Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 2»)про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] та зобов`язання [PERSON] та [PERSON] надати [PERSON] примірники ключів від вхвідних дверей квартири [ADDRESS] , в подальшому не чинити перешкод в користуванні спільним майном; стягнення з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Позовні вимоги за первісним позовом мотивовані тим, що станом на даний час Позивачу, як співвласнику квартири [ADDRESS] загальною площею 17,6 кв.м. (1/2 частка) чиняться перешкоди у користуванні його власністю, оскільки обмежено доступ до даної квартири. Позивач, як зазначено в позовній заяві, не має доступу ні до власної квартири, ані до приміщень загального користування, оскільки відповідачі, які там проживають, не надають йому примірників ключів від вхідних дверей квартири, самостійно не впускають його до даного приміщення, що, на думку Позивача, порушує його законне право власності. У зв`язку з тривалістю порушення його прав Позивачу, як зазначено в позові, завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 10000,00грн. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог за первісним позовом заперечили, та просили відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Зокрема, заперечуючи проти позову [PERSON] , відповідачі покликалися на те, що ними не чиняться будь-які перешкоди [PERSON] у користуванні його власністю, а його вимоги є безпідставними, оскільки законними власниками квартири [ADDRESS] є відповідачі, а не Позивач. [PERSON] (надалі - «Позивач 1 за зустрічним позовом»)та [PERSON] (надалі - «Позивач 2 за зустрічним позовом»)звернулися до суду із зустрічним позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач за зустрічним позовом»), третя особа - [PERSON] , про визнання нелегітимним договору дарування частини квартири в місті Івано-Франківську від 18 серпня 2017 року; позбавлення права на спадкування квартири [ADDRESS] Франківську спадкоємців померлого [PERSON] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2019 року позовні вимоги за зустрічним позовом об`єднано до спільного розгляду з первісним позовом. Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовано тим, що договір дарування частини квартири від 18 серпня 2017 року, який було укладено між [PERSON] ( Дарувальник ) та [PERSON] (Обдаровуваний), предметом якого є частина квартири [ADDRESS] , є недійсним, оскільки його укладено з порушенням закону, а саме у зв`язку з відсутністю у [PERSON] права розпоряджатися частиною квартири [ADDRESS] , власником якої вона не є. Як зазначено в зустрічній позовній заяві, саме позивачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] є законними та єдиними власниками квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачі за зустрічним позовом вимоги зустрічного позову підтримали та просили їх задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] та його представник в судовому засідання проти вимог зустрічного позову заперечили, посилаючись на його необґрунтованість, та просили відмовити в задоволенні зустрічного позову з викладених у відзиві на зустрічний позов підстав. Зокрема, як зазначила представник Відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні, квартира [ADDRESS] (складається з трьох кімнат) є комунальною, власником двох кімнат, які становлять окрему квартиру, є позивачі за зустрічним позовом, співвласником ж однієї кімнати (як окремої квартири) є [PERSON] (1/2 частина). Право власності на дану частину квартири [PERSON] набув на підставі договору дарування частини квартири від 18 серпня 2017 року, який було укладено між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровуваний). Вказаний договір було укладено з дотриманням всіх вимог законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним, на думку представника [PERSON] , відсутні. Третя особа - [PERSON] , - в судовому засіданні проти позовних вимог за зустрічним позовом заперечила в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просила в задоволенні даного позову відмовити з підстав, які викладені в поданих нею письмових поясненнях. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 1. Для цілей даної справи та логічності зроблених в ній висновків Суд вважає за необхідне надати першочергово оцінку вимогам зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання нелегітимним договору дарування частини квартири в місті Івано-Франківську від 18 серпня 2017 року; позбавлення права на спадкування квартири [ADDRESS] Франківську спадкоємців померлого [PERSON] . 18 серпня 2017 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровуваний) було укладено Договір дарування частини квартири (том 1, а.с.6) (надалі - також «Договір дарування», «оскаржуваний договір дарування»), відповідно до якого Дарувальник подарувала, передала безоплатно у власність Обдаровуваного 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Згідно пункту 3 Договору дарування квартира в цілому складається з однієї житлової кімнати загальною площею 26,2 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. до загальної площі включені площі спільного користування - 8,0 кв.м. 1/2 частина квартири, яка дарується, належить Дарувальнику на підставі Свідоцтва на право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. 09 квітня 2012 року за реєстровим №1-408. Право власності на 1/2 частину квартири зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором Цалин Ю.В. …14.07.2017 року, номер запису про право власності: 21890887, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1327947726101, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №94666703 від 126.08.2017 року (пункт 4 Договору дарування). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №94984039 від 18.08.2017 (том 1, а.с.7) [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частину (спільна часткова власність) квартири, однокімнатної, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 26,2 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1327947726101. Вважаючи вищевказаний договір дарування від 18 серпня 2017 року незаконним, [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вимогами про визнання його недійсним. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, зі змісту Договору дарування частини квартири від 18 серпня 2017 року вбачається, що його сторонами є [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровуваний). З даним цивільним позовом про визнання Договору дарування частини квартири від 18 серпня 2017 року звернулися [PERSON] та [PERSON] . Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. В постанові від 12.03.2018 у справі №910/22319/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у подібних правовідносинах дійшов таких висновків. Вимоги заінтересованої особи, яка всудовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає втому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав(правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якій зазначено, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Так, посилаючись на наявність порушеного права у спірних правовідносинах, [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні покликалися на ту обставину, що саме вони є власниками квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим [PERSON] не могла відчужувати шляхом дарування частку у даній квартирі.Тобто, фактично, в судовому засіданні позивачі за зустрічним позовом покликалися на те, що за оскаржуваним договором дарування бкло подаровано частку квартири, власниками якої є саме позивачі [PERSON] та [PERSON] , що суперечить вимогам закону. В той же час, зі змісту наявних в матеріалах справи документів Судом встановлено, що раніше (до часу приватизації) квартира [ADDRESS] була комунальною квартирою, яка складалася з трьох житлових кімнат та приміщень загального користування (том 1, а.с.32). У вказаній квартирі на підставі договору найму житлового приміщення проживали рідні брати [PERSON] (чоловік [PERSON] ) та [PERSON] з сім`єю. За життя братів Сергеєвих між ними існував судовий спір щодо користування даною квартирою, і Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2002 року у справі №2-804 (том 1, а.с.114) було поділено житлову площу квартири [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату площею 17,6 кв.м.; в орситування [PERSON] , [PERSON] залишено кімнати розміром 20,8 та 19,8 кв.м. Підсобні приміщення залишено у спільному користуванні. Зобовязано ЖЕО №9 в м. Івано-Франківську укласти з сторонами договір найму на житлову кімнату розміром 17,6 кв.м. (з [PERSON] ) та на житлові кімнати розміром 20,8 та 19,8 кв.м. (з [PERSON] та [PERSON] ). В подальшому підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Розпорядження органу приватизації від 15.08.2002 року №39424 (том 2, а.с.87-91) [PERSON] приватизовано квартиру, в якій він мешкав, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно Довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення (том. 2, а.с.88) ізольована квартира складається з 1 кімнати жилою площею 17,6 кв.м. Відтак, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 16 вересня 2002 року (том 2, а.с.91) квартира загальною площею 26,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Згодом, на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та розпорядження міського голови від 30.11.2006 року №664-р [PERSON] та її донька [PERSON] приватизували квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,30 кв.м. (Свідоцтво про право власності від 01 грудня 2006 року (том 2, а.с.28). Фактично, як вбачається з плану квартири, який відображено в технічному паспорті (том 2, а.с.30), [PERSON] та її донька [PERSON] приватизували дві житлові кімнати площею 20,8 та 19,8 кв.м. У Свідоцтві про право власності від 01 грудня 2006 року (том 2, а.с.28) адресу приватизованої [PERSON] , та [PERSON] квартири зазначено: квартира [ADDRESS] . Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13076520 від 27.12.2006 року (том 2, а.с.27) [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири двохкімнатної за адресою: [ADDRESS] . В даному документі квартиру [PERSON] та [PERSON] зазначено як «двокімнатна». Отже, Судом встановлено, що у 2002-2006 роках квартиру за адресою: [ADDRESS] (яка на час до приватизації складалася з трьох житлових кімнат та приміщень загального користування) було приватизовано окремими особами: [PERSON] у 2002 році - приватизовано кімнату житловою площею 17,6 кв.м. у даній квартирі, в результаті чого юридично сформовано окрему однокімнатну квартиру (адреса: [ADDRESS] ) [PERSON] та [PERSON] у 2006 році - приватизовано кімнати житловою площею 20,8 та 19,8 кв.м.у даній квартирі, в результаті чого юридично сформовано окрему двокімнатну квартиру (адреса: [ADDRESS] ). Тобто в результаті приватизації органом приватизації було сформовано дві окремі квартири (однокімнатну та двокімнатну - у відповідності до кількості кімнат), однак залишено одну і ту ж саму їх адреси. Власником однокімнатної квартири загальною площею 26,2 кв.м. (житловою 17,6 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] був [PERSON] . Власниками двокімнатної квартири загальною площею 60,30 кв.м.за адресою: [ADDRESS] ) є [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] [INFO] , його спадкоємцем [PERSON] отримано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 квітня 2012 року (том 1, а.с.133-136) на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та зареєстровано право власності да спадщину. Таким чином, посилання позивачів [PERSON] та [PERSON] на ту обставину, що саме вони є власниками квартири [ADDRESS] , а [PERSON] міг бути власником квартири №5 а за цією ж адресою, є необгрунтованими та безпідставними, оскільки у спірних правовідносинах в результаті приватизації квартири між зацікавленими особами її було поділено шляхом ідентифікації їх площі та кількості кімнат, в той же час, адресу даних квартир залишено спільною. На даний час [PERSON] та [PERSON] є власниками двохкімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 60,3 кв.м., що підтверджується відповідними Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (том 1, а.с.77) та Свідоцтвом про право власності (том 1, а.с.78). В той же час, за цією ж адресою існує також однокімнатна квартира загальною площею 26,2 кв.м. (житловою 17,6 кв.м.) власником якої до часу своєї смерті був [PERSON] , і частка 1/2 якої на даний час на підставі договору дарування належить [PERSON] . Доказів на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] є власниками однокімнатної квартира загальною площею 26,2 кв.м. (житловою 17,6 кв.м.) за адресою [ADDRESS] Суду не надано, як і не надано доказів оскарження у встановленому законом порядку рішення про набуття даної квартири у власність померлим [PERSON] . В той же час, питання законності спадкування громадянкою [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] права власності на 1/2 частку однокімнатної квартири загальною площею 26,2 кв.м. (житловою 17,6 кв.м.) за адресою [ADDRESS] , - не є предметом розгляду за даним цивільним позовом. Доказів оскарження у встановленому законом порядку свідоцтва про право на спадщину за законом, яке було видано [PERSON] , Суду також не надано. За таких обставин Суд приходить до висновку про безпідставність посилань позивачів за зустрічним позовом на те, що вони є єдиними власниками квартири [ADDRESS] , як на підставу наявності порушеного права при уклденні оскаржуваного договору дарування. В контексті зазначеного Суд акцентує особливу увагу на тому, що в спірних правовідносинах мова йде про дві окремі квартири за однією адресою, а не про спільну сумісну, чи спільну часткову власність кількох осіб у одному об`єкті. Інших доказів, які б свідчили про те, що при укладенні оскаржуваного Договору дарування ваід 18 серпня 2017 року було порушено права [PERSON] та [PERSON] суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено, зокрема, не надано доказів існування претензій [PERSON] та [PERSON] на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , як і не надано доказів існування спадкових прав у позивачів за зустрічним позовом після смерті [PERSON] . За таких обставин Суд не вбачає наявності порушеного права [PERSON] та [PERSON] при укладенні Договору дарування частини квартири від 18 серпня 2017 року, який укладено між [PERSON] ( Дарувальник ) та [PERSON] (Обдаровуваний). Позовна вимога зустрічного позову про позбавлення права на спадкування квартири [ADDRESS] Франківську спадкоємців померлого [PERSON] в зустрічній позовній заяві взагалі позбавлена фактичного та юридичного обґрунтування, тому є безпідставною та необґрунтованою. В той же час, як похідна вимога від вимоги про визнання недійсним договору, дана позовна вимога є необґрунтованою. У зв`язку з цим, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. 