Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) у травні 2019 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що [INFO] помер її рідний дядько, [PERSON] , та після його смерті відкрилась спадщина на частину житлового будинку (59/100), що знаходиться у [ADDRESS] . На момент смерті дядько проживав один, дружини та дітей не мав, як і не мав інших родичів, окрім позивача, тому вона є єдиною спадкоємицею за законом п`ятої черги. Під час оформлення спадщини позивачеві стало відомо, що [PERSON] 17.08.2011 склав заповіт на користь сторонньої особи - відповідача [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2366 (надалі - Заповіт). На думку позивача, вказаний Заповіт є недійсним, оскільки їй відомо, що дядько не бажав робити заповіт на сторонніх осіб та знав, що вона є його найближчою родичкою і усвідомлював, що після його смерті саме вона буде єдиною спадкоємицею. Крім того, після ознайомлення з текстом Заповіту, вона виявила неточності та помилки, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення на момент його укладення, а саме: в графі «підпис» проставлено лише прізвище та ініціали заповідача, а сам підпис відсутній; в тексті Заповіту відсутнє посилання на час складення, зазначений лише час його підписання (в посвідчувальному написі); напис в тексті Заповіту «цей заповіт на моє прохання записано нотаріусом…» виконано не спадкодавцем, оскільки почерк не схожий на почерк її дядька, який останні десять років свого життя перебував на пенсії, тому не міг тренувати здібності свого рукопису та мати такий гарний розбірливий почерк. До того ж, дядько в останні роки почав зловживати спиртними напоями. За таких обставин позивач вважає, що волевиявлення її дядька не було вільним і не відповідало його волі, а тому просила суд визнати недійсним заповіт [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2366. Ухвалою суду від 20.05.2019 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Не заперечував стосовно винесення заочного рішення (а.с. 148). Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву чи будь-яких заяв, клопотань до суду не надала. На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд дослідив матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів і встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Як визначено у ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Таким чином спадкоємці, визначені заповітом, мають переважне право над спадкоємцями за законом. Згідно ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто, вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ст.ст. 1235 - 1236 ЦК України). Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Вимогами ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а. с. 53) та після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 59/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . За життя, 17.08.2011, [PERSON] склав заповіт на користь [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2366 (а.с. 13). На думку позивача, вказаний Заповіт є недійсним, оскільки їй відомо, що дядько не бажав робити заповіт на сторонніх осіб та знав, що вона є його найближчою родичкою і усвідомлював, що після його смерті саме вона буде єдиною спадкоємицею. Крім того, після ознайомлення з текстом Заповіту, вона виявила неточності та помилки, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення на момент його укладення, а саме: в графі «підпис» проставлено лише прізвище та ініціали заповідача, а сам підпис відсутній; в тексті Заповіту відсутнє посилання на час складення, зазначений лише час його підписання (в посвідчувальному написі); напис в тексті Заповіту «цей заповіт на моє прохання записано нотаріусом…» виконано не спадкодавцем, оскільки почерк не схожий на почерк її дядька, який останні десять років свого життя перебував на пенсії, тому не міг тренувати здібності свого рукопису та мати такий гарний розбірливий почерк. До того ж, дядько в останні роки почав зловживати спиртними напоями. Проте, на підтвердження своїх припущень, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність вільного волевиявлення спадкодавця [PERSON] під час укладення спірного заповіту чи які б свідчили про порушення прав та законних інтересів позивача відповідачем. На запит суду Управлінням застосування пенсійного законодавства направлено копії наявних в особовій справі документів і заяв, що містять підпис [PERSON] , [INFO] , а саме: три власноручно написані заяви з підписом та копія паспорту (а.с. 137-140). Візуально підпис [PERSON] у цих документах збігається із підписом, проставленим у Заповіті. Представник позивача, після надходження до суду вказаних копій документів, з матеріалами справи ознайомився (а.с. 142), проте клопотань про призначення судової почеркознавчої (чи будь-якої іншої) експертизи, не заявляв . Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів недійсності заповіту, клопотань про витребовування таких доказів або призначення експертиз не заявлялося, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed