Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

[PERSON] свою позовну заяву мотивує тим, що вона одружилася з [PERSON] у 1977 році, про що свідчить відмітка в її паспорті та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 00018731001 від 21.09.2017 року, з якого слідує, що шлюб був зареєстрований виконавчим комітетом Колківської селищної ради Маневицького району Волинської області, про що 05.02.1977 року складено відповідний актовий запис за №3. В шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] та син [PERSON]. У зв'язку з наявністю дітей та необхідністю покращення житлових умов вони з чоловіком вирішили вступити в житлово-будівельний кооператив для забезпечення їх квартирою. У 1990 році, через 13 років після одруження, чоловік, як представник сімї, став членом кооперативу, сплативши 8408,50 карбованців - їхніх спільних, зароблених під час шлюбу, коштів. 31.12.1991 року виконавчий комітет Луцької міської ради видав [PERSON] М О. ордер №467 на житлове приміщення, а саме: квартиру [ADDRESS] (на той час пр.[PERSON]) м. Луцька, в якому зазначено, що ордер видається [PERSON] для сімї із 4-х чоловік, яка складається з [PERSON], [PERSON] м.М. та [PERSON] Згідно довідки №93 від 01.03.2016 року, виданої Луцькою кооперативною житлово-експлуатаційною конторою №8 житлово-будівельних кооперативів (надалі- ЛК ЖЕК №8 ЖБК), перший пайовий внесок, сплачений членом кооперативу 1990 року, а залишок пайових внесків погашався до 1992 року. Після остаточного розрахунку з кооперативом, вони вселилися у виділену їм квартиру [ADDRESS], та зареєструвалися за місцем проживання. З цього часу вони усією сімєю проживали у вказаній квартирі, іншого житла не мали. Перший пайовий внесок члена житлово-будівельного кооперативу на будівництво квартири, усі наступні пайові внески і остаточний розрахунок по сплаті за квартиру здійснювалися піл час зареєстрованого шлюбу і за спільні сімейні кошти, з моменту вселення вона з сім'єю постійно проживала у квартирі, де вони всі були зареєстровані, а тому вважала себе законним власником спірної квартири на рівні з чоловіком. За час шлюбу у 2001 році, вона стала інвалідом другої групи, яка у 2003 року встановлена їй довічно. 26.08.2004р.шлюб між нею і [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] пішов жити в іншу сім'ю, за іншою адресою та до 2017 року жодного разу не предявляв їй будь-яких претензій з приводу проживання в квартирі, яку вважає їхньою спільною власністю. 19.04.2017р. [PERSON] звернувся в Луцький ВП ҐУНП у Волинській області із заявою про те, що вона нібито незаконно проживає у квартирі, а 27.04.2017 року вона отримала від нього лист про те, що він є одноосібним власником спірної квартири та пропонував їй підписати договір найму цієї квартири для подальшого проживання в ній. Крім цього, зазначає, що в Луцькому міськрайонному суді перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до неї про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом його вселення та спонукання її до укладення [PERSON] договору найму цієї квартири. З документів, доданих [PERSON], до позовної заяви вона дізналася, що дійсно 06.04.2016року право власності на квартиру державним реєстратором зареєстровано за [PERSON] Посилаючись на наведене, позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] квартиру [ADDRESS], визнати за [PERSON] (м.Луцьк, пр. Соборності, 30-А/119, РНОКПП [NUMBER]) право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 62,5 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, про що свідчать надіслані повідомлення. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи по наявних доказах, відповідно до вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтею 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 00018731001, сформованого 21.09.2017року, та відмітки в паспорті серії АС 656843, виданому на ім'я [PERSON], 05 лютого 1977 року між сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] виконавчим комітетом Колківської селищної ради Маневицького району Волинської області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №3. Судом встановлено, що в шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] та син [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, у 1990 році, відповідач [PERSON] став членом житлово-будівельного кооперативу, а 31.12.1991 року виконавчий комітет Луцької міської ради видав йому ордер №467 на житлове приміщення, а саме: квартиру [ADDRESS] (в минулому - пр.[PERSON]) м. Луцька, в якому зазначено, що ордер видається [PERSON] для сімї з 4-х осіб, в тому числі, до складу сім'ї входить позивач [PERSON], дочка [PERSON] та син [PERSON] Згідно довідки №93 від 01.03.2016 року, виданої ЛК ЖЕК №8 ЖБК [PERSON], перший пайовий внесок в розмірі 8408,5 грн., сплачений відповідачем - членом кооперативу 1990 року, залишок пайових внесків погашався до 1992 року. Судом встановлено, що 14.04.1992р. сторони по справі вселилися у квартиру [ADDRESS], та проживали в ній однією сімєю, зареєструвавшись за місцем проживання. З матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано 26.08.2004р., про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ЕГ №048893 від 26 серпня 2004 року, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції, актовий запис №503 (а.с.10). Таким чином, судом встановлено, що перший пайовий внесок члена житлово-будівельного кооперативу на будівництво квартири, усі наступні пайові внески і кінцевий розрахунок по сплаті за квартиру здійснювалися під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і за спільні кошти подружжя, з моменту вселення позивач з сім'єю постійно проживала у спірній квартирі. Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виплати пайових внесків за квартиру, встановлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, гараж, іншу будівлю чи приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Момент погашення ним пайових внесків є водночас і моментом виникнення у цієї особи права власності, а врешті, якщо ця особа перебуває в шлюбі -- то водночас і права спільної сумісної власності подружжя (за умови, що первісні й наступні пайові внески робилися в період шлюбу). Крім того, відповідно до ст. 22 [PERSON] УРСР, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Як слідує із змісту ст. 28 [PERSON] УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Статтею 29 [PERSON] УРСР, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому, суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Разом з тим, ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Із змісту ст. 70 СК України слідує, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи, що пайові внески за квартиру були виплачені під час перебування сторін у шлюбі, суд приходить до висновку, що слід визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS].

Outcome: approved