Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись зі спільним позовом до [PERSON] з вимогами: «Виділити у володіння та користування [PERSON] та [PERSON] ізольовану житлову кімнату площею 16,9 кв. м з лоджією площею 3,4 кв.м, а у володіння та користування [PERSON] ізольовану житлову кімнату площею 10,4 кв.м, інші житлові приміщення - коридор, ванну кімнату, вбиральню, комору, залишити у спільному користуванні. Усунути перешкоди [PERSON] та [PERSON] в користуванні ізольованою житловою кімнатою площею 16,9 кв. м з лоджією площею 3,4 кв.м шляхом виселення з неї [PERSON] та вселення його в ізольовану житлову кімнату площею 10,4 кв. м», що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просила позов задовольнити, пояснила, що сторонам у справі належить на праві власності в рівних частинах квартира [ADDRESS]. За останні роки між сторонами склався певний порядок користування квартирою, позивач займає житлову кімнату площею 10,4 кв.м, позивач [PERSON] тимчасово проживає у свого чоловіка, а відповідач займає кімнату площею 16,9 кв. м, яка має вихід на лоджію. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, після припинення шлюбу між сторонами постійно виникають конфлікти на побутовому підґрунті, мали місце випадки застосування з боку відповідача по відношенню до позивача фізичного насильства, що стало підставою для неодноразового виклику працівників поліції, ці обставини підтверджуються долученими до справи доказами. На даний час виникла потреба визначити порядок користування квартирою, що надасть можливість сторонам займати окремі житлові приміщення, врегулювати питання сплати за житлово-комунальні послуги, оскільки врегулювати ці питання в досудовому порядку не виявилось за можливе, відповідач добровільно не погоджується звільнити кімнату площею 16,9 кв.м, яка є більшою за розміром, що спонукало позивачів звернутись з цим позовом до суду. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, які надавались позивачем [PERSON] в судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судове зсідання не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив в позові відмовити, пояснив, що між співвласниками квартири, якими є сторони у справі, досягнуто домовленості щодо порядку користування квартирою, позивач [PERSON] займає кімнату площею 10,4 кв.м, а відповідач кімнату 16,9 кв.м, позивач [PERSON], їх донька, одружена та постійно проживає разом з чоловіком, між співвласниками не існує жодних спорів щодо порядку користування квартирою, кожен з ним має вільний доступ до кожної кімнати та допоміжних житлових приміщень, ініціатором звернення з цим позовом до суду є саме позивач [PERSON], колишня дружина, яка у такий спосіб намагається виділити у власне користування більшу кімнату в квартирі, будучи обізнаною, що їх донька не має наміру проживати в цій квартирі, та отримавши рішення суду про визначення порядку користування має наміри відчужити цю кімнату стороннім особам. Представник третьої особи - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористалась. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та її представника - адвоката [PERSON], відповідача, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України) Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] набули права власності, в рівних частках, на квартиру [ADDRESS], яка приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 16 березня 2005 року, видане згідно розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №65-363 від 16 березня 2005 року. Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз'яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Виходячи з предмету позовних вимог, позивачі [PERSON] та [PERSON] просять встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: виділити у володіння та користування [PERSON] та [PERSON] ізольовану житлову кімнату площею 16,9 кв. м з лоджією площею 3,4 кв.м, а у володіння та користування [PERSON] ізольовану житлову кімнату площею 10,4 кв.м, інші житлові приміщення - коридор, ванну кімнату, вбиральню, комору, залишити у спільному користуванні. Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу УРСР предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора). Відповідно до даних технічного паспорту - квартира [ADDRESS] складається з двох кімнат житловою площею 27,3 кв.м, у тому числі: 1-а кімната -16,9 кв.м, 2-а кімната - 10,6 кв.м, та місць загального користування: кухня площею 5,8 кв.м, ванна кімната площею 2,1 кв.м, вбиральня площею 1,1 кв.м, коридор площею 5,7 кв.м, коморою площею 1,1 кв.м, лоджія площею 3,4 кв.м, загальна площа квартири складає 46,5 кв.м. (а.с.8-9) Виходячи з положень статті 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, який є обов'язковим для судів. Виходячи з розміру житлової площі квартири (27,3 кв.м), площа кімнати 16,9 кв.м з лоджією 3,4 кв.м, яку позивачі [PERSON] та [PERSON] просять виділити у спільне користування, не відповідає належній їм частці у праві спільної часткової власності (16,9+10,4=27,3 м2 \\площа житлових кімнат\\; 27,3:3=9,1 м2 жилої площі припадає кожному із співвласників). Згідно з ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» балкон - це виступаюча з площини стіни фасаду огороджена площадка, що служить для відпочинку влітку. Тобто, балкон - це консольна конструкція, яка не займає земельну ділянку. Виходячи з наявних у справі доказів та пояснень сторін спору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визначення порядку користування квартирою не підлягають задоволенню, оскільки надання позивачам у спільне користування кімнати площею 16,9 кв.м., до якої примикає лоджія, будуть порушені права позивачів, оскільки їх частка стане значно меншою, та у такий спосіб звужуються права співвласників щодо володіння та користування належними їм частками у спільному майні, та завдасть істотної шкоди інтересам кожного з співвласникам та членам їх сім'ї, зважаючи на те, що на даний час сторони у справі не є членами однією сім'ї, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] припинено, а позивач [PERSON] одружена, що не позбавляє її права проживати разом з іншим подружжям у даній квартирі, тобто потребує окремої жилої кімнати для проживання. Крім того, вихід на балкон передбачено лише із жилої кімнати площею 16,9 кв.м, тому виділення цієї кімнати позивачам, за відсутності згоди на це відповідача, створить останньому перешкоди у користуванні цією житловою кімнатою та користування лоджією, яка відноситься до місць загального користування. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз'яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України) Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін по справі, на даний час між співвласниками квартири врегульоване питання щодо порядку користування квартирою, в свою чергу позивачами, кожним окремо, не доведено наявність обставин, які свідчили про обмеження чи звуження прав позивачів, як співвласників, у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, в той же час як зазначено у ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також суд враховує, що в межах даного спору позивачами не заявлено вимоги про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, тому у суду відсутні підстави для здійснення аналізу взаємовідносин сторін по справі, пов'язаних з користування спірним житловим приміщенням, та надавати оцінку діям відповідача щодо здійснення з його боку перешкод позивачам в користування квартирою, що у сукупності всіх обставин справи мало слугувати підставою для вирішення питання, чи має місце в розрізі даного спору порушення прав іншого власника житлового приміщення, позивачів у справі, та чи наявні підстави для захисту прав власника в судовому порядку, виходячи з предмету позову. В той же час окремо заявлені позивачами вимоги в частині вимог щодо усунення перешкоди [PERSON] та [PERSON] в користуванні ізольованою житловою кімнатою площею 16,9 кв. м з лоджією площею 3,4 кв.м шляхом виселення з неї [PERSON] та вселення його в ізольовану житлову кімнату площею 10,4 кв. м, є похідними та залежать безпосередньо від визначення між сторонами спору порядку користування квартирою, у спосіб, визначений позивачами, тому за відсутності правових підстав для задоволення позову в цій частині, суд не вирішує питання про правомірність зайняття відповідачем відповідної житлової кімнати в квартирі, оскільки відповідач має рівні з позивачами права на користування квартирою. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визначення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та вселення є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed