Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

[PERSON] фінансова інспекція України звернулася з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] підприємство [PERSON] управління комплексного забезпечення про стягнення шкоди, внаслідок незаконного звільнення працівника. Позивач зазначав, що [PERSON] фінансова інспекція України, яка відповідно до п.5 Указу Президента України від 9 грудня 2010 року №1085/2010 є правонаступником Головного контрольно-ревізійного управління України, є засновником ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення». Відповідно до контракту №95 з керівником ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» [PERSON] від 18 серпня 2011 року та наказу Головного контрольно-ревізійного управління України «Про призначення [PERSON]М.» від 18 серпня 2011 року №508-О та наказу Держфінінспекції України «Про звільнення [PERSON]М.» від 01 листопада 2013 року №864-О, відповідач [PERSON] був директором підприємства у період з 18 серпня 2011 року по 01 листопада 2013 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2012 року, залишеного в силі ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 07 серпня 2012 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2012 року у справі №2608/7472/11, №2/2608/1808/12 визнано незаконним наказ директора ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» від 05 жовтня 2011 року №24-о про звільнення [PERSON] з посади головного редактора редакції журналу «Фінансовий контроль», поновлено [PERSON] на роботі, стягнуто з ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29837,08 грн., моральну (немайнову) шкоду в розмірі 500 грн., судові витрати в розмірі 815,11 грн.. На виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва та листа Святошинського районного управління юстиції у м. Києві від 26 березня 2013 року №660/27, відповідно до виконавчого листа №2/2608/1808/12, виданого 21 березня 2013 року, ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» 02 квітня 2013 року сплачено борг [PERSON] в розмірі 31152,19 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням та виконавчого збору в розмірі 3215,22 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1830 від 02 квітня 2013 року на суму 31152,19 грн. та платіжним дорученням №1831 від 02 квітня 2013 року на суму 3215,22 грн., копією картки-рахунку 631 за квітень 2013 року на загальну суму 34367,41 грн.. Держфінінспекція надавала ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення», яке очолював відповідач [PERSON], ряд доручень відповідно до листів від 25 липня 2013 року №25-14/1119, від 01 серпня 2013 року №25-14/1151, від 16 серпня 2013 року №25-14/1226, від 05 вересня 2013 року №01-14/183, від 09 вересня 2013 року №25-14/1331, щодо необхідності повідомити Держфінінспекцію чи відбулася фактична виплата коштів [PERSON]. На ці доручення відповідач [PERSON] від імені підприємства листом від 26 липня 2013 року №13/830 повідомив, що трудовий спір завершився укладанням мирової угоди, а [PERSON] був допущений до роботи, а потім звільнений за власним бажанням, листом від 06 серпня 2013 року №13/843, повідомив, що виплат компенсації за час вимушеного прогулу фінансовими планами на 2012 рік та на перше півріччя 2013 року не передбачена, листом від 05 вересня 2013 року №13/871, повідомив, що доручення Держфінінспекції від 16 серпня 2013 року №25-14/1226 не отримував, листом від 12 вересня 2013 року №13/877 повідомив, що грошові виплати [PERSON] ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» не проводилися. За дорученням Держфінінспекції від 05 грудня 2013 року №25-14/1732 та від 17 грудня 2013 року №25-14/1789, вже після звільнення відповідача [PERSON], підприємство надало листами від 12 грудня 2013 року №13/984 та від 18 грудня 2013 року №13/1000 обєктивну інформацію про фактичну виплату [PERSON] коштів та надало підтверджуючі документи. Відповідно до п.8 ст.134 Кодексу законів про працю України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути на користь ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» з [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 34367,41 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 343,67 грн.. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд про їх задоволення в повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на те, що наказом Держфінінспекції України від 01 листопада 2013 року [PERSON] був звільнений із займаної посади директора Державного підприємства «[PERSON] управління комплексного забезпечення», тобто на момент звернення позивача до суду, [PERSON] не був керівником підприємства, тобто станом на жовтень 2014 року, коли позивач завернувся до суду із даним позовом, в розумінні ч.4 ст.136 КЗпП України відсутнє право звернення до суду з даним позовом. Крім того, відповідно до ч.4 ст. 236 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи або організації, слід вважати день підписання відповідного акту або висновку. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на предявлення регресного позову. Таким чином позивачем пропущено річний строк звернення до суду, адже право регресної вимоги виникло 03 квітня 2013 року. Також за розпорядженням Держфінінспекції України на підприємстві в першому півріччі 2013 року було проведено внутрішній аудит, про що 03 червня 2013 року було надано довідку. Тобто ДФІ України було відомо про виплати проведені підприємством 03 квітня 2013 року за рішенням суду. Посилаючи на вищевказане, просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В судове засідання представник третьої особи [PERSON] не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив суд про їх задоволення в повному обсязі. Судом встановлено, що відповідно до контракту №95 Головного контрольно-ревізійного управління України з керівником ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» [PERSON] від 18 серпня 2011 року та наказу Головного контрольно-ревізійного управління України «Про призначення [PERSON]М.» від 18 серпня 2011 року №508-О відповідач [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду директора ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» (а.