2. Стосовно первісного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди. Так, відповідно до Договору дарування частини квартири від 18 серпня 2017 року, який укладено між [PERSON] ( Дарувальник ) та [PERSON] (Обдаровуваний) (том 1, а.с.6) та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №94984039 від 18.08.2017 року (том 1, а.с. 7), [PERSON] є власником 1/2 частки однокімнатної квартири загальною площею 26,2 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір дарування на даний час є дійсним та чинним, оскільки доказів його розірвання чи визнання недійсним у встановленому законом порядку Суду не надано. Однокімнатна квартира загальною площею 26,2 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , власником 1/2 в якій є [PERSON] , як вже було встановлено Судом вище при розгляді зустрічного позову, є колишньою однією кімнатою комунальної трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . За адресою [ADDRESS] знаходяться дві належні різним власникам квартири (однокімнатна загальною площею 26,2 кв.м. та двокімнатна загальною площею 60,3 кв.м.). При цьому, кухня, санвузол, коридор та балкон є приміщеннями загального користування. Вхід до приміщення (вхідні двері) спільний. Посилаючись на факт чинення йому, як власнику 1/2 однокімнатної квартири за даною адресою, з боку відповідачів перешкод у користуванні своєю власністю, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом. Так, відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України»). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Згідно з частинами 1-2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і впорядку, встановлених законом (частини 1,2 статті 321 ЦК України). Порядок захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, врегульовано статтею 391 ЦК України. Так, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначив Позивач в судовому засіданні, влітку 2017 року [PERSON] та В.С , змінили замок у вхідних дверях, чим обмежили доступ до належної Позивачу частки квартири. На прохання відчинити двері та надати ключі від вхідних дверей відповідачі не реагують. Відповідачі [PERSON] , та [PERSON] в судовому засіданні факт чинення перешкод [PERSON] заперечили, однак на неодноразові пропозиції Суду щодо досягнення між сторонами примирення не погодились. Крім того, сам факт наявності в провадженні суду зустрічного позову та пояснення [PERSON] в судовому засіданні про те, що виключно вона та її донька є власниками квартири №5 за спірною адресою, а [PERSON] таким власником не є, розцінюється судом як факт невизнання відповідачами права Позивача на спірну квартиру. Крім того, в матеріалах справи містяться висновки правоохоронних органів (том 1, а.с.41-42, 58), зі змісту яких вбачається, що з приводу користування приміщеннями у квартирі [ADDRESS] -Франківську між сторонами по справі відбуваються періодичні суперечки, до вирішення яких залучаються правоохоронні органи. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] підтвердили ту обставину, що вони на даний час проживають у квартирі [ADDRESS] . [PERSON] у вказаній квартирі не проживає. Враховуючи все вищенаведене в сукупності, Суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для висновку про те, що з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON] чиняться перешкоди [PERSON] у користуванні 1/2 частиною однокімнатної квартири загальною площею 26,2 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . А тому згідно вищенаведених норм закону вимоги про усунення таких перешкод є підставними, а порушені права [PERSON] підлягають захисту шляхом зобов`язання [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] загальною площею 17,6 кв.м., власником 1/2 частки якої він є, шляхом надання [PERSON] примірників ключів від вхідних дверей квартири [ADDRESS] ; зобов`язання [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] загальною площею 17,6 кв.м., власником 1/2 частки якої він є. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь Позивача моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., Суд зауважує наступне. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши доводи Позивача щодо завданої йому моральної шкоди, форм її прояву, заявленого до відшкодування розміру завданої моральної шкоди у 10 000,00 грн., Суд звертає увагу на те, що належних доказів на підтвердження саме такого розміру завданої моральної шкоди Позивачем Суду не надано. Так, обґрунтовуючи форми прояву завданої йому моральної шкоди, Позивач покликався на те, що внаслідок дій відповідачів щодо позбавлення його права можжливістю користуватися своєю власністю, він відчуває сильне душевне хвилювання і стрес, нервозність, почуття безвиході. Враховуючи зазначене, проаналізувавши пояснення Позивача в судовому засіданні щодо форм прояву завданої йому моральної шкоди, зважаючи на те, що в ході розгляду справи судом встановлено факт чинення відповідачами перешкод Позивачу у користуванні своєю власністю, - Суд приходить до висновку про те, що в рамках даної цивільної справи,

Outcome: partial