Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Адвокат Воронко Віталій Васильович, який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Споживчого кооперативу «Камелот» про стягнення грошової компенсації за невикористані дні основних відпусток. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що з 14.12.2010 позивач працював виконавчим директором у Споживчому кооперативі «Камелот». 28.02.2019 позивач був звільнений з посади виконавчого директора за власним бажанням. Однак, всупереч вимогам ст. 83 КЗпП України, відповідачем при звільненні не була виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки за період з 14.12.2010 по 28.02.2019. Таким чином, оскільки з вини відповідача [PERSON] не виплачені при звільнені всі суми, визначені ст. 83 КЗпП України, він вправі згідно зі ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» вимагати стягнення грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період з 14.12.2010 по 28.02.2019. Представник позивача просив суд стягнути з Споживчого кооперативу «Камелот» на користь [PERSON] грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період з 14 грудня 2010 року по 28 лютого 2019 року. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] перебував в трудових відносинах із Споживчим кооперативом «Камелот» з 14.12.2010 по 28.02.2019 року, включно. Трудові відносини припинились 28.02.2019 року за власним бажанням [PERSON] на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] . Відповідно до копії заочного рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 грудня 2019 року по справі № 428/8179/19, зобов`язано Споживчий кооператив «Камелот» внести до трудової книжки [PERSON] запис про звільнення з посади виконавчого директора СК «Камелот» за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України з 28 лютого 2019 року та видати [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку; стягнуто зі Споживчого кооперативу «Камелот» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 4 173 (чотири тисячі сто сімдесят три) грн. 00 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2019 по 19.12.2019 включно, визначений без утримання податків та інших обов`язкових платежів, у сумі 18 954 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири) грн. 30 коп. Відповідно до ст. 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення у межах виплати заробітної плати за один місяць. Заочне рішення набрало законної сили 21 січня 2020 року. 12.03.2020 позивач звернувся до Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Луганській області з заявою в якій просив посприяти йому в отриманні документів, з метою стягнення з відповідача компенсації невикористані дні відпустки. З копії листа Головного управління Держпраці у Луганській області «Про розгляд звернення» № 02-19/423 від 10 квітня 2020 року вбачається, що керівництво споживчого кооперативу «Камелот» не надало Головному управлінню Держпраці у Луганській області вищевказану інформацію. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно із ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. З ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» вбачається, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Разом з тим згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, в цивільному судочинстві обов`язок доказування покладається на сторони. Таким чином суд зазначає, що в даному випадку обов`язок щодо доказування обґрунтованості своїх вимог покладається на позивача, як на сторону, що звертається з відповідними позовними вимогами. При цьому, жодних належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме в частині наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за невикористані дні щорічної основної відпустки, до матеріалів справи не надано. Окрім того, як вже зазначалось судом вище, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 14.12.2010 по 28.02.2019 без визначення конкретної суми, що підлягає стягненню, є неналежним способом захисту прав позивача, а тому без надання відповідних доказів щодо розрахунку вказаної компенсації за невикористанні дні щорічної основної відпустки, суд позбавлений можливості визначити розмір такої компенсації за спірний період. Таким чином, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, що має наслідком для відмови в їх задоволенні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач був звільнений від сплати судового збору, в той час як відповідач не заявив про наявність у нього будь-яких судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Outcome: dismissed