с.8-14,23). Згідно наказу Держфінінспекції України «Про звільнення [PERSON]М.» від 01 листопада 2013 року №864-О, відповідач [PERSON] був звільнений з посади директора підприємства за порушення пп.5.3.3. п.5.3 Контракту №95 від 18 серпня 2011 року (із змінами) (а.с.22). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2012 року, залишеного в силі ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 07 серпня 2012 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2012 року у справі №2608/7472/11, №2/2608/1808/12 визнано незаконним наказ директора ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» від 05 жовтня 2011 року №24-о про звільнення [PERSON] з посади головного редактора редакції журналу «Фінансовий контроль», поновлено [PERSON] на роботі, стягнуто з ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29837,08 грн., моральну (немайнову) шкоду в розмірі 500 грн., судові витрати в розмірі 815,11 грн. (а.с.44-51, 52). На виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва та листа Святошинського районного управління юстиції у м. Києві від 26 березня 2013 року №660/27, відповідно до виконавчого листа №2/2608/1808/12, виданого 21 березня 2013 року, ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» 02 квітня 2013 року було скасовано наказ №24-о від 05 жовтня 2011 року про звільнення [PERSON] та поновлено його на посаді редактора редакції журналу «Фінансовий контроль», що підтверджується відповідним наказом ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» від 09 липня 2012 року №24-О, сплачено борг [PERSON] в розмірі 31152,19 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням та виконавчого збору в розмірі 3215,22 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1830 від 02 квітня 2013 року на суму 31152,19 грн. та платіжним дорученням №1831 від 02 квітня 2013 року на суму 3215,22 грн., копією картки-рахунку 631 за квітень 2013 року на загальну суму 34367,41 грн. (а.с.55,56,57,58). Держфінінспекція надавала ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення», яке очолював відповідач [PERSON], ряд доручень відповідно до листів від 25 липня 2013 року №25-14/1119, від 01 серпня 2013 року №25-14/1151, від 16 серпня 2013 року №25-14/1226, від 05 вересня 2013 року №01-14/183, від 09 вересня 2013 року №25-14/1331, щодо необхідності повідомити Держфінінспекцію чи відбулася фактична виплата коштів [PERSON] (а.с.15-21). На ці доручення відповідач [PERSON] від імені підприємства листом від 26 липня 2013 року №13/830 повідомив, що трудовий спір завершився укладанням мирової угоди, а [PERSON] був допущений до роботи, а потім звільнений за власним бажанням, листом від 06 серпня 2013 року №13/843, повідомив, що виплат компенсації за час вимушеного прогулу фінансовими планами на 2012 рік та на перше півріччя 2013 року не передбачено, листом від 05 вересня 2013 року №13/871, повідомив, що доручення Держфінінспекції від 16 серпня 2013 року №25-14/1226 не отримував, листом від 12 вересня 2013 року №13/877 повідомив, що грошові виплати [PERSON] ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» не проводилися (а.с.59-62). За дорученням Держфінінспекції від 05 грудня 2013 року №25-14/1732 та від 17 грудня 2013 року №25-14/1789, вже після звільнення відповідача [PERSON], підприємство надало листами від 12 грудня 2013 року №13/984 та від 18 грудня 2013 року №13/1000 обєктивну інформацію про фактичну виплату [PERSON] коштів та надало підтверджуючі документи (а.с.63,64). Відповідно до п.8 ст.134 Кодексу законів про працю України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що шкода, заподіяна ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення», шляхом незаконного звільнення [PERSON] з посади головного редактора редакції журналу «Фінансовий контроль» у вигляді стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 31152,19 грн., мала місце під час перебування відповідача [PERSON] на посаді директора ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» та на підставі його наказу від 05 жовтня 2011 року №24-о про звільнення [PERSON], який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2012 року, залишеного в силі ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 07 серпня 2012 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2012 року у справі №2608/7472/11, №2/2608/1808/12 визнано незаконним. Відповідно до ч.4 ст. 236 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Судом також встановлено із письмових матеріалів справи, що відповідач [PERSON], перебуваючи на посаді директора ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» не надавав повної інформації щодо того чи відбулася фактична виплата коштів [PERSON], і лише після його звільнення на підставі наказу Держфінінспекції України «Про звільнення [PERSON]М.» від 01 листопада 2013 року №864-О, а саме 12 грудня 2013 року Держфінінспекція отримала вичерпну інформацію про фактичну виплату [PERSON] коштів та підтверджуючі документи (а.с.63). Отже суд приходить до правильного висновку, що позивачем [PERSON] фінансовою інспекцією України не пропущено встановлений чинним законодавством строк для звернення до суду, оскільки позивач отримав інформацію про фактичну виплату [PERSON] коштів та підтверджуючі документи 12 грудня 2013 року, що підтверджується відповідним листом №13/984 від 12 грудня 2013 року ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення», а до суду Держфінінспекції України звернулася 15 жовтня 2014 року. За таких обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову в повному обсязі та стягненню із [PERSON] на користь ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» матеріальної шкоди в розмірі 34367,41 грн.. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь ДП «[PERSON] управління комплексного забезпечення» витрати по сплаті судового збору в розмірі 343,67 грн..

Outcome: approved