Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - [PERSON]) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON]), третя особа - [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON]), про стягнення авансу за попереднім договором. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 12.08.2011 р. між [PERSON], від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2104, відповідно до умов якого, сторони домовились до 12.10.2011 р. укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,0618 Га, кадастровий номер 8 000 000 000:91:442:001 за ціною 2 280 000 грн. [PERSON], в гарантійне забезпечення підписання основного договору з свого боку, передав [PERSON] гарантійну суму у розмірі 2 280 000 грн. У відповідності до умов попереднього договору сторони мали укласти основний договір не пізніше 12.10.2011 р. [PERSON] у визначений строк не виконала взяті на себе зобов'язання, від виконання своїх зобов'язань ухиляється, а також, не повернула переданий [PERSON] аванс у розмірі 2 280 000 грн., в зв'язку з чим, [PERSON] звернувся за захистом порушеного права до суду. Представник позивача до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 109). Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, явку представника не забезпечила, представник третьої особи вчергове направив на адресу суду заяву про відкладення розгляду справи (а.с. 107). На виконання вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України, судом було направлено запит до органів реєстрації місця проживання фізичної особи (а.с. 13), згідно отриманої відповіді [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15 - 16). Згідно ст. 74 ЦПК України судові повістки - про виклик та телеграми зі зворотнім повідомленням направлялись за зареєстрованим у вставленому законом порядку місця проживання фізичної особи - відповідача. У разі ж їх відсутності за даною адресою, вважається, що судовий виклик вручений належним чином. [PERSON] в судові засідання не з'явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Так, в судове засідання відповідач викликалася судовими повістками зі зворотнім повідомленням, про явку в судове засідання на 15.07.2014 р., 20.08.2014 р., 20.11.2014 р., 06.03.2015 р. (а.с. 20, 24, 33 - 34, 69, 76 - 78, 97, 101 - 103). У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України). Відповідно до статті 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. Справа перебуває на розгляді в суді з 16.06.2014 р., відповідачем та третьою особою було використане своє право на апеляційне оскарження ухвали про відкриття провадження у справі в частині недотримання підсудності спору, крім того, таке положення закону пов'язане із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст. 157 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Зважаючи на відсутність заперечень представника позивача, суд приходить до висновку про можливість розгляду позову у відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення по справі. Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Як встановлено судом, 12.08.2011 р. між [PERSON], від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2104, відповідно до умов якого, сторони домовились до 12.10.2011 р. укласти договір купівлі - продажу земельної ділянки 0,0618 Га, кадастровий номер 8 000 000 000:91:442:001 за ціною 2 280 000 грн. [PERSON], в гарантійне забезпечення укладення основного договору з свого боку, передав [PERSON] гарантійну суму у розмірі 2 280 000 грн. (а.с. 4 - 7) 15.05.2014 р. [PERSON] на адресу [PERSON] та [PERSON] була направлена вимога про повернення суми сплаченого авансу на відповідний поточний рахунок, що підтверджується копіями вимоги, квитанціями та описами вкладення у цінний лист (а.с. 8 - 10). [PERSON] у визначений строк, не виконала взяті на себе зобов'язання, від виконання своїх зобов'язань ухиляється, попередньо оплачена вартість земельної ділянки за попереднім договором від 12.08.2011 р. повернута не була. Судом було досліджено укладений між сторонами попередній договір від 07.12.2010 р., відповідно до п. 2 даного договору [PERSON] передав [PERSON] в гарантійне забезпечення укладення основного договору гарантійну суму у розмірі 2 285 000 грн. Дані доводи позову [PERSON], [PERSON] спростовані не були, справжність укладеного попереднього договору, не заперечувалась. Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема , є договори та інші правочини. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а правилами ч. 1 ст. 22 цього Кодексу встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі - продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст. 220 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Згідно зі ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації -з моменту державної реєстрації. Тобто, з державною реєстрацією правочину в розумінні ст. 210 ЦК України, відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, закон пов'язує визначення моменту укладення договору, а відтак, і набуття сторонами прав і обов'язків за договором купівлі-продажу. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов являються неприпустимими, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, на основі з'ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача попередньо оплачену вартість земельної ділянки за попереднім договором від 12.08.2011 р. у розмірі 2 280 000 гривень, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 3 654 грн. судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved