Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , просила встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] : - виділити [PERSON] у користування окрему житлову кімнату площею 21,4 кв.м; - виділити [PERSON] у користування окрему житлову кімнату площею 23,1 кв.м., залишити в загальному користуванні співвласників квартири [PERSON] та [PERSON] місця загального користування: кухню площею 17,9 кв.м, ванну кімнату площею 5,5 кв.м, вбиральню площею 2,7 кв.м, холу площею 20,8 кв.м» 07 лютого 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрите провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 12 травня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про продовження розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та доказів долучених до позову, свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між сторонами 08 жовтня 2011 року був укладений шлюб, який на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року, визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , в порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири, та Ѕ частини квартири залишено у власності відповідача. У встановленому порядку позивач зареєструвала право на належну її Ѕ частину спірної квартири. З метою вирішення в позасудовому порядку питання щодо подальшого володіння та користування спірною квартирою, позивач декілька разів зверталася до відповідача з письмовою пропозицією, однак дані пропозиції залишилися без належного реагування. Позивач не має змоги проживати у спірній квартирі, оскільки не визначений порядок користування квартирою, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідач в судовому засіданні не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, правом надання відзиву на позов та докази на спростування заявлених вимог не скористався. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 08 жовтня 2011 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . 23 червня 2017 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2017 року було встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та факт ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] за період з 31 січня 2011 року по 08 жовтня 2011 року. Постановою Апеляційного суду Київської області від 19 березня 2018 року, заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2017 року залишено без змін. 03 грудня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, задоволено. Визнано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 97,4 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 97,4 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м., залишивши у власності [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 97,4 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м.. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 7 307 (сім тисяч триста сім) гривень 45 (сорок п`ять) копійок. 23 травня 2019 року Київським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року залишено без змін. Згідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 172626823, що 27 червня 2019 року зареєстровано право власності (номер запису про право власності: 32250970) державним реєстратором Крижевським Віталієм Вадимовичем, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, за [PERSON] на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14. За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. За нормою статті 63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу України предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора). Відповідно до даних технічного паспорту - квартира [ADDRESS] розташована на 13-му поверсі поверхового будинку, складається з двох кімнат житловою площею 44,5 кв.м, у тому числі: 1-а кімната -23,1 кв.м, 2-а кімната - 21,4 кв.м, та місць загального користування: кухня площею 17,9 кв.м, ванна кімната площею 5,5 кв.м, вбиральня площею 2,7 кв.м, холу площею 20,8 кв.м., квартира обладнана балконом 30% (терасою) заскленим 80% 6,0 кв.м., загальна площа квартири - 97,4 кв. м. (а.с.18-21) Виходячи з предмету позову, [PERSON] просить виділити в користування жилу кімнату площею 21,4 кв.м, у зв`язку з чим інша житлова кімната площею відповідно 23,1 кв.м. залишаються у користуванні за [PERSON] . За змістом положень статті 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15. Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач та відповідачі є співвласниками, в рівних частинах, квартири [ADDRESS] , між співвласниками виникають спори щодо порядку володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю, тому суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, вважає за можливе визначити порядок користування спірною квартирою виділивши [PERSON] у користування окрему ізольовану житлову кімнату площею 21,4 кв.м, оскільки такий порядок користування спірною квартирою не порушує прав та законних інтересів іншого співвласника квартири, яким залишається у користування одна окрема житлова кімната площею 23,1 кв.м., та враховуючи той факт, що в даному випадку неможливо забезпечити точну відповідність реальних часток співвласників їх ідеальним часткам, підстав вважати, що визначення такого порядку користування житловими приміщеннями ущемляються житлові права відповідача, судом не встановлено. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 840 гривень 40 копійок, який сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved