Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , малолітніх [PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє [PERSON] , в якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, які втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зняти вказаних осіб з реєстраційного обліку та зобов`язати відповідачів звільнити квартиру від особистих речей. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що АТ «Альфа Банк» було оформлено право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 106,5 кв.м, житловою площею 72,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] . Позивач зазначив, що незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]., та [PERSON] , [INFO]., зареєстровані та продовжують проживати у житловому приміщенні, а саме у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якої є АТ «Альфа Банк». Позивач стверджує, що проживання відповідачів в квартирі та їх відмова добровільно звільнити помешкання перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, відтак просить позов задоволити. Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова від 06.02.2020 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. 16.03.2020 року від представника Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування Нанівської М.М. на електронну адресу Галицького районного суду м.Львова надійшла заява, у якій представник зазначила, що питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом та не входить до компетенції суду. Окрім того, вважає, що під час розгляду справи доцільно з`ясувати, чи батьки малолітніх дітей мають інше житло, в якому проживають діти. Відтак, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, заперечує щодо задоволення позовних вимог. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 14.04.2020 року у зв`язку із поширенням гострих респіраторних захворювань та коронавірусу СOVID-19, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи в судове засідання. 01.06.2020 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] на електронну адресу Галицького районного суду м.Львова скерував відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позовні вимоги заперечує у повному обсязі, вважає такі безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування відзиву покликається на те, що 09.08.2005 року квартира [ADDRESS] була набута у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі ЗУ «Про приватизацію житлового фонду», про що свідчить свідоцтво про право власності на квартиру № [NUMBER] від 09.08.2005 року. Оскільки, квартира [ADDRESS] була придбана (набута) не за рахунок кредиту (позики), представник відповідача вважає, що в силу ч.2 ст.109 ЖК УРСР одночасно із виселенням повинне надаватись інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду, яка позивачем не надається. Відтак просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 16.06.2020 року провадження у даній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Галицького районного суду м.Львова у справі №461/8641/19 за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу», за участю третьої особи Акціонерного товариства «Альфа - Банк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зобов`язання до вчинення дій. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 21.12.2020 року провадження у даній справі відновлено. 21.01.2021 року на електронну адресу Галицького районного суду м.Львова від представника АТ «Альфа - Банк» Блажевського П.І. надійшли заперечення на відзив, у якому представник зазначив, що AT «Альфа-Банк» є власником, а не іпотекодежателем нерухомого майна. Окрім того, представник позивача зазначив, що право членів сім`ї власника нерухомого майна користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на нерухоме майно в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Також, представник позивача зазначив, що малолітні особи позбавляються права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання їх батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Окрім того, предстаник позивача просив суд врахувати, що матері малолітніх дітей не зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про наявність іншого нерухомого майна. 21.01.2021 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав додаткові письмові заперечення на позовну заяву, у яких зазначив, що квартира [ADDRESS] була придбана (набута) не за рахунок кредиту (позики), а тому в силу ч.2 ст. 109 ЖК УРСР із виселенням одночасно повинне надаватись інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду. Позивачем в свою чергу, не надається особам, яких виселяють інше постійне жиле приміщення, а відтак представник відповідачів вважає, що у позові АТ «Альфа-Банк» повинно бути відмовлено за безпідставністю. Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Виклик сторін до суду був здійснений шляхом скерування судових повісток на поштову та електронну адресу сторін, а також через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України (через веб-сайт Галицького районного суду м. Львова). На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 09.08.2005 року, на підставі ЗУ «Про приватизацію житлового фонду», набуто у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № [NUMBER] від 09.08.2005 року /а.с.107/. 31.10.2007 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та АТ «Альфа Банк» укладено Договір іпотеки №SMERS00254/1. Пунктом 1.1. Договору визначено, що іпотекодавці у забезпечення виконання зобов`язання, визначеного у статті 2 цього Договору, предають Іпотекодержателю у іпотеку нерухоме майно, зазначене у пункті 3.1. цього Договору, що надалі іменується «предмет іпотеки», а Іпотекодержатель приймає його у іпотеку та набуває право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавців, якщо інше не встановлено законом. Пунктом 2.2. Договору визначено, що розмір основного зобов`язання, що забезпечується іпотекою згідно з цим Договором, складає суму еквівалентну 300 000,00 (триста тисяч) доларів США 00 центів. Пунктом 3.1. Договору визначено, що предметом іпотеки за цим Договором є квартира, загальною площею 106,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.6-9/. 01.10.2019 року АТ «Альфа Банк», відповідно до ст.37 ЗУ «Про іпотеку», оформлено право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.10.2019 року №183431188 /а.с.11/. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 31.10.2007 року, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього Закону України «Про іпотеку». Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України та передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно до частини першої, другої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленом устаттею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Зазначене узгоджується з правовими висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року справа № 466/2820/16-ц, провадження № 61-23411 св 18. Окрім того, судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 16.06.2020 року позов [PERSON] до Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу», за участю третьої особи Акціонерного товариства «Альфа - Банк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зобов`язання до вчинення дій - задоволено, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48992014 від 03.10.2019 року прийняте державним реєстратором Бойко Христиною Романівною Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу», щодо реєстрації за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) права власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1928779346101; номер об`єкта в РПВН: 11843060). Постановою Львівського апеляційного суду від 10.12.2020 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задоволено. Рішення Галицького районного суду міста Львова від 16 червня 2020 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] до Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу», за участю третьої особи Акціонерного товариства «Альфа - Банк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зобов`язання до вчинення дій - відмовлено. Відтак, державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем судом не здобуто. Суд виходить з того, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Однією із підстав припинення права власності, згідно зі ст. 346 ЦК України є відчуження майна. За правилом п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до довідки ЛКП «Цитадель - центр» від 24.10.2019 року №3112, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] /а.с.10/. 17.12.2019 року позивач звертався до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із вимогою про добровільне виселення. При цьому, вказана вимога була відповідачами проігнорована. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Оцінюючи надані по справі докази, беручи до уваги те, позивач являється законним власником помешкання за адресою: [ADDRESS] , відповідачі відмовляються добровільно звільнити житлове приміщення, що перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомими майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються права та інтереси позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставними та підлягають до задоволення. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Частина 2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Одночасно суд враховує, що право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (п.1 ст.13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (ст.12), Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.2). Згідно з Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33). Частиною 1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК). Згідно зі ст.ст.150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний до пологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з п.40 гл.1 розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріуса, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 3.03.2004 року №20/5 та зареєстрованої в Мін`юсті 3.03.2004 за №283/8882, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири, а також іншого цінного майна за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів. Оскільки ст.405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Судом встановлено, що неповнолітні [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]), під час укладення договору іпотеки не були зареєстровані у спірній квартирі та не мали права користування нею, а передача житлового приміщення в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію дітей в квартирі. Тобто, у даному випадку згода органів опіки та піклування на укладання правочину не була необхідна. Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 18.12.2018 року (справа №355/689/16-ц). Щодо позовної вимоги про примусове зняття відповідачів з реєстраційного обліку в квартирі, то така задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає процедуру реєстрації місця проживання особи, зокрема ч. 1 ст. 6 цього Закону передбачає, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання». Окрім того, згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідачів знятися з реєстрації добровільно, їх зняття з реєстрації можливе за наявності остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації. Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідачів звільнити приміщення від особистих речей варто зазначити, що відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Між тим, за відсутністю у матеріалах справи доказів, що у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , знаходяться особисті речі відповідачів, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. У цій частині права позивача не порушено, а тому, судовому захисту не підлягають. Окрім того, варто зауважити, що така вимога є передчасною, з огляду на те, що лише рішення суду, що набрало законної сили, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, є підставою для виселення з квартири осіб та звільнення її від особистих речей відповідачів. Враховуючи наведене, оцінивши доводи позивача, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає до часткового задоволення. Крім цього, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1921 грн.

Outcome: approved