Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

[PERSON] у квітні 2021 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу НРА 722707 від 14 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинськогорайонного нотаріального округу Полтавської області Запорожець І.П., зареєстрованого в реєстрі за № 259 вона є власником будинку [ADDRESS] . У данному будинку, крім неї також зареєстровані: донька [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] , проте останній з вересня 2013 року у будинку позивача не проживає, на даний час мешкає у м. Бориспіль де має іншу сім`ю. Через реєстрацію відповідача у будинку позивача, у неї виникають незручності у користуванні майном, зокрема по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку, отриманні субсидії, тому она просить суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позивача у судове засідання не з`явилася, до суду надіслала заяву у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. Представник третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спорувиконавчого комітету Пирятинської міської ради Полтавської області у судовее засідання не з`явився, до суду надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, при розгляді справи покладається на розсуд суду. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до дубліката копії договору купівлі- продажу серія НРА 722707 від 14.09.2007 посвідченого приватним нотаріусом Пирятинськогорайонного нотаріального округу Полтавської області Запорожець І.П., зареєстрованого в реєстрі за № 259 [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 9). Вищезазаначене також підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 252610487 від 14.04.2021 (а.с. 10). Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). У вказаному будинку крім його власника [PERSON] також зареєстровані: донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] та колишній чоловік [PERSON] ( а.с. 12). [PERSON] зареєстрований за вищезазначеною адресою, проте у даному будинку з 2011 року не проживає, про що свідчить довідка видана головою квартального комітету Кудлай 20.05.2021 вих № 6/28. (а.с. 22). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. У даній справі відповідач вселилася у спірний будинок у в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У своєму позові [PERSON] вказує про те, що реєстрація відповідачата створює їй певні незручності, зокрема, по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку та отриманні субсидії. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника (інших осіб, які отримали право користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім`ї власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім`ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Судом встановлено, що відповідач змінила місце свого постійного проживання разом з неповнолітніми дітьми та майже 4 роки у ньому не проживають. Відповідно ч. 3, ч. 6 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відмовившись від свого права на користування спірним житлом, відповідач [PERSON] змінив місце свого постійного проживання та близько 8 років у будинку не проживає, за вказаний час витрат по утриманню будинку, оплаті комунальних послуг відповідач не ніс, тому суд приходить до висновку, що він добровільно втратили правовий зв`язок із приміщенням. Оскільки відповідач вільно обрав місцем проживання для себе, інше житло, де він постійно проживає протягом тривалого часу, підстави для реєстрації його за іншою адресою, а саме у будинку [ADDRESS] , відсутні. Крім того, реєстрація відповідача позбавляє права позивача користуватися пільгами по комінальх послугах. Таким чином, оскільки відповідач близько восьми років не проживає у будинку, що належить позивачу, а його реєстрація у ньому заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися її житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такими, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved