позики, саме з вини відповідача, отримані кошти не повернулись до позивача. Розписка про отримання коштів (оригінал, наявний в матеріалах справи), написана відповідачем особисто свідчить, що договір позики є реальними. Судом достовірно встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем взятого на себе зобовязання, саме з вини відповідача кошти досі не повернуто . Суд дійшов висновку, що право позивача було порушено, а порушене право підлягає захисту. Суд приймає до уваги, що відповідачем не було доведено відсутність своєї вини з приводу неналежного виконання своїх зобовязань. Виходячи з характеру правовідносин, доведеності позовних вимог, суд вважає необхідним позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача суму 21 000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З урахуванням позиції позивача судові витрати, що понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи викладенні обставини та

Outcome: approved