Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

[PERSON] та [PERSON], за участю зацікавленої особи Генічеського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області звернулись до суду із заявою про встановлення факту укладення шлюбу та народження дитини на тимчасово окупованій території України, у якій просили встановити факт укладення шлюбу 21 квітня 2016 року на тимчасово окупованій території України у м. Алушта, АР Крим між [PERSON] та [PERSON], та народження їх доньки - [PERSON], [INFO]., на тимчасово окупованій території України у м. Алушта, АР Крим. Свої вимоги заявники мотивували тим, що вони є громадянами України, та 21 квітня 2016 року [PERSON] та [PERSON] на тимчасово окупованій території України в м. Алушта, АР Крим уклали шлюб, за яким [PERSON] взяла собі прізвище чоловіка - [PERSON], у зв'язку з чим їм було видано свідоцтво про шлюб, яке не визнається на території України. Від спільного проживання у шлюбі, [INFO] року у них народилась донька - [PERSON]. Пологи відбулись на тимчасово окупованій території України, у Алуштинській центральній міській лікарні, м. Алушта АР Крим, про що було видано медичне свідоцтво про народження серії 35 за № [NUMBER] від 23 листопада 2016 року. У зв'язку з тим, що АР Крим є тимчасово окупованою територією України, а видані заявникам документи є недійсними і не створюють правових наслідків на території України, у результаті чого заявники не можуть отримати свідоцтво про шлюб та народження дитини в органах РАЦС Міністерства юстиції України, тому змушені були звернутись до суду про встановлення відповідних фактів. У судове засідання заявники не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали суду письмову заяву у якій прохали розгляд заяви провести у їх відсутність, вимоги заяви підтримали. Представник заінтересованої особи Генічеського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області у судове зсідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав заяву про розгляд справи у їх відсутність, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення заявників, дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно з п.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014р. сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією. Частиною першою статті 257-1 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь - якого суду за межами такої території України, незалежно від місця проживання заявника. Пунктом 7 ч.1 ст. 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, за змістом ст.11 ЦПК України право визначення меж та предмету позову, а також підстав позову, надано позивачеві. Згідно з ч.2 ст. 64 ЦПК України, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Питання щодо можливості використання як доказів документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасового окуповані території України, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Як вбачається із матеріалів справи, заявницею [PERSON] надано у якості доказів копію медичного свідоцтва про народження серії 35 № [NUMBER], видану 23 листопада 2016 р. Алуштинською центральною міською лікарнею, відповідно до якої [PERSON] народила дитину дівчинку [INFO]. Разом з тим, суд не може оцінити вищевказаний документ у якості належного та допустимого доказу по справі, так як у ньому містяться відомості, що суперечать іншим відомостям, долученим до справи заявником. Зокрема суд вважає суперечливими відомості щодо зазначення прізвища матері дитини, так як фактично до суду звернулась [PERSON], про що свідчить і копія паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого [PERSON], а в наданому у якості доказу медичному свідоцтві про народження серії 35 № [NUMBER], вказано, що дитину народила [PERSON]. Доводи свідка [PERSON] про те, що вона бачила як [PERSON] перебувала у стані вагітності, та потім народила дівчинку, не спростовують вище наведених доводів суду. Оскільки у відповідності, до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У зв'язку з цим, вимоги заяви в частині встановлення факту народження дитини не підлягають задоволенню. Що стосується решти вимог заяви, суд зазначає наступне. Порядок реєстрації шлюбу в Україні встановлений ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Відповідно до ст. 18 даного Закону про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво. Бланки свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану виготовляються за затвердженими Кабінетом Міністрів України зразками та їх описами. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» відповідно до п. 4 ст. 273 ЦПК України суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах РАГС не зберігся відповідний запис чи відмовлене в його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акта громадського стану. Тобто факт реєстрації шлюбу може бути встановлений у порядку окремого провадження за умови наявності у минулому актового запису. Пунктом 18 даної постанови роз'яснено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно свідоцтва про шлюб від 21 квітня 2016 року серії [NUMBER], виданого Алуштинським міським відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, 21 квітня 2016 року між [PERSON], громадянином Російської Федерації та [PERSON], громадянкою Російської Федерації, зареєстровано шлюб. Проте відомостей про прийняття громадянства іншої держави заявниками суду не надано, тоді як до суду із вказаною заявою звернулись громадяни України. Відповідно ст. 4 Конституції України,в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Отже, суд не може визнати допустимим доказом надану заявниками копію свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] з [PERSON], так як дане свідоцтво видане неправомочним органом і не відповідає вимогам національного законодавства України, та в силу недійсності не може створювати або підтверджувати будь які права та обов'язки для заявника та підтверджувати відповідні факти. Крім того, заявники [PERSON] та [PERSON] згідно даних свідоцтва про шлюб є громадянами іншої країни. Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів. Задоволення ж заяви [PERSON] та [PERSON] у викладеній ними редакції неможливе, оскільки за загальними приписами цивільного та сімейного законодавства України захист порушеного права та його відновлення можливе лише за умови правомірності цього права. Поновлення ж нелегітимного права заявниками обраним ними шляхом (способом), всупереч встановленого законом порядку, не допустимо, оскільки таке поновлення буде порушенням вимог законодавства України. Таким чином, суд вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до висновку, що заявниками не надано суду належних та допустимих доказів підтверджуючих як їх право звернення до суду так і їх вимоги викладені у заяві. З огляду на наведене, в задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed