Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

[PERSON] у грудні 2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України та на тимчасово окуповану територію України без згоди і супроводу батька, вказавши, що вона із відповідачем у період з 2001 по 2015 рік перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] [INFO], який проживає із матір'ю, а батько мешкає окремо. Дитина має слабкий імунітет та за висновком лікарів потребує у тому числі санаторно-курортного лікування. Позивач стверджувала, що має родичів у Російський Федерації в місті Москві та друзів в АР Крим у м. Севастополі, які постійно запрошують їх у гості, забезпечуючи при цьому безоплатне перебування, що є дуже важливим зважаючи на невеликі доходи сім'ї. Раніше [PERSON] надавав свою згоду на виїзд дитини за межі України, однак останнім часом відмовляється це робити завдаючи тим самим шкоди інтересам дитини. Оскільки згідно ст. 7, 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини позивач просила суд надати дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] в Російську Федерацію та на тимчасово окуповану територію України - АР Крим у супроводі матері, без згоди та супроводу батька, у період з дня набрання судовим рішенням законної сили до 01.09.2017 року. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, наполягали на задоволенні позовних вимог та підтвердили обставини викладені у позові. [PERSON] додатково пояснила, що не має наміру залишатися із дитиною на постійне місце проживання в Російській Федерації чи АР Крим. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні за їх участі позовні вимоги [PERSON] не визнали. Подали письмові заперечення проти позову посилаючись на те, що АР Крим на даний час є окупованою територією, де не діють органи державної влади України, а тому перебування дитини на цій території створює підвищену небезпеку та ризики для її життя і здоров'я, та можливість порушення прав і свобод дитини. Належних доказів необхідності лікування сина в АР Крим чи Російській Федерації позивачем суду не надано. Також відповідачу не відомі умови проживання родичів позивача у РФ, їх спосіб життя, а надавати дозвіл на виїзд сина закордон «всліпу» він не бажає. Крім того побоюється, що [PERSON] залишиться на постійне місце проживання із дитиною в РФ. Натомість він сам бажає проводити із сином відпочинок на березі Чорного моря без супроводу матері, однак такі пропозиції відхиляються. Служба у справах дітей Черкаської міської ради листом №266/30-03-03 від 18.01.2017 року повідомила суду про те що підтримує позов [PERSON] в частині надання дозволу на виїзд дитини в РФ у супроводі матері без згоди батька. В частині надання дозволу на виїзд дитини до окупованої території України - АР Крим просили вирішити позовні вимоги на розсуд суду. Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, оголосивши висловлену письмово позицію Служби у справа дітей, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] народився [INFO] року у м. Черкаси та його батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 7). Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.12.2014 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 17.03.2015 року - розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладений 22.11.2001 року (а.с. 5). [PERSON] та неповнолітній [PERSON] мешкають спільно, а відповідач [PERSON] проживає окремо, що не заперечувалось сторонами. Згідно довідки Дитячої поліклініки №2 Черкаської міської дитячої лікарні (а.с. 8), - [PERSON] перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: часто довготривало хворююча дитина, гіперметропичний астигматизм, атопичний дерматит, ВСД за змішаним типом. Дитина потребує лікування та щорічного санаторно-курортного оздоровлення на Чорноморському узбережжі Криму або Північного Кавказу за наступними профілями: хвороби дихальних шляхів, шкіри, нервової й серцево-судинної системи, шлунково-кишкового тракту. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.08.2016 року у справі №711/2878/16-ц, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26.10.2016 року (а.с. 34-38) надано дозвіл неповнолітньому [PERSON] у супроводі матері [PERSON] без згоди батька на тимчасовий виїзд до РФ з 25.10.2016 року по 16.11.2016 року та з 25.12.2017 року по 15.01.2017 року, а також на тимчасовий виїзд до тимчасово окупованої території України - АР Крим з 04.08.2016 року по 20.09.2016 року. Листами від 08.12.2016 року та 03.12.2016 року [PERSON] та неповнолітній [PERSON] звернулися до [PERSON] з проханням дати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] у супроводі матері до РФ та АР Крим (а.с. 39-40). [PERSON] має доньку - громадянку України [PERSON] [INFO], яка на законних підставах перебуває на території Російської Федерації та проживає у м. Москва, що підтверджено свідоцтвом про народження, копією паспорта та міграційною карткою (а.с. 41-43). Таким чином у м. Москві проживає сестра неповнолітнього [PERSON]. При цьому наданими суду доказами, а саме фотознімками підтверджено, що [PERSON] разом із матір'ю вже перебував в гостях у [PERSON] в м. Москві у 2015 році (а.с. 46). Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] та її сина знає тривалий час і підтримує дружні відносини. Влітку 2016 року [PERSON] не змогла із сином поїхати ні до Криму до друзів ні до Москви до своєї доньки у зв'язку із відсутністю відповідної згоди [PERSON]. При цьому дитина дуже хотіла поїхати на море і переживала з цього приводу. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що мешкає у м. Севастополі де має власне житло та є подругою [PERSON]. Щорічно, у тому числі в 2017 році у літній період запрошує [PERSON] та її сина [PERSON] до себе в гості для відпочинку і оздоровлення. [PERSON] неодноразово давав згоду на виїзд [PERSON] у супроводі [PERSON] до Російської Федерації, що підтверджено його нотаріально посвідченими заявами від 26.07.2012 року та від 18.06.2011 року (а.