Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

[PERSON] (надалі також позивач) звернулась до суду з позовом до Комунальної організації Глухівської міської ради «Редакція газети «Народна трибуна» в особі голови ліквідаційної комісії [PERSON] (надалі також відповідач), про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. У позові позивач покликалась те, що вона рішенням Глухівського міськрайонного суду від 15.02.2016 р. поновлена на посаді оператора компютерної верстки у Комунальній організації Глухівської міської ради «Редакція газети «Народна трибуна». В цей же день наказом № 16/15-Л її поновлено на роботі і рішення суду в цій частині виконано. Однак на робоче місце вона не була допущена і заробітна плата їй не нараховувалась і не виплачувалась. Зазначає, що таким чином з 15.02.2016 р. по 31.03.2016 р. має вимушений прогул, а тому просила стягнути з відповідача середні заробіток в сумі 3704,64 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, зазначаючи, що після ухвалення судового рішення, позивач була поновлена на роботі відповідним наказом відповідача. Проте на роботу вона не була допущена і рішення суду фактично залишилось невиконаним. Представник відповідача у наданих запереченнях зазначав, що позивач не надала доказів недопущення її до робочого місця, а також не повідомила, що наказом № 17/15-Л від 18.03.2016 р. її звільнено з роботи. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснював, що рішення суду про поновлення позивача на роботі було виконано видання відповідного наказу, але позивач на робоче місце не зявлялась і до виконання трудових обовязків не приступила. Також зазначив, що до обовязків роботодавця не входить знаходити самостійно працівника і примушувати його до роботи. Заслухавши представників сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, суд встановив наступне. Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 15.02.2016 р. позивача поновлено на посаді оператора компютерної верстки Комунальної організації Глухівської міської ради «Редакція газети «Народна трибуна». На виконання вказаного рішення, відповідачем видано наказ № 16/15-Л від 15.02.2016 р., яким скасовано наказ про звільнення позивача № 8/15-Л від 30.12.2015 р. та позивача поновлено на посаді оператора компютерної верстки Комунальної організації Глухівської міської ради «Редакція газети «Народна трибуна» з 31.12.2015 р. (а.с.9). У відповідності з частиною 7 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У відповідності з частиною 1 статті 76 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. У правовій позиції, яка є обовязковою для застосування за правилами статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), викладеній у постанові від 01.07.2015 по справі № 6-435цс15, Верховний Суд України зазначив, що за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Відтак, наведеними нормами законодавства та відповідними розясненнями чітко визначено, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з дня видачі наказу або розпорядження про поновлення на роботі, а тому суд не погоджується з доводами представника позивача про те, що для того, щоб рішення вважалось виконаним для цілей статті 236 КЗпП України необхідно додатково дотриматись умови фактичного допущення працівника до попередніх обовязків, оскільки цього законодавством не передбачено. Більш того, законодавство не зобовязує як працівника виходити на роботу наступного робочого дня після оголошення рішення про його поновлення на роботі, так і не зобовязує роботодавця вчиняти дії для того, щоб працівник зявився на роботу. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем наказ про поновлення позивача був виданий 15.02.2016 р., тобто одразу після прийняття судом відповідного рішення, і цим наказом позивача під розпис ознайомили 17.02.2016 р. Таким чином суд визнає, що рішення суду в частині поновлення позивача на роботі добровільно виконане шляхом прийняття наказу вчасно, а тому підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення відповідно до статті 236 КЗпП України відсутні. Також суд не може прийняти доводити позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зумовленого фактичним недопущенням до виконання трудових обовязків, оскільки статтею 235 КЗпП України чітко визначено перелік підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема це вимушений прогул у разі незаконного звільнення; неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці, що перешкоджало працевлаштуванню працівника; затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, чинним законодавством не передбачено підстав саме для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повязаного з фактичним недопущенням працівника до попередніх обовязків. На підставі викладеного та відповідно до статей 235, 236 КЗпП України, статті 16 ЦК України, статті 76 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: dismissed