Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом та з урахуванням уточнень посилаються на те, що 23 грудня 1989 року між ними зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний запис за № 971. 04 березня 2008 року [PERSON] уклала з ПАТ «Альфа-Банк» кредитний договір № SME0009425. З метою забезпечення повернення кредитних коштів, 04 березня 2008 року ПАТ «Альфа-Банк» уклало з [PERSON] договір поруки № SME0009425/3, відповідно до якого [PERSON] поручається перед ПАТ «Альфа-Банк» за виконання [PERSON] своїх зобов'язань перед ПАТ «Альфа-Банк» по кредитному договору № SME0009425 від 04 березня 2008 року. Крім того, 10 жовтня 2008 року [PERSON] уклала з ПАТ «Альфа-Банк» ще один кредитний договір № SME0018255. З метою забезпечення повернення кредитних коштів, 10 жовтня 2008 року ПАТ «Альфа-Банк» уклало з [PERSON] договір поруки № SME0018255/3, відповідно до якого [PERSON] поручається перед ПАТ «Альфа-Банк» за виконання [PERSON] своїх зобов'язань перед ПАТ «Альфа-Банк» по кредитному договору № SME0018255 від 10 жовтня 2008 року. Однак, [PERSON] та [PERSON] вважають, що вищевказані договори поруки укладені з численними порушеннями діючого законодавства України, зокрема законодавства про захист прав споживачів, а також норм Сімейного кодексу України, оскільки при їх підписанні Банк не враховував сімейний стан поручителя [PERSON], тобто підписав ці договори поруки без письмової згоди [PERSON]. Крім того, [PERSON] та [PERSON] посилаються на те, що у договорах поруки взагалі відсутній пункт про роз'яснення поручителю змісту ст.ст. 3, 21, 65, 74 Сімейного кодексу України, хоча Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо його виховання, розвитку та утримання. У зв'язку з чим, [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із відповідним позовом, в якому просять суд визнати недійсним договір поруки № SME0009425/3, укладеного 04 березня 2008 року ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] та договір поруки № SME0018255/3, укладеного 10 жовтня 2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON]. Не погодившись з вказаним позовом, під час розгляду справи представник ПАТ «Альфа-Банк» надав суду заперечення проти позовної заяви, в якому просить суд відмовити [PERSON] та [PERSON] у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що застосування норм Сімейного кодексу України на правовідносини щодо укладення договору поруки є неналежним, так як укладення договору поруки регулюється ЦК України. Більш того, Сімейний кодекс України не містить норм, які б передбачали отримання згоди від іншого подружжя в разі укладення договору поруки, та взагалі в діючому законодавстві України не відображене таке положення щодо отримання згоди чоловіка/жінки на укладення договору поруки та наслідків при її відсутності. У судовому засіданні позивачка [PERSON], а також представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені в уточненій позовній заяві. При цьому [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] є її однокласницею та з якою вона багато років спілкувалась, але після підписання кредитних договорів та договорів про поруку [PERSON] десь зникла. Інші учасники процесу у судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, однак від представника відповідача ПАТ «Альфа-Банк» до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю разом із запереченням на позов. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON], а також представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно із ч. 1 та 2 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Положеннями ст.ст. 317, 319 ЦК України передбачено, що лише власнику належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном на власний розсуд, в тому числі укладати договір поруки, який передбачає звернення стягнення за рахунок майна поручителя. У судовому зсіданні встановлено, що 23 грудня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний запис за № 971, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Положеннями ч. 1 та 2 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Частиною 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 04 березня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № SME0009425. З метою забезпечення повернення кредитних коштів, 04 березня 2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № SME0009425/3, відповідно до якого [PERSON] поручається перед ПАТ «Альфа-Банк» за виконання [PERSON] своїх зобов'язань перед ПАТ «Альфа-Банк» по кредитному договору № SME0009425 від 04 березня 2008 року. 10 жовтня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» укладено ще один кредитний договір № SME0018255. З метою забезпечення повернення кредитних коштів, 10 жовтня 2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № SME0018255/3, відповідно до якого [PERSON] поручається перед ПАТ «Альфа-Банк» за виконання [PERSON] своїх зобов'язань перед ПАТ «Альфа-Банк» по кредитному договору № SME0018255 від 10 жовтня 2008 року. Однак, суд вважає, що зазначені договори поруки були укладені з порушенням вимог цивільного законодавства України, тому підлягає визнанню недійсними з наступних підстав. Зі змісту договорів порук випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов'язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов'язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання боржником шляхом відшкодування в грошовій формі того, що не було виконане боржником. Під час укладання договорів порук [PERSON] розпоряджалася своїми грошовими коштами, які відповідно до ст. 61 СК є спільною сумісною власністю. Положеннями ч. 1 та 2 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно із ст. 31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість Таким чином, судом встановлено, що вказані договори порук виходять за межі дрібного побутового, оскільки розмір грошової суми одержаної [PERSON] є значним відносно доходів подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недотримання ПАТ «Альфа-Банк» вимог ст. 65 СК України щодо надання згоди другого з подружжя на укладення правочину, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для визнання цього правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому з договорів порук вбачається, що у них взагалі не зазначено, на яку суму укладено договір кредиту і на який строк, тобто не зазначено істотні умови, які б призводили до настання правових наслідків, обумовлених ними. З наведених вище підстав, суд вважає, що договір поруки № SME0009425/3 від 04 березня 2008 року та договір поруки № SME0018255/3 від 10 жовтня 2008 року, укладених між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] слід визнати недійсними. Згідно із ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час розгляду справи позивачка [PERSON], а також представника позивача [PERSON] довели суду ті обставини, на які вони посилаються як на підставу позовних вимог. При цьому суд критично ставиться до тверджень представника відповідача ПАТ «Альфа-Банк», оскільки вони не засновані на законі, не підтверджуються зібраними по справі доказами та ними спростовуються. Отже, оцінивши встановлені по справі обставини у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими та доведеними, які підлягають повному задоволенню з підстав, викладених у мотивованій частині цього рішення.

Outcome: approved