с. 49-50). Крім того суд враховує, що [PERSON] своєю заявою від 16.04.2015 року посвідченою нотаріусом Іващенко Г.М. також дав згоду на тимчасовий виїзд у період з 01.06.2015 року по 01.09.2015 року неповнолітнього [PERSON] у супроводі [PERSON] як до Російської Федерації так і до АР Крим (а.с. 48). При цьому станом на квітень 2015 року Автономна республіка Крим вже була окупованою територією про що [PERSON] мало б бути достовірно відомо. А тому посилання відповідача про неможливість поїздки дитини на тимчасово окуповану територію є непереконливими. Згідно ч.1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Відповідно до ст. 150 СК України, - батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини , її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною третьою статті 313 ЦК України, - фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. N 724, - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у том числі у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, законодавством України передбачена можливість надання судом дозволу на разовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням строку початку і закінчення такого виїзду. [PERSON] звертаючись до суду із розглядуваним позовом діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], виїзд дитини за межі України та на тимчасово окуповану територію України носить тимчасовий характер, не пов'язаний зі зміною постійного місця проживання чи еміграцією, має на меті фізичний, духовний та інтелектуальний розвиток дитини, сприятиме оздоровленню [PERSON] на Чорноморському узбережжі АР Крим, розширенню світогляду дитини, а також можливості спілкування брата та сестри. Доказів наявності реальної загрози життю, здоров'ю чи розвитку неповнолітнього [PERSON] на території Російської Федерації чи в Автономній республіці Крим відповідачем суду не надано. Доводи [PERSON] про те, що він може сам запропонувати влітку 2017 року відпочинок із сином на Чорноморському узбережжі без супроводу матері, не спростовують висновків суду. При цьому суд враховує, що на відміну від [PERSON] пропозиції відповідача щодо такого відпочинку не конкретизовані. В той же час, якщо [PERSON] вважає, що [PERSON] порушує його права на участь у вихованні дитини, він не позбавлений права звернутися до органу опіки та піклування або суду для встановлення способів участі батька у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Однак не дивлячись на те, що з 2014 року сторони проживають окремо і дитина проживає із [PERSON], суду відповідачем не повідомлено про те, що він звертався до органу опіки та піклування чи до суду за захистом своїх прав та встановлення способів участі батька у вихованні свого сина [PERSON]. Неприязні відносини, які на даний час склалися між [PERSON] та [PERSON] і відсутність порозуміння між сторонами, не повинні впливати на інтереси неповнолітнього [PERSON]. Таким чином позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню та неповнолітньому [PERSON] необхідно дати дозвіл у супроводі матері, без згоди та супроводу батька у період з 01.06.2017 року до 01.09.2017 року здійснити один тимчасовий виїзд до Російської Федерації та один тимчасовий виїзд на окуповану територію України - АР Крим. При цьому [PERSON] в будь-якому разі зобов'язана забезпечити повернення [PERSON] до України не пізніше 01.09.2017 року. Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України про те що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON], як інвалід 2 групи звільнена від сплати судового збору, а тому судовий збір із [PERSON] необхідно стягнути на користь держави. Крім того позивач просила суд стягнути на її користь витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України, - витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Між [PERSON] та [PERSON], яка є фахівцем в галузі права, має вищу юридичну освіту та здійснює підприємницьку діяльність у сфері права, 20.12.2016 року було укладено Договір про надання правової допомоги у розглядуваній справі. Згідно Квитанції від 24.03.2017 року [PERSON] сплачено СПД ФО [PERSON] 4000 гривень за надання правової допомоги по договору від 20.12.2016 року. [PERSON] та СПД ФО [PERSON] складено Акт прийняття-передачі наданих послуг загальною тривалістю 6 годин 40 хвилин, у тому числі консультації, складання позову, формування пакету документів, підготовка клопотань, копіювання письмових матеріалів, участь у судових засіданнях. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції, що діє з 01.01.2017 року), - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. До 01.01.2017 року ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачала, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Правова допомога [PERSON] по даній справі надавалася у період з грудня 2016 року по березень 2017 року. З 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати складав 1600 гривень. З 1 січня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 1600 гривень. При розрахунку витрат на правову допомогу [PERSON] виходила із вартості 1 години наданої допомоги у 600 гривень, що не перевищує граничний розмір встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (1600 грн. х 40% = 640 гривень). В той же час суд не погоджується із тим що формування пакету документів, копіювання документів є правовою допомогою. Крім того згідно журналів судових засідань у справі №711/11025/16-ц судове засідання 07.02.2017 року тривало 83 хвилини, а не 2 години 15 хвилин, як зазначено у розрахунку позивача, а судове засідання 09.03.2017 року тривало 9 хвилин, а не 20 хвилин, як зазначено у розрахунку позивача. Таким чином розмір витрат на правову допомогу, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача становить 2670 гривень, а саме за консультацію (60 хв.), складання позовної заяви (60 хв.), складання трьох клопотань (55 хв.), участь у судових засіданнях (92 хв.), а усього за 4 години 27 хвилин, тобто 267 хвилин. На підставі викладеного,

Outcome: partial