Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач), в якому просила надати дозвіл неповнолітнім [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], на виїзд за межі України, на період з дати набрання чинності рішенням суду до їх повноліття. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду від 25 лютого 2010 року. Від шлюбу мають двох дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Діти проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. На даний час позивач уклала трудовий контракт на роботу в Італії, де до цього вже перебувала з дітьми. Діти та вона мають всі необхідні документи дозвільного характеру на проїзд, перебування та проживання в Італії, а саме італійську прописку, документи про легальне перебування, проживання та навчання, забезпечені медичним страхуванням та безкоштовним обслуговуванням. Раніше відповідач надавав дозвіл на виїзд дітей, однак на даний час відмовляється такий дозвіл надавати. Маючи намір та можливості виїхати тимчасово за межі України, вона не може це зробити, оскільки відповідач чинить цьому перешкоди. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги уточнив та просив надати дозвіл неповнолітнім дітям на виїзд за межі України до Італійської Республіки на період визначений судом, але не менше одного року. Представник третьої особи проти задоволення позову не заперечувала, оскільки не надання дозволу на виїзд за кордон буде суперечити інтересам дітей, однак вказала на необхідність визначення конкретного строку перебування дітей поза межами України. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду, враховуючи, що його місце проживання невідоме, був повідомлений належним чином, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду в пресі - газеті «Урядовий кур'єр» №139 від 27 липня 2016 року. За таких обставин суд, враховуючи згоду представника позивача, прийшов до висновку, що справа може бути розглянута без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів, з постановленням заочного рішення. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, розглянувши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що позивач та відповідач з 17 жовтня 1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду від 25 лютого 2010 року (а.с.12). Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.5,6). Діти за рішенням суду проживають з позивачем. Як слідує з посвідок на проживання позивач та діти мають право перебувати та проживати в Італійській Республіці (а.с.7-11), забезпечені медичним страхуванням. Відповідно до безстрокової трудової угоди на здійснення роботи по найму з неповним робочим часом позивач має безстроковий контракт на роботу у вказаній країні. В 2014/2015 навчальному році [PERSON] відвідувала середню школу першого рівня «Лао Сілезу» в Італійській Республіці, про що свідчить свідоцтво про основні компетентності. [PERSON] у 2014/2015 навчальному році також відвідувала початкову школу у даній країні. З пояснень позивача наведених в позовній заяві слідує, що в 2014 році відповідач надав згоду на виїзд дітей за кордон по 05 березня 2015 року. Після закінчення вказаного терміну позивач повернулася з дітьми на Україну, однак надалі відповідач дозвіл на виїзд дітей за кордон не надає. На даний час позивач має можливість поїхати до Італії з метою працевлаштування, має всі необхідні документи на себе та дітей. Маючи намір та можливості виїхати тимчасово за межі України, позивач не може це зробити, оскільки відповідач чинить цьому перешкоди. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 Сімейного кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, за якою держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Положення ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Оскільки у позивача є труднощі в отриманні нотаріально засвідченої згоди відповідача на виїзд дітей за кордон, а також, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України, а виїзд в Італійську Республіку зумовлений необхідністю забезпечення інтересів дітей, та їх потреб у реалізації соціального та духовного розвитку, що підтверджено наведеними вище доказами, відмова батька у наданні дозволу у виїзді дітей за кордон є безпідставною та неаргументованою, суд дійшов до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог. Зокрема, при винесенні рішення суд також враховує вік дітей, в зв'язку з цим право на виїзд дітей за кордон має бути надано матері тимчасово - на один календарний рік, що в подальшому не позбавлятиме можливості батька виконувати свої батьківські обов'язки, та не порушуватиме його батьківських прав. У відповідності ст.88 ЦПК України із відповідача на користь позивача слід стягнути здійснені ним судові витрати, які складаються з витрат на виклик відповідача до суду через оголошення в пресі у розмірі 630 грн. 00 коп. та судового збору, сплаченого за подання позовної заяви у розмірі 551 грн. 20 коп., а загалом у розмірі 1 181 грн. 20 коп. (630 грн. 00 коп. + 551 грн. 20 коп.).

Outcome: partial