Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця. З урахуванням уточнених 08 грудня 2016 року позовних вимог прохають суд визнати договір від 03 лютого 2016 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між продавцем [PERSON], [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], недійсним в частині покупця [PERSON], та визнати покупцями за даним договором [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позову зазначають, що вони проживали за адресою: [INFO], але мали бажання купити квартиру поближче до онуки [PERSON] Як тільки їм стало відомо, що у будинку, де проживає їх онука зі своєю сімєю, продається квартира, то почали шукати покупців на квартиру, у якій проживали. У січні 2016 року вони одержали в якості завдатку від [PERSON], грошові кошти у розмірі 85 000,00 грн. за продаж квартири за адресою: [ADDRESS]. За ці гроші вони, вирішили придбати собі квартиру за адресою: [ADDRESS], за попередньою домовленістю з продавцем [PERSON]. Вони мали намір та бажання в подальшому придбану квартиру, подарувати правнуку [PERSON], або оформити на нього заповіт. Оскільки у м.Першотравенську, Дніпропетровської області, дуже великі черги до нотаріуса продавець квартири [PERSON], якому терміново потрібні були кошти, запропонував оформити договір купівлі-продажу у м. Дніпро, у знайомого нотаріуса, без їх, присутності. Оскільки вони старі люди, хворіють, а [PERSON], майже не виходить з квартири, тому вони віддали грошові кошти у розмірі 60 000,00 грн. своїй онуці, відповідачу [PERSON], для оформлення вищевказаного правочину. 03 лютого 2016 року, відповідач [PERSON], [PERSON] та [PERSON], разом поїхали до м. Дніпро, де повинні були оформити договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. Покупцями та власниками вищевказаної квартири повинні були бути вони. Договір купівлі-продажу знаходився у їх онуки [PERSON], оскільки вони їй довіряли. У жовтні 2016 року вони намагались оформити субсидію, у звязку з чим звернулись до ПП «Комунальщик-1» для одержання довідки про склад сімї. З одержаної довідки дізнались, що власником квартири за адресою: [ADDRESS], є їх онука [PERSON] Крім того, за вищевказаною адресою, зареєстрований колишній власник квартири [PERSON] Вони звернулись до онуки з вимогою надати договір купівлі-продажу квартири. Отримавши договір купівлі-продаж побачили, що власником квартири в якій вони проживають є їх онука [PERSON], що підтверджується також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вони весь час після продажу своєї квартири, проживають у спірній квартирі [ADDRESS]. Зробили у цій квартирі ремонт. Іншого житла для проживання не мають. Їх онука - відповідач [PERSON], весь цей час разом зі своєю сімєю проживає за адресою: [INFO]. Вважають, що при укладанні 03 лютого 2016 року договору купівлі-продажу [ADDRESS] ([PERSON]), м.Першотравенська, Дніпропетровської області, покупцем порушено вимоги ч. 5 ст. 203 ЦК України, так як з його боку правочин не був спрямований на реальне настання тих правових наслідків, що обумовлені ним проживання в квартирі та користування нею, а тому, згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, є всі законні підстави визнати цей договір, як оспорюваний правочин, недійсним в частині покупців. У ході судового розгляду позивач [PERSON], яка діяла від свого імені та на підставі довіреності від імені [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, прохала суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги визнала у повному обсязі, прохала суд позов задовольнити. Пояснила суду, що її дідусь та бабуся, які є позивачами по справі мали намір придбати квартиру у будинку де вона проживає з сімєю. Коли на першому поверсі будинку звільнилася квартира то вони вирішили її придбати. У звязку з тим, що позивачі похилого віку вона поїхала укладати угоду купівлі-продажу самостійно, зі своїм на той час чоловіком [PERSON] Спочатку вони мали намір оформити договір на свого сина, який є неповнолітнім, але нотаріус їм повідомила, що тоді потрібні деякі додаткові документи, але вони не мали наміру збирати дані документи , а тому оформили договір купівлі продажу квартири на неї. При оформленні договору [PERSON] надав їй дозвіл на купівлю квартири, а нотаріус розяснила наслідки такого придбання нерухомого майна. У судовому засіданні 07 червня 2017 року позивач [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені позивача [PERSON], а також відповідач [PERSON] повідомили суд, що ними подано всі документи, прохали вирішити справу по суті за наявними в ній доказами. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Третя особа [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнав, надав суду заперечення відповідно до яких, згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважає, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 65 Сімейного Кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як вбачається з матеріалів справи, а саме договору купівлі - продажу, спірну квартиру було придбано ним та його на той час дружиною під час шлюбу, тобто спірна квартира належить їм на праві спільної сумісної власності, і він має на неї такі самі права як і його дружина. Надання його згоди на придбання спірної квартири підтверджено договором купівлі - продажу, в якому нотаріус засвідчив надання такої згоди. Більш того, всі перемовини по придбанню спірної квартири вів він від свого імені, також він займав кошти у іншого чоловіка саме для придбання цієї квартири і саме для своєї на той час дружини, відповідача по даній справі [PERSON] Позивачі продали свою квартиру тільки через два місяці після того, як вони придбали спірну квартиру. Всі кошти які отримали позивачі були витрачені ними на власний розсуд. У них з [PERSON] на теперішній час виник майновий спір по розподілу спільного майна, до якого входить і спірна квартира. Розгляд справи про поділ майна зупинено до вирішення по суті цієї справи. Саме з причини того, що дана спірна квартира підлягає розподілу між ним та відповідачем [PERSON] і виник цей позов з метою зменшення кількості майна, яке підлягає поділу. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає встановленими наступні факти та обставини. Відповідно дост. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 214 ЦПК Українивстановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 16 червня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Першотравенського міського управління юстиції в Дніпропетровській області. Відповідно до рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Третього лютого 2016 року [PERSON] придбала у [PERSON] та Бабич (до шлюбу [PERSON]) [PERSON] квартиру №62 по вул.Карла Маркса, м.Першотравенська, Дніпропетровської області, підтвердженням чого є договір купівлі продажу серії НАТ №212849, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №65. Право власності [PERSON] на вищезазначену квартиру також підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 52848606 від 09.02.2016 року та №74107826 від 28 листопада 2016 року. Відповідно до п.8 зазначеного вище договору, купівля квартири проводиться за згодою чоловіка покупця [PERSON], справжність підпису якого на заяві посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 03.02.2016 року за р.№64. У заяві про надання згоди [PERSON] зазначив, що він підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання вищевказаного обєкту є їх з [PERSON] спільною сумісною власністю. Придбаний будинок також буде обєктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається ними під час шлюбу. При цьому зазначив, що даний правочин відповідає інтересам їх сімї. Відповідно до розпорядження міського голови м.Першотравенська №67-р від 18 лютого 2016 року вулиця Карла Маркса в м.Першотравенську Дніпропетровської області переіменована у вулицю Кобзаря. 24 травня 2016 року позивачі [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу належної їм на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS], за 149\~000,00 гривень, з яких 85\~000,00 гривень вони отримали до підписання договору купівлі-продажу, решту 64\~000,00 гривень, [PERSON] зобовязався сплатити до 01 грудня 2017 року, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири серії НАІ № 571981 від 24 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу [PERSON] 15 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Згідно позовної заяви квартира [ADDRESS] ( [PERSON]) м.Першотравенська Дніпропетровської області є обєктом, який підлягає розподілу. 22 листопада 2016 року провадження по справі про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] зупинено. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу на підставі договору дарування. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя /Правова позиція ВСУ у справі № 6-612цс15/. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення положень ст.10,60 ЦПК України, позивачами не надано до суду належних та допустимих доказів того, що саме за кошти які належали їм була придбана спірна квартира. Так позивачі посилаються на той факт, що спірна квартира була придбана ними на гроші, які вони отримали від продажу належної їм на праві спільної часткової власності квартири №28 за адресою вул.Горького, будинок №16 м.Першотравенська, Дніпропетровської області, договір купівлі-продажу якої був нотаріально посвідчений 24 травня 2016 року, тоді як спірна квартира була придбана третього лютого 2016 року, тобто на три місяці раніше. Доказів отримання ними від [PERSON] грошових коштів до 03 лютого 2016 року та передання даних коштів [PERSON] для придбання спірної квартири позивачі суду не надали, так як не надали суду доказів, що вони уповноважували відповідачку укласти договір купівлі квартири від їх імені. Перевіряючи доводи позивачів про те, що у відповідність до ч.5 ст.203 ЦК України договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] є недійсним в частині покупців. Згідно вимог ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що з 25 травня 2016 року за спірною адресою зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON], які знаходяться в родинних відносинах з [PERSON], а саме відповідач є онукою позивачів, тобто посилання позивачів на ч.5 ст.203 ЦК України, як на підставу недійсності договору купівлі продажу квартири в частині покупця є необгрунтованими. Суд повно та всебічно вивчивши докази, прийшов до висновку що вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця не підлягають задоволенню. Позивачі звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним у частині покупця, не довели у чому саме полягало порушення їх прав за даним договором. Отже, аналізуючи досліджені докази, суд вбачає недоведеність позовних вимог позивачами про визнання недійсним договору купівлі-продажу у частині покупця, оскільки належних та допустимих доказів, які містять достовірні фактичні дані, з яких можливо було б зробити безумовний висновок про те, у чому саме полягало порушення прав позивачів за даним договором, суду позивачами надано не було. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed