Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

[PERSON] у поданій нею до суду до Акціонерного товариства «Українська залізниця» позовній заяві просить стягнути з відповідача на її користь: -заборгованість по заробітній платі у розмірі 9815,15 грн з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та зборів; -компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 2480,42 грн без утриманням із цієї суми передбачених законом податків та зборів. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка послалася на те, що 01.09.2016 відбулася реорганізація структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» шляхом його злиття, як наслідок її було переведено до виробничого підрозділу «Іловайське БМЕУ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця». 17.03.2017 начальником структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» Косий Ю. П. видано наказ № 236/ДНД від 17.03.2017 «Про встановлення простою». 28.04.2017 першим заступником начальника регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» Носулько О.О. видано наказ № 645-113-1 від 28.04.2017 «Про деякі питання діяльності РФ «Донецька залізниця», яким передбачено скорочення штату та вивільнення працівників відповідно до вимог чинного законодавства. 03.05.2017 їй (позивачці) видано повідомлення про ліквідацію та виведення зі штатного розпису посади. 10.07.2017 структурним підрозділом АТ «Українська залізниця» видано наказ № 6719/ДН-ОС про її звільнення з 17.07.2017 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, з яким її ознайомлено особисто. У день звільнення відповідач не провів з нею повний розрахунок, як наслідок має перед нею непогашену заборгованість із заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року у розмірі 9815,15 грн Крім того, у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати, відповідач має сплатити їй компенсацію за втрату частини заробітної плати у розмірі 2480,42 грн. Судовою ухвалою від 31.08.2020 відкрито спрощене провадження у справі за дійсним позовом з повідомленням сторін, справу призначено у судове засідання для розгляду по суті, а також постановлено про витребування доказів (а.с.31-32). У судове засідання позивачка, представник позивачки, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися: від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи у його відсутність з посиланням на підтримання позову у повному обсязі (а.с.80). Представник відповідача Цимбалюк В. Г. , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву (за текстом письмових пояснень) про розгляд справи у його відсутність з посиланням на невизнання позову у повному обсязі через відсутність заборгованості по зарплаті перед позивачем (а.с.51-52). З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків. Судом установлено, що [PERSON] з 09.07.2007 перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах. 17.07.2017 звільнена у зв`язку зі скороченням штату - п.1 ст.40 КЗпП. Зазначені обставини підтверджені відповідними записами у трудовій книжці позивачки (а.с.9-11) і не спростовані відповідачем. Постановою Кабінету Міністрів України №938 від 31.10.2018 Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» змінило тип з публічного на приватне та повне найменування на Акціонерне товариство «Українська залізниця». З тексту нової редакції Статуту АТ «Укрзалізниця», розміщеного на офіційному сайті Верховної Ради України за посиланням: https://zakon.rada.gov.ua/go/735-2015-n, Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Статтею 43 Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із частиною 1 статті 30 Закону України «Про оплату праці», другою частиною якої встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст.1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вирішуючи питання щодо порушення права позивачки на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на підприємстві відповідача та не проведення з нею повного розрахунку при звільненні, суд виходив з такого: Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За частинами 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд уважає встановленим той факт, що при звільненні позивачки відповідач не провів з нею повного розрахунку із заробітної плати. Так, за Індивідуальними відомостями про [PERSON] як застраховану особу згідно з Реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.81) фактичний заробіток позивачки за 01-03.2017 року склав 10346,85 грн. З доданих до позову табуляграм, виданих відповідачем на виконання ст.100 КЗпП України (а.с.19-23), убачається, що позивачці: за березень 2017 року всього нараховано 2875,49 грн, сума до виплати 2286,54 грн, за квітень 2017 року всього нараховано 2482,88 грн, сума до виплати 1974,35 грн, за травень 2017 року всього нараховано 1624,67 грн, сума до виплати 1291,91 грн, за червень 2017 року всього нараховано 507,71 грн, сума до виплати 403,72 грн, за липень 2017 року всього нараховано 2324,40 грн, сума до виплати 1883,46 грн. Загальний розмір нарахованої заробітної плати за період з березня 2017 по липень 2017 року склав 9815,15 грн, до виплати - 7839,98 грн. Відповідачем відомості щодо нарахування позивачці заробітної плати та інших виплат, належних їй при звільненні не спростовані та суду не надані докази, що такі відомості є недостовірними. Відомістю на виплату грошей №2 (а.с.74-75) підтверджена обставина виплати позивачці заробітної плати за березень 2017 року в сумі 1120,33 грн. Тож, факт невиплати позивачці заробітної плати відповідачем не спростований. Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету, а саме: податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (168.1.1). Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (168.1.2.). Згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, з відповідача на користь позивачки слід стягнути заборгованість із заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року у розмірі 8694,82 грн (= 9815,15 грн - 1120,33 грн) з подальшим утриманням із цієї суми податків та зборів. Дістаючи висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Відповідачем не спростована та обставина, що у спірний період часу позивачка перебувала з ним у трудових правовідносинах, за що їй мала бути нарахована та сплачена заробітна плата. Проте, свого обов`язку з оплати праці позивачки відповідач не виконав, факт нарахування позивачці заробітної плати у спірний період часу та невиплати нарахованої заробітної плати відповідачем не спростований. Доказів про те, що у період з березня 2017 року по липень 2017 року позивачка не виконувала свої трудові функції, відповідачем не надано. На підтвердження факту нарахування заробітної плати позивачкою надані суду розрахункові листи, які містять відомості щодо нарахованої і виплаченої зарплати, як це передбачено ст.110 КЗпП і ст.30 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.95 № 108/95-ВР: «При кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати». У наведеній нормі йдеться про обов`язок роботодавця повідомляти працівнику про суми нарахованої зарплати, утримання з неї та суму виплаченої зарплати, тобто - про безумовний обов`язок роботодавця надати працівнику розрахунковий лист із відомостями про зарплату. На нормативному рівні не затверджена форма «зарплатного» розрахункового листа. Тож цей лист надається у довільній формі. Зазначені у цих розрахункових листах відомості щодо заробітної плати позивача відповідачем не спростовані і узгоджуються з відомостями, що містяться у наказі (розпорядженні) відповідача за підписом в.о. начальника дирекції залізничних перевезень [PERSON] за №6719/ДН-ОС від 10.07.2017 про звільнення позивачки, яким передбачена у тому числі вихідна допомога (а.с.12). Окремо суд зауважує, що закон не покладає на робітника обов`язку по веденню первинної документації, необхідної для нарахування та виплати заробітної плати, та доказуванню наявності таких документів. При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача щодо форс-мажорних обставин, що, на його розсуд, є підставою для невиконання обов`язку виплати ним заробітної плати позивачу, оскільки обставина непереборної сили є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання обов`язку (яким може бути стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку), а не підставою звільнення від самого обов`язку, в даному випадку по оплаті праці робітника. З огляду на наведене, окремо на не доведення відповідачем виконання свого обов`язку з оплати праці позивачки у спірний період часу, конституційне право позивачки на одержання винагороди за працю має бути захищено, позов в цій частині - задоволений частково. Вирішуючи спір щодо стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно із ст.2 цього Закону, компенсація втрати громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) на інші. За ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Таким чином, позивачка має право вимагати компенсацію втрати доходів за порушення строків їх виплати. Порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати визначений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 з наступними змінами. Відповідно до п.4 постанови КМУ № 159 від 21.02.2001 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків та обов`язкових платежів) прирості індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. З огляду на наведені підстави, суд уважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у загальному розмірі 2173,44 грн, виходячи з такого розрахунку (заробітна плата * індекс споживчих цін за період невиплати станом на липень 2020 року = сума компенсації): 1) 03.2017: 1755,16 грн (= 2875,49 грн - 1120,33 грн) * 0,274 = 480,91 грн; 04.2017: 2482,88 грн *0,263 = 653,00 грн; 05.2017: 1624,67 грн * 0,247 = 401,29 грн; 06.2017: 507,71 грн * 0,227 = 115,25 грн; 07.2017: 2324,40 грн * 0,225 = 522,99 грн; 2) 480,91 грн + 653,00 грн + 401,29 грн + 115,25 грн + 522,99 грн = 2173,44 грн. Тож позов підлягає частковому задоволенню. У зв`язку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 840,80 грн, виходячи з такого: Відповідно до пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в розрахунку на місяць у розмірі 2102,00 грн. Отже, при поданні позову судовий збір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі складав 840,80 грн (2102,00 грн х 0,4), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial