Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

[PERSON], та [PERSON], звернулися до суду з позовом, в з урахуванням уточнених позовних вимог просять усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні приватною власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації квартирі [ADDRESS], [PERSON] [INFO] р. н., [PERSON] [INFO] р. н., [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] р. н., а також зобов'язати компетентний орган провести зняття з реєстрації в [ADDRESS] [PERSON] [INFO] р. н., [PERSON] [INFO] р. н., [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] р. н., в якому з урахуванням уточнень, посилалась на те, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками трикімнатної ізольованої квартири ; [ADDRESS] згідно за свідоцтвом про право власності на житло та Рішення виконавчого комітету. Також в даній квартирі зареєстровані та не проживають і комунальні послуги не сплачують більше кількох років [PERSON] (не проживає з 2007 року, знаходиться десь в Африці), [PERSON] ( не проживає з лютого 2014 року, знаходиться в Польші), [PERSON] (не проживає з лютого 2014 , знаходиться в Польші) та [PERSON] ( не проживає з листопада 2015 ) чим створюють перешкоди у здійсненні позивачами права користування та розпорядження своєю власністю. Таким чином, позивачі зазначають, що вже багато років відповідачі не мешкають в будинку позивачів, та не знімаються з реєстрації без будь-яких пояснень та причин , чим порушують право позивачів користуватися власністю. Крім того, в умовах скрутного матеріального становища, яке є зараз у позивачів, сплачувати за чотирьох зайвих осіб, які тільки зареєстровані та не проживають в квартирі, житлово-комунальні послуги стало вже не можливо. Позивачі [PERSON], [PERSON], надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про день та час слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином. Представники третіх особ відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб та Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не зявився. Зі згоди позивача суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з урахуванням наступного. У відповідності до ст. ст. 12,13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками трикімнатної ізольованої квартири № [ADDRESS] згідно , а саме: відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13 липня 2004 року реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON], на праві приватної власності має 31/100 частини комунальної квартири [ADDRESS] (а.с. 8), та на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 лютого 2004 року реєстраційний № 1-04-241866 відповідачі [PERSON], [PERSON] та позивач [PERSON] мають на праві спільної сумісної власності 69/100 частин комунальної квартири [ADDRESS]. (а.с. 56). Відповідно до рішення виконавчого комітету № 195/2 від 18.11.2003 на підставі звернення позивачки [PERSON]змінено договір найму спірної комунальної квартири таким чином: [PERSON] визнано наймачем двох кімнат - 27,56 кв.м., у квартирі [ADDRESS] (сімя три особи: вона, дочка [PERSON], [PERSON]), а також [PERSON] визнано наймачем кімнати - 13,0 кв.м., у квартирі [ADDRESS] (а.с. 55). Крім того, судом встановлено, що більше кількох років в даних кімнатах також зареєстровані але не проживають [PERSON] (не проживає з 2007 року, знаходиться в Африці), [PERSON] ( не проживає з лютого 2014 року, знаходиться в Польші), [PERSON], [INFO] ро народження (не проживає з лютого 2014, знаходиться в Польші) та [PERSON] ( не проживає з листопада 2015 ), ( а.с. 42, 45). З копій наданих позивачами [PERSON], та [PERSON], квитанцій вбачається, що оплату по утриманню спірного житлового приміщення та комунальних послуг, на протязі тривалого часу, проводить позивач [PERSON] ( а.с.а.с. 62-67 ). Конституцією України, Конвенцією ООН «Про права дітей», Законами України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також СК України закріплюються права малолітніх та неповнолітніх дітей щодо місця їх проживання. Відповідно до ст. 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 33 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3, 10 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за п. 2 ст. 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь - яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами , опікуном) або організацію, яка виконує щодо неї функції опікуна. Як зазначено ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та сомї дитини. Крім того, відповідно до Декларації прав дитини, яка була прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральною асамблеєю ООН від 20.11.1959, в принципі № 6 визначено те, що дитина для повного та гармонічного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, рости під піклуванням та під відповідальністю своїх батьків та у всякому разі в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли маються виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. У судовому засіданні встановлено, що з лютого 2014 року по теперішній час відповідачі [PERSON] разом зі своєї сім'єю, дружиною [PERSON], та малолітньою дочкою [PERSON] виїхали з України до Польші. Відповідач [PERSON], також відсутня за місцем своєї реєстрації з листопада 2016 року. Відповідачі спірним житловим приміщенням не цікавляться, витрати по його утриманню не несуть. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Вищенаведеними доказами, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] разом з малолітньою дочкою [PERSON]., [INFO], а також відповідач [PERSON] в спірному житловому приміщенні не мешкають на протязі тривалого часу. Таким чином, сукупність наведених доказів дозволяє суду дійти висновку про те, що малолітня [PERSON] разом з членами своєї родини, не мешкає в спірному житловому приміщенні понад одного року без поважних причин, так як її місце мешкання визначено її батьками в іншій країні, у зв'язку з чим вона має бути визнана такою, що втратила право користування спірною квартирою, 69/100 частини якої належить позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності разом з іншими відповідачами , які не мешкають в данному приміщенні, а саме [PERSON] та [PERSON]. В силу ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Пунктом 26 « Правил реєстрації місця проживання » ( надалі - Правила ), затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи, між іншим, здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є також власниками 69/100 частини спірного житлового приміщення, на праві спільної сумісної власності однак в порушення приписів ст. 151 ЖК України, [PERSON], [PERSON], не виконують покладені на них обов'язки по забезпеченню утримання спірного житлового приміщення в належному стані, сплати відповідних коштів за надання комунальних послуг, які вимушена сплачувати позивач [PERSON], що є безумовною перешкодою в здійсненні нею права власності щодо спірного житлового приміщення, 69/100 частини якого належить її на праві спільної сумісної власності. Таким чином, щодо відповідачів [PERSON]., та [PERSON], як спільних власників частини спірного житлового приміщення, не підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України, в частині можливості визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщення, у разу їх відсутності без поважних причин понад один рік, так як вони суперечать приписам ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України. Між тим, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 3 статей 13 Конституції України передбачено, що власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. При цьому, зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі вимог підзаконного нормативного акту, а саме п. 26 Правил, не є порушенням положень нормативно-правових актів вищої юридичної сили, а саме : Конституції, законів України та міжнародних договорів, так як реєстрація місця проживання є лише внесенням інформації до державних реєстрів про місце проживання особи та не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тому, позовні вимоги [PERSON], та [PERSON], в частині усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом зняття відповідачів [PERSON], [PERSON], з реєстраційного обліку за спірною адресою, підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial