Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходиться по вул. Нагорна, буд. 40 в с. Голубівка, укладений 13.10.2000 року між нею та [PERSON], реєстраційний номер 123329, а також визнати за нею право власності на житловий будинок А, розміром 14,1 кв.м. житлової площі з надвірними побудовами, що розташований за адресою: по вул. Нагорна, буд. 40 в с. Голубівка, Новомосковського району Дніпропетровської області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 13 жовтня 2000 року, між нею та [PERSON] (від її імені якої діяла по дорученню [PERSON]) був укладений договір купівлі-продажу зазначеного вище житлового будинку, що був зареєстрований на Товарній біржа «Новомосковська» під номером № 123329. Зазначений вище житловий будинок був придбаний позивачем за 7\~224,00 грн., договір був зареєстрований в Новомосковському БТІ 13.10.2000 року за реєстровим № 309, реєстрова книга №2. Правочин обома сторонами повністю виконаний, зокрема усі істотні умови договору купівлі-продажу було виконано, позивач передала продавцю [PERSON] обумовлені в договорі 7\~224,00 грн. за купівлю будинку з надвірними побудовами, а продавець у свою чергу звільнив продане ним домоволодіння. Будь-яких заперечень чи зауважень ніхто зі сторін правочину не заявив. Між тим, позивачу стало відомо, що укладений договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, а в іншому випадку він може бути визнаний недійсним. Здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлена можливості, у звязку зі смертю [PERSON], тому звернулася до суду з зазначеним позовом. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, одночасно позовні вимоги підтримав, просить задовольнити їх у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, шляхом наплавлення повідомлення про дату і час розгляду справи рекомендованим листом, причини неявки суду не повідомив, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання також не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Справа у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом по справі встановлено, що 13 жовтня 2000 року позивач придбала у [PERSON] за 7\~224,00 грн. житловий будинок - А, розміром 14,1 кв.м. житлової площі з надвірними побудовами: сарай - Б,В,Г, вбиральня Д, колодязь № 1, що знаходиться в с. Голубівка Новомосковського району, вул. Нагорна, 40, який був зареєстрований за позивачем на праві приватної власності в Новомосковському БТІ 13.10.2000 року за реєстровим номером 309, реєстрова книга №2 (а.с.4). Згідно довідки № 236, виданої 17 листопада 2017 року [PERSON] сільською радою, [PERSON], яка померла 26.06.2005 року, захоронена на кладовищі села Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.20), у звязку з чим суд вважає, що належним відповідачем у справі є саме територіальна громада [PERSON] сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року розяснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за 7224,00 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє обєктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірний обєкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на предявлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу обєкту нерухомості, виконання договору відбулося. В той же час, відповідно до вимог ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. В судовому засіданні встановлений факт повного виконання спірного договору сторонами, факт неможливості нотаріального посвідчення договору, в звязку зі смертю однієї зі сторін, а тому позивач позбавлений можливості захистити свої права, як власник майна. Аналізуючи викладене, суд вважає за можливе визнати договір купівлі продажу дійсним та визнати за позивачем право власності на вищевказаний житловий будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved