Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є власниками по 1/2 частки кожен вказаної квартири. Позивач [PERSON] 21 серпня 2008 року уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] , після чого вона у встановленому порядку вселилась у спірну квартиру. 16 грудня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розлучення відповідачка забрала доньку [PERSON] та з`їхала з квартири. [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, її особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивачі, ні інші члени сім`ї відповідачці не чинили. Факт реєстрації [PERSON] порушує право позивачів на вільне розпорядження і користування майном, оскільки вони позбавлені можливості оформити субсидії. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Поставлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка [PERSON] , її представник - адвокат Снітинський Б. Є., позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задоволити. Щодо ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно та належним чином, відзиву на позовну заяву до суду не подала. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням змісту статей 223, 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що з 1990-1991 років проживає за адресою [ADDRESS] по сусідству із позивачами. З відповідачкою знайомий, останній раз за цією адресою бачив її всередині літа. У квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає, особистих речей її у квартирі немає, ніхто перешкод у проживанні їй не чинить. На даний час у цьому житлі проживає дочка свідка з чоловіком. Свідку відомо, що відповідачка орендує іншу квартиру у будинку [ADDRESS] . Суд, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. 1/2 частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 01 квітня 2014 року Серкізовською Т. Л., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 травня 1993 року квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та члену її сім`ї [PERSON] . Загальна площа квартири становить 42, 1 кв.м. Свідоцтво видано згідно з розпорядженням (наказом) від 26 березня 1993 року № 1869. Згідно довідки № 86, виданої 25 січня 2021 року ДП «Люкс-1» ПП «Люкс» у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2019 року у справі № 607/21904/19 розірвано шлюб [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21 серпня 2008 року. Як слідує із актів обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб), складених 07 вересня 2020 року, 11 вересня 2020 року, 23 грудня 2020 року, 25 січня 2021 року, комісією у складі юриста Федчишин І. О., майстрів дільниць Андруник Г. П., Гнип О. І., в ході проведення комісійного обстеження квартири [ADDRESS] на факт не проживання в ній [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , виявлено, що вказані особи зареєстровані, але не проживають за адресою [ADDRESS] . За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Статтею 41 Конституції України закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачі є співвласниками спірної квартири; позивач [PERSON] був у шлюбі з відповідачкою [PERSON] , у зв`язку із чим остання була зареєстрована та проживала у належній позивачам квартирі, які як власники цього майна надали право відповідачці користуватись ним. Після розірвання шлюбу із позивачем відповідачка вибула із квартири [ADDRESS] ; зараз вона проживає в орендованій квартирі у будинку [ADDRESS] . Відтак, право [PERSON] на користування чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власників. Суд приходить до переконання, що у даному випадку мають місце порушення з вини відповідачки прав позивачів, які підлягають захисту шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . На підставі наведеного,

Outcome: approved