Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

[PERSON] у вересні 2020 року звернувся до Київського районного суду м. Харкова із заявою про видачу обмежувального припису, а саме просить суд: 1) видати обмежувальний припис [PERSON] на строк 6 (шість) місяців з заборонами щодо: - перебування в місці проживання (перебування) [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - наближення на 50 м. до місця роживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] та [PERSON] , а саме: 1) комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 100 Харківської міської ради» за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 51-б; 2) комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №13» Харківської міської ради за адресою: м. Харків, вул. Тракторобудівників, 142-А, 3) місця реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 4) місця проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - розшукування [PERSON] та [PERSON] особисто та через третіх осіб, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; - ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] та [PERSON] або контактування з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Вимоги заяви обґрунтовує тим, що він з 20.05.2015 перебуває у шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що було складено відповідний актовий запис № 555. 28.06.2015 у них в шлюбі народився син - [PERSON] . Разом з сином вони мешкали за місцем реєстрації позивача, в квартирі [ADDRESS] . 04.11.2019 приблизно о 19.00 за вказаною адресою, на ґрунті стійких не неприязних взаємовідносин, між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт, результатом якого є кримінальне провадження № 120192220470006379 від 29.11.2019 за ч. 1 ст. 125 КК України, яке перебуває на розгляді у Московському районному суді м. Харкова. На теперішній час, він не проживає разом з [PERSON] та в судовому порядку вирішують питання про розірвання шлюбу та визначення місця проживання їхнього сина [PERSON] . 30.08.2020 приблизно в 21.30 за адресою: де заявник проживає разом з сином ( [ADDRESS] ) [PERSON] , разом зі своєю матір`ю [PERSON] , вчинили бійку, під час якої вони розпилили слиногінний газ в його обличчя та малолітнього сина [PERSON] , в зв`язку з чим, 03.09.2020 працівниками поліції були складені термінові заборонні приписи стосовно кривдника [PERSON] та її матері. З огляду на зазначене та наявності, на думку заявника, неодноразового фізичного насильства, що чинить [PERSON] відносно нього та їхнього сина, вважає, що він є жертвою домашнього насилля, а тому звертається до суду з дійсною заявою. Заявник [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, оскільки вважають, що на заявника поширюється дія Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Просить суд видати обмежувальний припис строком на 6 місяців, в тому числі заборонити [PERSON] перебувати за місцем фактичного мешкання заявника : [ADDRESS] . Заінтересована особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Довірила представляти свої інтереси адвокату Багмат П.Д. Представник заінтересованої особи - адвокат Багмат П.Д. в судовому засіданні надав письмові заперечення в яких проти задоволення заяви про видачу обмежувального припису заперечував з тих підстав, що [PERSON] було подано до Московського районного суду міста Харкова позовну заяву про визначення місця проживання дитини [PERSON] , оскільки [PERSON] ігнорує виконання рішення Виконавчого комітету Харківської міської рали №15 від 29.01.2020 року про встановлення фізичним особам порядку участі у вихованні малолітніх дітей, відповідно до якого [PERSON] було встановлено порядок його участі у вихованні сина [PERSON] . Однак, [PERSON] викрав дитину в [PERSON] та не повертає її до місця проживання та постійної реєстрації з матір`ю [PERSON] , а навпаки, переховує дитину в місті Харкові та не надає можливості їй навіть зустрітися з дитиною, що й стало поштовхом до непорозумінь між сторонами. Також в своїх запереченням представник позивача зазначив, що твердження заявника про перебування на розгляді в Московському районному суді міста Харкова обвинувального акту відносно [PERSON] не може братися судом до уваги, як беззаперечний доказ умисного або ненавмисного вчинення нею домашнього насильства відносно заявника по справі, оскільки обвинувального вироку який набрав законної сили у справі на сьогоднішній день не має. Щодо термінових заборонних приписів складених стосовно [PERSON] представник в запереченнях зазначає, що вони складені відносно неї, як потерпілої особи, а також не за місцем реєстрації заявника тане за адресою його проживання. Крім того, вказаний припис оскаржується в суді з підстав його незаконності, тому він не може бути належним та допустимим доказом у даному провадженні. Також представник зазначає, що у зазначений день конфлікт стався не між заявником та [PERSON] , а між заявником та матір`ю [PERSON] - [PERSON] в ході якого [PERSON] отримала від заявника тілесні ушкодження, що підтверджується висновком фахівця з питань судово-медичної експертизи. За вказаним фактом [PERSON] 03.09.2020 до Київського ВП ГУНП в Харківській області подала заяву в порядку ст. 214 КПК України про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 125 КК України та ч. 1 ст. 126 КК України. Крім того, представник вказує про те, що заявник замовчує про те, що це не перший випадок нанесення ним тілесних ушкоджень , оскільки 27.12.2019 він наніс легких тілесних ушкоджень [PERSON] про що свідчить висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи КЗОЗ ХОБСМЕ № 1731-2019 від 28.12.2019 та довідка ХМКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова № 10/21988 від 27.12.2019. Також представник заінтересованої особи звертає увагу суду на те, що заявником не надано належних та допустимих доказів щодо місця проживання заявника, та доказів того, що він та його син регулярно або час від часу відвідують заклади, до яких просить заборонити наближення [PERSON] на 50 м. Таким чином, представник заявника зазначає, що належних та допустимих доказів про вчинення домашнього насильства [PERSON] заявником не надано. Суд заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Правовідносини, що склалися між учасниками справи, зокрема заявником [PERSON] та заінтересованою особою [PERSON] регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні. 07.11.2011 року Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 року прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що сторони з 20.05.2015 перебувають у шлюбі, який був зареєстрований Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що було складено відповідний актовий запис № 555. Від шлюбі мають сина - [PERSON] , [INFO] . Разом з сином вони мешкали за місцем реєстрації позивача, в квартирі [ADDRESS] . Наразі, сторони разом не мешкають та в судовому порядку вирішують питання щодо розірвання шлюбу. Як доказ вчинення домашнього насильства в сім`ї заявник посилається на наявність обвинувального акту, який відповідно до роздруківки з сайту судова влада перебуває в провадженні Московського районного суду міста Харкова стосовно [PERSON] , потерпілою особою в якому є [PERSON] . Однак, в розумінні вимог статті 82 ЦПК України, лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом також встановлено, що 03.09.2020 стосовно [PERSON] та її матері складено терміновий заборонний припис у зв`язку з скоєнням нею домашнього насильства, а саме: 30.08.2020 о 21.50 за адресою: [ADDRESS] вчинила сварку з чоловіком в ході якої висловлювала образи та погрози, кидалась в бійку по відношенню до чоловіка та неповнолітнього сина та застосувала слізогінний газ в обличчя чоловіку та неповнолітнього сина, однак, суд зауважує, що вказані приписи були складені не за адресою місця проживання заявника та його неповнолітнього сина, та крім того, вказані приписи оскаржуються у судовому порядку, а тому не можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ. Крім того, при вирішенні питання щодо встановлення обмежувального припису, суд також приймає до уваги той факт, що така поведінка [PERSON] могла бути спровокована поведінкою заявника [PERSON] , який відповідно до заяви [PERSON] від 03.09.2020 до Київського ВП ГУНП в Харківській області, начебто, не враховуючи наявність рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 29.01.2020 № 15 про встановлення участі у вихованні малолітніх дітей, незаконно ховає [PERSON] . Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому. Відповідно до п. 7, 9 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що заявником не надано належних та допустимих доказів, що заінтересована особа [PERSON] чинить відносно нього фізичне насильство та що у суду є підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки заявник на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, у суду відсутні підстави для задоволення заявлених вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник як на підставу для задоволення заяви не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні заяви за її недоведеністю. Конфлікт, що мав місце 03.09.2020 між заявником та заінтересованою особою не може бути розцінений судом як факт домашнього насильства, а відносини між чоловіком та дружиною, які мешкають окремо один від одного та не можуть мирно вирішити питання, щодо порядку участі у вихованні дитини та місці її проживання, не є такими, за умови яких суд прийшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування відносно [PERSON] обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчить лише про неприязні стосунки між ними, тобто подружжям, яке намагається поділити спільну дитину. Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення випадків домашнього насильства, вчиненого [PERSON] відносно [PERSON] до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства відповідно до положень статті 16 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відсутні також в матеріалах справи і докази того, що вони поставлені на профілактичний облік, як кривдники. Суд також не встановив ризиків настання будь-якого насильства з боку заінтересованої особи стосовно заявника в майбутньому. З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених [PERSON] вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил статті 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed