Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Адвокат Гошко В.І. від імені та в інтересах [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, дітей не мають. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені через те, що втрачено почуття любові одне до одного, відсутнє взаєморозуміння та бачення шляхів подальшого розвитку сім`ї. Відповідач знехтував сімейними відносинами, у зв`язку з чим виникла сварка та він залишив місце їхнього проживання. На даний момент ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. Збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, у зв`язку з чим вона вирішила звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. 13 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 15 лютого 2021 року судом постановлено ухвалу про прийняття позову до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду. У судове засідання позивач та її представник не з`явились. Представник позивача - адвокат Гошко В.І. надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача. Також зазначив, що проти задоволення позовних вимог та ухвалення заочного рішення по справі не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки не повідомив, неподання відповідачем відзиву на позов, згоду позивача на ухвалення заочного рішення, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення у даній справі, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін на підставі доказів, які додані до справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] (громадянка України) та [PERSON] (громадянин Ісламської республіки Іран) перебувають у шлюбі, який зареєстрований 07 серпня 2018 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №392. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про міжнародне приватне право» право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу. У разі укладення шлюбу в Україні застосовуються вимоги Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 56 Закону України «Про міжнародне приватне право», форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, зокрема, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Шлюб між сторонами було укладено в Україні, тобто дія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України, тому враховуючи положення п. 7 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про міжнародне приватне право», справа підлягає судовому розгляду на території України. Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно п. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначається правовий статус та закріплюються основні права, свободи та обов`язки іноземців. У ст.18 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено права у шлюбних і сімейних відносинах», зазначено, що іноземці можуть укладати і розривати шлюби з громадянами України та іншими особами відповідно до законодавства України, та вказано, що іноземці мають рівні з громадянами України права і обов`язки у шлюбних і сімейних відносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Згідно рекомендації Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, Верховний Суд України зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України. На час розгляду даної справи судом - це норми ст.ст.27,28 ЦПК України в новій редакції 2017 року. Таким чином, розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем здійснюється за законодавством України. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Представник позивача посилається на те, що шлюбні стосунки між сторонами припинені, оскільки втрачено почуття любові одне до одного, відсутнє взаєморозуміння та бачення шляхів подальшого розвитку сім`ї. На даний момент ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. Від шлюбу сторони дітей не мають. Збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Зазначене відповідачем не спростовано. За наявності вищезазначених обставин суд вважає, що збереження цього шлюбу буде суперечити інтересам позивача, тому надалі є недоцільним. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 88030 від 02.12.2020, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved