Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач») про визнання особистою приватною власністю [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , квартири за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що квартиру за адресою: [ADDRESS] (надалі - також «спірна квартира») було придбано [PERSON] за власні кошти, частину яких було надано їй її матір`ю (що підтверджується роздруківкою про перерахунок коштів), а частину [PERSON] позичила у громадянки [PERSON] (що було оформлено відповідною письмовою розпискою). Вищевказане, на думку Позивача, спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя на дану квартиру, яку фактично було придбано в шлюбі, оскільки на її придбання було витрачено особисті кошти [PERSON] , що свідчить про наявність підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] (п.3 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України). Позивач та її представник в судових засіданнях позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідачем [PERSON] на адресу суду подано Відзив на позов, у якому він заперечив проти позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просив в задоволенні позову відмовити. Зокрема, заперечуючи проти позову, Відповідач у відзиві наголошував на тому, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту купівлі спірної квартири за її власні кошти, оскільки надана суду роздруківка про переказ коштів не є належним та допустимим доказом; а розписка про отримання позики, на думку Відповідача, не тільки не підтверджує будь-яких фактів витрачання [PERSON] позичених коштів на купівлю квартири, а, взагалі, написана, за припущеннями Відповідача, не в час її складання у 2013 році, а перед подачею даного позову з метою штучного створення доказу по справі. Як зазначив Відповідач у відзиві на позов, дану спірну квартиру було придбано сторонами під час перебування у шлюбі за кошти, які були наявні у розпорядженні їх сім`ї (за рахунок багаторічних заощаджень Відповідача, які попередньо розміщувалися на його депозитних рахунках у банках, а також його власні заощадження із заробітної плати). Всі процедурні моменти з оформленням документів, вирішення технічних питань здійснювалися [PERSON] особисто. В судових засіданнях Відповідач проти позову заперечив та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов, письмових поясненнях та письмовому виступі у судових дебатах, який ним приєднано до матеріалів справи. Крім того, в ході розгляду справи судом було допитано [PERSON] в статусі свідка за його особистим клопотанням та за його згоди. В ході допиту в статусі свідка [PERSON] надано пояснення, аналогічні його поясненням у відзиві на позов та письмових заявах, які містяться в матеріалах справи. В ході розгляду справи у зв`язку з наявністю у Відповідача сумнівів у написанні розписки, яку додано до справи в якості доказу по справі, саме у 2013 році, ним було подано до суду заяву про призначення у даній цивільній справі технічної експертизи документа. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2019 року було задоволено клопотання [PERSON] та призначено у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю технічну експертизу документу, на вирішення якої поставлено питання: 1) Чи виготовлений рукописний текст в документі - розписці від 20.11.2013 року у той час, яким датований вказаний документ? 2) у який період часу був виконаний рукописний текст у документі - розписці, датованій 20.11.2013 року? 03 лютого 2020 року на адресу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області надійшло клопотання експертів щодо погодження умов для проведення судово-технічної експертизи документів №34739/19-34, призначеної у цивільній справі №344/5498/19, відповідно до яких експерти клопотали надати в їх розпорядження порівняльні зразки документів - оригінали достовірно датованих документів за період з листопада 2013 року до березня 2019 року у відповідній кількості, а також дозвіл суду на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у всіх наданих (досліджуваному та порівняльних) документах, оформлений ухвалою. 22 квітня 2020 року до суду надійшло Повідомлення експертів про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи документів №34739/19-34 від 14.04.2020 року у зв`язку з невиконанням клопотання експертів. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2020 року провадження у справі №344/5498/19 було поновлено та продовжено розгляд справи. В ході подальшого розгляду справи Відповідач [PERSON] наполягав на повторному розгляді клопотання про призначення технічної експертизи документа, однак Позивач [PERSON] в судовому засіданні відмовилася надати дозвіл на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у оригіналі розписки від 20.11.2013 року, посилаючись на те, що це є оригінал боргової розписки, наявність якої у неї (боржника) свідчить про виконання нею боргового зобов`язання за даною розпискою. Таким чином, повторне призначення технічної експертизи документа (розписки від 20.11.2013 року) у даній цивільній справі не розглядалося за відсутністю заперечень з цього приводу сторін у зв`язку з неможливістю забезпечення умов проведення експертизи, які висунуті експертами. Заслухавши пояснення Позивача та її представника, пояснення Відповідача (в т.ч. як свідка), дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2008 року (Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] ) (том 1, а.с.93), який розірвано Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2019 року, яке набрало законної сили 25 лютого 2019 року (том 1, а.с.67-68). Від шлюбу у сторін є донька [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с.64 - з рішення суду про розірвання шлюбу). 21 листопада 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (надалі - також «Договір від 21.11.2013 року»), відповідно до пункту 1 якого на умовах, встановлених цим договором, Продавець зобов`язується створити до 31 березня 2014 року та передати у власність Покупця в строк до 30 червня 2014 року, а Покупець зобов`язується оплатити і прийняти квартиру, що буде створена у майбутньому і розташована в будинку за будівельним номером [ADDRESS] . Відповідно до пункту 10.2 Договору від 21.11.2013 року договірна вартість квартири на 64,39 метрів квадратних загальної площі житла в цінах та на умовах, що діяли на момент укладення цього Договору, складає 318730,50 грн. та не підлягає зміні в односторонньому порядку, крім випадків, передбачених в п. 11.2 цього договору. Порядок і умови розрахунків та платежів за Договором від 21.11.2013 року було врегульовано його сторонами відповідно до пунктів 11.1 та 11.2 даного договору. Так, Покупець вносить грошові кошти в сумі 318730,50 грн., в готівковій чи безготівковій формі на рахунок Продавця у відповідності до взаємопогодженого графіку: - 50000,00 грн. - до 21.11.2013 р. - 246000,00 грн. - до 30.11.2013 р. - 22730,50 грн. - до 05.02.2014 р. Відповідно до наявних в матеріалах справи квитанцій (а.с.60-64) договірну вартість квартири було оплачено на рахунок Продавця в повному обсязі. Суд зауважує, що станом на час винесення рішення у справі вказані копії квитанцій, які містяться в томі 1, а.с. 60-64, набули нечитабельного вигляду у зв`язку із зникненням чорнила, яким їх надруковано. Оригінали даних квитанцій, які надані на вимогу Суду представником Позивача(том 2, а.с.162-163), також станом на цей час є частково нечитабельними. В той же час, аналізуючи зазначене, Суд виходить з того, що окрема інформація у певних квитанціях залишилась доступною для прочитання, а у сторін відсутні розбіжності щодо наявності фактів, які ці квитанції підтверджують. Крім того, відповідно до листа ТОВ «ЖЕБВП «МЖК Експрес-24» №53/19 від 07 травня 2019 року (том 1, а.с.168) оплата по договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому від 21.11.2013 року була здійснена в повному обсязі: 21.11.2013 року було сплачено 50000,00 грн.; 29.11.2013 року було сплачено 246000,00 грн.; 30.01.2014 року - 22730,50 грн. Обидві сторони в судовому засіданні не спростували того факту, що договірну вартість спірної квартири було оплачено відповідно до взаємопогодженого Продавцем та Покупцем графіку в повному обсязі, після обміру квартири органом БТІ було здійснено доплату за додаткові квадратні метри, а платником у всіх розрахункових документах було зазначено покупця за договором - [PERSON] . Оскільки такі обставини сторонами не заперечуються, Суд вважає їх встановленими. 03 березня 2015 року на ім`я [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на квартиру двохкімнатну за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с.18). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.02.2019 року (том 1, а.с.58-59) [PERSON] є власником квартири двохкімнатної загальною площею 65,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на те, що вказану квартиру двохкімнатну за адресою: [ADDRESS] , було придбано за особисті кошти Позивача [PERSON] , що на її думку спростовує презумпцію віднесення даного майна до спільної сумісної власності подружжя (оскільки її придбано на час перебування у шлюбі з Відповідачем), Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом про визнання квартири особистою приватною власністю. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить істаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 22.02.2021 року у справі №756/2527/16, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15: «норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистоюприватноювласністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя». У іншій справі № 711/2302/18 Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 року зазначив, що: «…, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного і з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом пільної сумісної власності подружжя»; «конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 22 КпШСУкраїни або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя». Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 17.02.2021 роуц у справі №295/6213/19. Спростовуючи презумпцію спільності сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] , та обґрунтовуючи заявлений позов, Позивач [PERSON] покликається на те, що вказану квартиру було придбано нею, хоч і в період шлюбу, але за її особисті кошти, зокрема, з таких джерел: - кошти, отримані нею в якості переказів від своєї матері [PERSON] , яка протягом тривалого періоду час проживає та працює в республіці Греція, і систематично перераховувала кошти на ім`я [PERSON] ; - кошти в розмірі 15 000,00 Євро, отримані нею в якості позики за розпискою від 20.11.2013 року. Крім того, фактом, який підтверджує право особистої приватної власності, на думку Позивача, є те, що у договорі купівлі-продажу від 21.11.2013 року та у квитанціях про оплату спірної квартири зазначено платником саме її, [PERSON] . З даного приводу Суд зауважує, що згідно правової позиції Верховного Суду у справі № 711/2302/18, викладеній у постанові від 22.01.2020 року, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного і з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. При цьому, Суд зауважує, що, виходячи з вимог чинного сімейного законодавства та практики розгляду відповідної категорії справ, звертаючись з позовом про визнання майна особистою приватною власністю у зв`язку з придбанням його за особисті кошти (п.3 ч.1 ст.57 СК України), позивач за допомогою належних та допустимих засобів доказування повинен довести факт наявності у його розпорядженні таких коштів саме станом на час придбання майна, а також факт витрачання цих коштів саме на придбання спірного майна. Принагідно Суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 10.2 Договору від 21.11.2013 року договірна вартість квартири на 64,39 метрів квадратних загальної площі житла в цінах та на умовах, що діяли на момент укладення цього Договору, складає 318730,50 грн. та не підлягає зміні в односторонньому порядку, крім випадків, передбачених в п. 11.2 цього договору. Згідно офіційної інформації про курси валют, станом на 21.11.2013 року було встановлено наступні курси валют (https://index.minfin.com.ua/ua/exchange/archive/2013-11-21/): 100 євро = 1081,2131 грн. 100 доларів США = 799,3000 грн. Отже, за простим арифметичним підрахунком приблизна вартість спірної квартири на момент укладення договору від 21.11.2013 року в доларах США становила 39 891,18 доларів США; в євро - 29 484,78 євро. Так, в матеріалах справи містяться надані Позивачем разом з позовною заявою роздруківки грецькою мовою (том 1, а.с.32-42, 52-54; том 2, а.с.193-195, 199-209) та їх переклад з грецької мови на українську мову (том 1, а.с.43-51, 55-57; том 2, а.с.196-198, 210-218), зі змісту яких вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з міста Колонос на ім`я [PERSON] вносилися для переказу кошти у валюті Євро за період з 12.04.2014 по 05.02.2019 р., та кошти без зазначення у роздруківці валюти у період з 01.12.2009 року по 15.05.2014 року. Долучені Позивачем роздруківки про перерахунок їй коштів за період після придбання спірної квартири (за період з 12.04.2014 по 05.02.2019 р.) не є належними доказами на підтвердження підставності позовних вимог в даній цивільній справі, оскільки не стосуються предмету доказування. Так, зі змісту роздруківок за період з 01.12.2009 року по 15.05.2014 року, виданих ТОВ «Ворлбрідж» (тип платежів: вихідні) вбачається, що за вказаний період було передано коштів у загальній сумі 15 028,91 одиниць. В оригіналі роздруківки про перекази з 01.12.2009 року по 15.05.2014 року (грецькою мовою) не вказано грошової одиниці, в якій виражалися зазначені в ній кошти. В судовому засіданні Позивач та її представник покликалися на те, що має місце технічна неточність оформлення документа, а відповідні кошти виражаються у грошовій одиниці Євро. При цьому, досліджуючи дані документи та їх переклади, Суд зауважує, що в даних документах, окрім прізвища та імені, відсутні належні ідентифікуючі дані, за допомогою яких можливо було б належним чином встановити особу одержувача коштів, так і їх грошової одиниці. Інформація у вказаних роздруківках підтверджує тільки певні вихідні платежі, однак не підтверджує їх фактичне отримання адресатом. До того ж, сам по собі факт передання коштів, який відображено у роздруківці за період з 01.12.2009 року по 15.05.2014 року, виданих ТОВ «Ворлбрідж», не містить будь-якої доказової інформації щодо того, що саме ці відображені в роздруківці кошти у сумі 15 028,91 одиниць (зі слів Позивача - євро) були витрачені Позивачем саме на придбання спірної квартири. Будь-яких відомостей про те, що вказані грошові кошти передаються [PERSON] на придбання квартири вищевказаний документ не містить. Відтак, надана Позивачем роздруківка про перекази коштів з 01.12.2009 року по 15.05.2014 року, видана ТОВ «Ворлбрідж» (оригінал та переклад), не є належним доказом на підтвердження того факту, що зазначені у ній грошові кошти витрачено [PERSON] для придбання спірної квартири. Позивачем також надано суду довідки АКБ «Приватбанк» від 24.06.2021 року (том 2, а.с.180-192) на підтвердження фактичного отримання нею коштів, які передавалися з Греції її матір`ю. Зокрема, аналогічно як і попередньо, Суд зауважує, що відображені у Довідці від 24.06.2021 року відомості про отримання коштів за період з 07.10.2015 року по 30.12.2020 року (том 2 а.с.180-184) не стосуються предмету доказування, оскільки охоплюють інший період, аніж той, який є предметом дослідження в даній справі. Згідно ж довідки від 24.06.2021 року (том 2, а.с.185-192) всього було отримано 4288,95 доларів США та 1940,00 євро. Будь-яких відомостей про те, що вказані грошові перекази отримувалися та спрямовувалися [PERSON] на придбання квартири вищевказаний документ не містить. Стосовно наданої представником Позивача довідки, виданої ESPERIA TRAVELвід 25.05.2021 р. (том 2, а.с.179), зі змісту якої вбачається, що фірма ESPERIA TRAVEL по перевезеннях вантажів із Афін в Україну підтвердила відправлення посилок [PERSON] в період з 2002 року по даний час в якості допомоги 25-30 кг щотижня на ім`я [PERSON] , - Суд зауважує, що зі змісту вказаного документу не вбачається факту придбання [PERSON] спірної в даній цивільній справі квартири за особисті кошти, оскільки зміст даної довідки стосується інших обставин. Принагідно в даному контексті Суд зауважує, що схожі обставини були предметом аналізу Верховного Суду, і, переглядаючи цивільну справу №295/6213/19, у постанові від 17.02.2021 року Верховний Суд дійшов наступного висновку: «Визнаючи спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, апеляційний суд правильно виходив із того, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, оскільки [PERSON] не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності квартири їй особисто, враховуючи, що на момент придбання квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Судом не встановлено, а відповідачем не доведено обставин, на які вона посилалася, зокрема, що квартира була придбана за кошти, отримані в дар від її матері. Сам факт продажу квартири матері відповідача за день до придбання квартири, що є предметом позову у цій справі, не є безумовною підставою для того, аби вважати, що мати подарувала грошові кошти доньці із метою придбання нею особисто житла. При цьому суд враховував те, що [PERSON] (мати відповідача) не була єдиною власницею квартири, яка відчужена 02 лютого 1996 року, а тому сума коштів, за яку була продана квартира ділилася між [PERSON] та [PERSON] (співвласник). Крім того, квартира [ADDRESS] придбана за значно більшу суму грошових коштів. .... Таким чином, твердження [PERSON] про придбання нею квартири за особисті кошти, отримані в дар, ґрунтуються виключно на припущеннях, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя, як правильно вважав суд апеляційної інстанції». На підтвердження факту віднесення спірної квартири до особистої власності [PERSON] , Позивачем також надано суду Розписку від 20.11.2013 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи (том 2, а.с.21). Згідно пояснень Позивача, саме з метою купівлі квартири нею було отримано в позику від громадянки [PERSON] грошові кошти в сумі 15 000,00 євро, які і спрямовано на оплату спірної квартири. Відповідно до змісту даної розписки, [PERSON] … дала цю розписку [PERSON] …, в тому, що вона отримала від [PERSON] у борг гроші в сумі 15 000 євро. Позика є безвідсотковою. Зобов`язувалася повернути позику в термін до 01.01.2021 року. В судовому засіданні Позивач пояснила Суду, що станом на час розгляду справи суму позики за розпискою від 20.11.2013 року нею повернуто. В той же час, Суд звертає увагу на те, що у змісті розписки від 20.11.2013 року не зафіксовано мету отримання [PERSON] позики, а саме - для придбання квартири, як і не зазначено інших відомостей, які б дозволили встановити цільове призначення даної позики саме як на придбання квартири. Заборони чи обмежень щодо можливості зазначення у договорі позики таких відомостей чинне законодавство не містить. При цьому, Позивач самостійно покликалася на те, що вказану суму позики за розпискою нею отримувалося саме на придбання квартири, а тому вона могла зазначити такі відомості (мету позики) у розписці, що би давало Суду можливість достовірно встановити цільове призначення такої позики. Крім того, суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти в сумі 15 000,00 євро, отримані за розпискою від 20.11.2013 року, були витрачені саме на придбання спірної квартири. В той же час, як зазначив Верховний Суд у постанові від 13.08.2021 року, справа №638/20102/16: «Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що отримані [PERSON] кошти за договором позики використані за призначенням, а саме на будівництво житлового будинку, та в інтересах сім`ї. Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена за призначенням». Тобто у цивільній справі №638/20102/16 Верховний Суд дійшов висновку, що навіть зазначення у розписці цілі позики, але без надання належних доказів використання отриманих коштів за договором позики за призначенням, не є підставою для віднесення майна до особистої приватної власності одного із подружжя. На думку суду, такими доказами могли би слугувати банківські документи про переказ коштів з рахунку позикодавця безпосередньо на рахунок особи, в якої придбавалася квартира (у спірних правовідносинах - з рахунку [PERSON] на рахунок ТОВ «ЖЕБВП «МЖК Експрес-24») або інші документи, які би дозволили проконтролювати рух позичених коштів. Сам по собі факт того, що розписку було датовано за день до укладення договору купівлі-продажу від 21.11.2013 року також не можна вважати беззаперечним доказом використання позичених коштів саме на купівлю квартири. Отже, за висновком Суду, розписка від 20.11.2013 року не є належним доказом на підтвердження того, що позичені за нею кошти було спрямовано на придбання спірної квартири Позивачем. Крім того, Суд звертає увагу на те, що в ході судового розгляду справи Відповідач [PERSON] посилався на наявність в нього сумнівів щодо терміну виготовлення даної розписки саме у 2013 році, у зв`язку з чим ним було заявлено клопотання про призначення відповідної судової експертизи, яку, як вже було зазначено, було призначено судом. Однак, відмова Позивача [PERSON] у наданні дозволу на пошкодження оригіналу даної розписки (за клопотанням експертів) унеможливила проведення такої експертизи, у зв`язку з чим Відповідачем [PERSON] було заявлено клопотання про визнання обставин, задля з`ясування яких призначалася експертиза, встановленими. В той же час, за висновком Суду, розписка від 20.11.2013 року, надана Позивачем на обґрунтування підстав позову, не є належним доказом на підтвердження факту віднесення спірної квартири до особистої приватної власності [PERSON] , у зв`язку з чим питання щодо давності виконання даного документу в рамках даної цивільної справи є процесуально недоцільним. Крім того, в ході розгляду справи Відповідачем було надано Суду копію позовної заяви [PERSON] , яка 28.12.2018 року подавалася нею до Івано-Франківського міського суду (том 1, а.с.105-112), за змістом якої [PERSON] визнавала належність квартири [ADDRESS] до обсягу спільної сумісної власності подружжя; вказувала, що квартиру куплено за кошти її матері. Зі змісту дослідженого Судом технічного запису судового засідання у цивільній справі №344/327/19 (за заявою [PERSON] про видачу обмежувального припису) випливає, що в рамках вказаної цивільної справи [PERSON] покликалася на те, що квартира [ADDRESS] є її особистою власністю, оскільки придбана за кошти її матері, яка працює за кордоном. У обох перелічених випадках [PERSON] на факт існування розписки від 20.11.2013 року не посилалася, що, безперечно, не є підставою для висновку про відсутність такої розписки станом на той час (на час подання позову в грудні 2018 року та участі в судовому засіданні у справі про видання обмежувального припису), однак така послідовність дій та процесуальна поведінка викликає сумніви у послідовності правової позиції сторони позивача. Інших належних доказів, які б підтверджували факт наявності у [PERSON] станом на листопад 2013 року власних грошових коштів на придбання спірної квартири Позивачем не надано, а Судом відповідних обставин не встановлено. Зокрема, ні в Договорі купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому від 21.11.2013 року, ні в розрахункових квитанціях, за якими сплачувалися кошти за спірну квартиру, не вказано про те, що відповідні кошти за дану квартиру є особистою приватною власністю [PERSON] . Чинне законодавство такого не забороняє. В ході розгляду справи Судом також встановлено, що згідно трудової книжки [PERSON] , копія якої міститься в матеріалах справи (том 2, а.с. 137-138), з 13.07.2012 року по 16.06.2017 рік вона працювала на посаді провізора за трудовим договором з ФОП [PERSON] . З 2006 по 2011 рік [PERSON] навчалася в Івано-Франківському національному медичному університеті за рахунок коштів фізичних та юридичних осіб. З 28.11.2011 року була зарахована в інтернатуру (том 2, а.с.150). Згідно відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (довідка форми ОК-7 (том 2, а.с.155-158) доходи [PERSON] становили за період, зокрема: 2012 рік - з липня місяця 650,00 грн., з серпня по грудень - від 1113,00 грн. по 1145,00 грн. 2013 рік - по 1160,00 грн. з січня по листопад, грудень - 1230,00 грн. 2014 рік - з січня по березень 1230,00 грн., з квітня по липень - від 1201,94 грн. по 1233,18 грн., серпень 994,50 грн., з вересня по грудень 1218,00 грн. Отже, зазначене вище свідчить про те, що доходи [PERSON] за період, протягом якого вона працювала за трудовим договором та який передував придбанню спірної квартири, були недостатніми для придбання спірної квартири вартістю 318730,50 грн. Наявності інших офіційних джерел доходів у [PERSON] нею не доведено. Натомість, заперечуючи проти позову, Відповідачем [PERSON] разом із відзивом на позов було надано суду копії документів про його доходи та грошове забезпечення на посаді працівника військової прокуратури у період з 25.07.2007 року по 31.12.2011 року (том 1, а.с.94-102) в розмірі 311 296,17 грн., з січня по липень 2012 року в розмірі 41 231,18 грн., виплата у зв`язку із звільненням 14.08.2012 року в сумі 52 544,03 грн., з 15.08.2012 року по 01.07.2014 року заробіток [PERSON] становив 180 863,62 грн.; на ім`я [PERSON] були наявні відкриті депозитні рахунки на суми 30 000,00 доларів США (то 1, а.с.103), 26 000,00 доларів США (том 1, а.с.104). Крім того, Відповідачем доведено також і той факт, що взаємоузгоджений графік розрахунків за Договором купівлі-продажу від 21.11.2013 року логічно пов`язаний з датами зняття [PERSON] депозитних вкладів у КБ «Приватбанк» у розмірі 30 152,87 доларів США 29.11.2013 року та здійснення з того ж самого відділення КБ «Приватбанк» проплати найбільшої суми по графіку платежів за Договором в розмірі 246 000,00 грн. саме даного числа 29.11.2013 року. Таким чином, Суд вбачає, що у відповідний період часу до придбання спірної квартири та станом на час її придбання у розпорядженні сім`ї [PERSON] були наявні грошові кошти, достатні як для придбання квартири, так і несення витрат на побутові потреби. При цьому, в ході розгляду справи на запитання суду Позивач самостійно пояснила та визнала те, що спірна квартира придбавалася нею в інтересах сім`ї та з метою сімейного проживання у вказаній квартирі. Відповідачу [PERSON] , як вона пояснила, про отримання позики відомо не було. Відносини між сторонами станом на 21.11.2013 року були нормальними, на наявність конфліктів чи сімейних проблем на той час сторони в судовому засіданні не покликалися. Відтак, питання щодо реальності потреби дружини в отриманні грошей у позику для придбання квартири для сімейного проживання за наявності в розпорядження сім`ї суми грошових коштів, на підтвердження якої надано належні докази, викликає сумніви. Відповідач, спростовуючи доводи Позивача про самостійну купівлю нею квартири за особисті кошти, надав докази, що кошти сплачувались із сімейного бюджету та надав докази внесення ним коштів до сімейного бюджету, достатніх для купівлі квартири. Отже, проаналізувавши матеріали справи та вимоги чинного законодавства України, Суд дійшов висновку про те, що в ході судового розгляду справи Позивачем не надано доказів, які спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, оскільки не доведено належними та допустимими засобами доказування того факту, що квартиру [ADDRESS] було придбано за особисті кошти [PERSON] , що свідчить про необґрунтованість її позовних вимог. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19): Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Суд також враховує, що звіт про оцінку майна, на підставі якого розраховувалася та сплачувалася сума судового збору при подачі даного позову, в подальшому було відкликано та анульовано оцінювачем. Однак, будь-яких інших звітів на підтвердження дійсного розміру позовних вимог (ціни позову) Суду не надано, у зв`язку з чим відповідні процесуальні питання достягнення (повернення надміру сплаченого) судового збору не вирішуються. На підставі викладеного, відповідно до ст. 57, 60, 61 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed