Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.04.2007 року; рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.09.2012 року шлюб між сторонами було розірвано; від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі України дитини - сина [PERSON], [INFO] в супроводі батька - позивача, без згоди матері дитини (відповідачки), про надання дозволу на оформлення проїзного документа дитини для виїзду за межі України в супроводі батька, який видається органами внутрішніх справ за місцем проживання, без посвідченого нотаріально клопотання матері дитини (відповідачки), посилаючись на те, що сторони після розірвання шлюбу проживають окремо; рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.06.2013 року було визначено місця проживання дитини разом із батьком (позивачем); на даний час відповідачка проживає у Херсонській області, відповідачка безпідставно та всупереч інтересам дитини фактично не надає письмового дозволу на тимчасовий виїзд сина [PERSON] за кордон разом із батьком - з метою відпочинку та загального розвитку дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити; відповідачка [PERSON] в судове засідання не з»явилась повторно, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, будь-яких заяв-клопотань від неї не надходило. Відповідно до положень ст.224 ЦПК України судом визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON] в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). Згідно ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Згідно ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (в редакції постанови №724 від 25.08.2010 року) - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється (в тому числі) - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В судовому засіданні встановлено: [PERSON] і [PERSON] (сторони) перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.04.2007 року; рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.09.2012 року шлюб між сторонами було розірвано; від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с.10, 13). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.06.2013 року, яке набрало законної сили 30.10.2013 року, визначено місця проживання дитини - сина [PERSON], [INFO] разом із батьком [PERSON], [INFO] (позивачем); зазначене рішення суду виконане - згідно копії акту про передачу дитини від 18.11.2013 року дитину було передано батькові (позивачу) в добровільному порядку (а.с.11-12). Згідно копії довідки форми №3 від 04.06.2014 року позивач [PERSON] зареєстрований разом із сином [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Як вбачається з копій листів позивача [PERSON] від 25.12.2013 року та від 27.01.2014 року (а.с.6-9) він двічі звертався до матері дитини - відповідачки [PERSON] з приводу надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон для відпочинку у супроводі батька дитини (позивача), на які, як стверджує позивач, згоди матері дитини він не отримав. Згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12.09.2012 року у справі №2-3310/12 про розірвання шлюбу між сторонами, відповідачка змінила (відновила) прізвище на «Скубанович». Як стверджує позивач, відповідачка [PERSON] на даний час фактично проживає за адресою [ADDRESS]. Як стверджує позивач [PERSON], він має можливість разом з сином [PERSON] організовувати відпочинок та оздоровлення на морі за межами України, фактична відмова матері дитини (відповідачки) у наданні згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі батька (позивача) та оформлення проїзного документа дитини суперечить інтересам дитини. Ствердження позивача про те, що відповідачка [PERSON], як матір [PERSON], необмежена у своїх правах, але безпідставно фактично не надає згоди на виїзд дитини (сина) за межі України, в судовому засіданні не спростовані. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідачкою [PERSON] будь-яких заперечень по суті позову судові не надано. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи, те, що в судовому засіданні не встановлено будь-яких фактів, які можуть бути підставою для обмеження у здійсненні права на пересування [PERSON], [INFO], тому вимоги [PERSON] щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до досягнення дитиною 16-річного віку - підлягають задоволенню

Outcome: approved