Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про визнання за [PERSON] права власності на 22/100 ідеальних часток будинковолодіння за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, с. Крихівці, вул. Крихівецька, будинок №34-34а-34б. Представником Позивача подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив задовольнити позовні вимоги. Зокрема, позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] являється власником 22/100 ідеальних часток будинковолодіння за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, с. Крихівці, вул. Крихівецька, будинок №34-34а-34б, що також підтверджено Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2015 року у цивільній справі №344/9557/15-ц, яким було скасовано рішення виконавчого комітету Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради в частині визнання за [PERSON] права власності на 22/100 вищевказаного будинковолодіння. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив та подав заяву про визнання позову, в якій просив розглядати справу без його участі. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2015 року у цивільній справі №344/9557/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], виконавчого комітету Крихівецької сільської ради Івано-Франкіської міської ради про визнання незаконним рішення, яке набрало законної сили 22 серпня 2015 року, позов [PERSON] задоволено; визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради №10 від 29 лютого 2000року «Про право власності на житлові будинки» в частині визнання права власності на 22/100 ідеальних частин будинковолодіння по вул. Криховецька №34 за [PERSON] та в частині визнання права власності на 55/100 ідеальних частин будинковолодіння по вул. Криховецька №34 за [PERSON]; визнано недійсним свідоцтво про право власності на будинковолодіння видане 14 березня 2000 року, видане виконавчим комітетом Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради та скасовано реєстрацію права власності здійснену 14 березня 2000 року Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації, записану в реєстрова книга №1 за реєстровим №252. Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки у цивільній справі № 344/9557/15-ц брали участь ті самі особи, зокрема, [PERSON] та [PERSON], що і в даній цивільній справі №344/12775/16-ц, Суд звертає увагу на те, що обставини, встановлені Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2015 року у цивільній справі №344/9557/15-ц, яке набрало законної сили 22 серпня 2015 року, є преюдиційними та не підлягають доказуванню в рамках даної цивільної справи. Так, як встановлено судом у справі № 344/9557/15-ц: «до матеріалів справи додано Договір дарування, посвідчений 15.03.1966 року нотаріусом Богородчанської державної нотаріальної та зареєстровано Виконкомом Крихівецької сільської ради 18.03.1966 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар від [PERSON] будинок і примикаючи до нього господарські приміщення, що знаходяться в с. Крихівці»; «із розрахунку ідеальних часток в загальній власності будинковолодіння по вул. Миру, 34 в с. Крихівці, від 02.07.1996 року та технічного паспорта, складеного 02.07.1996 року, позивач займає … 71/100 будинковолодіння»; «[PERSON] не набув права власності на частку майна [PERSON], оскільки жодного правочину про відчуження частини свого майна позивач не укладала. Таким чином у виконавчого комітету Крихівецької сільської ради відсутні були підстави для винесення рішення про визнання права власності за відповідачем». Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №69674113 від 04 жовтня 2016 року (а.с. 12) будинок (домоволодіння) 34-34а-34б за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, с. Крихівці, вулиця Крихівецька належить на праві власності [PERSON] (частка власності 23/100), [PERSON] (частка власності 22/100), [PERSON] (частка власності 22/100), [PERSON] (частка власності 33/100). Враховуючи вищезазначене, а також те, що Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2015 року у цивільній справі №344/9557/15-ц, яке набрало законної сили 22 серпня 2015 року, встановлено незаконність визнання за [PERSON] права власності та 22/100 спірного домоволодіння, Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом про визнання за нею права власності на 22/100 спірного будинковолодіння. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав лю¬дини та основоположних свобод (Протокол ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997р.) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 7 статті 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності. Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (стаття 386 ЦК України). А відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В даній цивільній справі Відповідачем подано до суду заяву про визнання позову. Відповідно до частини 1, 4-5 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Враховуючи все вищевикладене в сукупності, зокрема, вимоги чинного законодавства України про захист права власності та висновки, викладені в Рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2015 року у цивільній справі №344/9557/15-ц, яке набрало законної сили 22 серпня 2015 року, зважаючи на визнання позову Відповідачем, Суд приходить до висновку про те, що визнання Відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав третіх осіб, а, відтак, є всі підстави для прийняття заяви Відповідача про визнання позову та задоволення позову [PERSON] на підставі положень статті 392 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат слід вирішити відповідно до положень статті 88 ЦПК України. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав лю¬дини та основоположних свобод, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 386, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 61, 174 ЦПК України,

Outcome: approved