Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Т.В., АТ «Альфа-Банк», третя особа: [PERSON] про визнання дій незаконними, визнання протиправним та скасування рішення про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач зазначала, що 11 квітня 2008 року між нею та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір №410/68/08-Пі, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 204400 доларів США строком до 10 квітня 2018 року включно. 11 квітня 2008 року між позивачем, третьою особою [PERSON] та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір іпотеки №08/І-68-1. Відповідно п.п.1.1. договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно - трикімнатна квартира [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу за реєстровим №10229 та зареєстрованого 31.01.2003 р. в Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №24/2 за реєстровим №6453. 27 травня 2019 року державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Т.В. було здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк», а саме на вищевказану трикімнатну квартиру, підставою чому стало відповідне рішення №47106141 від 29.05.2019 р. Позивач зазначає, що жодних повідомлень від банку на адресу позивача не надходило. Позивач вважає, що перехід права власності на належний їй предмет іпотеки відбувся незаконно (за відсутності правових підстав), що призвело до порушення її прав, які підлягають захисту у судовому порядку, оскільки реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» була здійснена відповідачем державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Т.В. без достатніх правових підстав, з порушенням норм ЗУ «Про іпотеку». Відповідачем було вчинено реєстраційні дії щодо спірного майна всупереч вимогам ч. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Вказує, що не було укладено Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який мав би бути правовою підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру, право власності на квартиру, було набуто АТ «Укрсоцбанк» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла, відповідачем було вчинено реєстраційні дії щодо спірного майна всупереч наявності зареєстрованої неповнолітньої доньки позивача. В 2017 році банку було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, в зв`язку з пропуском строку позовної давності. Також позивач зазначила, що на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності оцінка предмета іпотеки не проводилася, а відтак державним реєтратором не були дотримані положення ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до яких іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Посилаючись на викладене, просила суд визнати дії державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Т.В. щодо проведення 27.05.2019 р. державної реєстрації права власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , за АТ «Укрсоцбанк» незаконними, визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Т.В., індексний номер: 47106141 від 29.05.2019, згідно з яким 27.05.2019 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №31772722 про державну реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1840685832106, за АТ «Укрсоцбанк» на підставі договору іпотеки №08/І-68-1 від 11.04.2008 р., стягнути з відповідачів сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники адвокат Гладкий Р.В. та адвокат Гудзима О.В. позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення в повному обсязі, позивач надала пояснення аналогічні позовній заяві. В судовому засіданні представники відповідача АТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником АТ «Укрсоцбанк», адвокат Тищенко К.О., адвокат Андросович Г.С., адвокат Святецький В.І. позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. У відзиві та письмових поясненнях на позовну заяву зазначали, що позивач вже скористалась своїм правом оскарження даної реєстраційної дії до Міністерства юстиції України. Наказом від 14.07.2020 у задоволенні скарги відмовлено у зв`язку із її необґрунтованістю та безпідставністю. У зв`язку із неналежним виконанням обов`язків за кредитним договором, ігноруванням вимог про усунення порушень, АТ «Укрсоцбанк» скористалося своїм правом у порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та задовольнило свої вимоги кредитора/іпотекодержателя в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору в позасудовому порядку через звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності. Законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. З огляду на зазначене, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що договору про добровільну передачу у власність АТ «Укрсоцбанк» предмета іпотеки укладено не було. Просили врахувати при розгляді справи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11 березня 2021 року, справа №727/7775/18: «Посилання судів на зміну банком строку дії кредитного договору та сплив позовної давності щодо повернення кредиту на час звернення банку до державного реєстратора не є підставою для скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, оскільки такі обставини не передбачені статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» як підстави для відмови у державній реєстрації права власності. Умовами договору іпотеки не встановлено строків, у межах яких іпотекодержатель може задовольнити свої вимоги за рахунок предмета в позасудовому порядку. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»). Оскільки строк дії іпотечного договору сторонами не встановлено, а основне зобов`язання не припинилося, то підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації у державного реєстратора не було. Перелік необхідних документів для реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення в досудовому порядку передбачено п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №112. Оцінка СОД відсутня в переліку документів, які надаються державному реєстратору згідно Порядку, а відтак доводи позивача в цій частині є безпідставними. Згідно вимог чинного законодавства, оцінка має бути проведена, але не має надаватись реєстратору. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Відповідно до умов договору іпотеки сторони погодили, що передача у власність іпотекодержателя предмету іпотеки є добровільним способом звернення стягнення. Відтак, положення дії ЗУ «Про мораторій» не можуть бути застосовані в даному випадку, адже йде мова про звернення стягнення у добровільному порядку, в той час як положення закону розповсюджуються на примусовий спосіб звернення стягнення. У матеріалах справи відсутні докази одночасної наявності всіх умов, за яких діє мораторій, а тому є незрозумілим, на підставі яких доказів судом першої інстанції встановлено той факт, що на спірні правовідносини розповсюджується мораторій. Відтак, такий висновок суду базується виключно на припущеннях, які позивачем не доведено належними та допустимими доказами, а суд не перевірив підтвердження таких обставин. Зазначали, що іпотекодатель має у власності два об`єкта житлового нерухомого майна, тобто мораторій на спірні правовідносини не поширюється. При укладенні договору іпотеки, права неповнолітньої доньки порушені не були, вона не була власником та не користувалася нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не була зареєстрована за адресою предмета іпотеки. Таким чином, отримання дозволу на здійснення правочину та/або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібно. Крім того, чинним законодавством передбачені випадки необхідності отримання згоди органів опіки та піклування на здійснення правочинів щодо житлової нерухомості, право власності або користування якою мають неповнолітні діти. Оскільки оскаржуване позивачем рішення державного реєстратора не є правочином, а актом індивідуальної дій суб`єкта владних повноважень у сфері публічно-правових відносин, твердження позивача у будь-якому сенсі не базуються на приписах чинного законодавства. На виконання норм Закону України «Про іпотеку», АТ «Альфа-Банк» надіслав письмове повідомлення іпотекодавцю за місцем реєстрації та за місцем знаходження предмету іпотеки. Пунктом 61 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 9 та 15 Закону №1952-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Навіть повернення від боржника належно направленої вимоги «за закінченням встановленого строку зберігання» свідчить про вжиття іпотекодержателем всіх заходів для відповідного повідомлення боржника про наявність заборгованості. Вищевказана позиція знайшла своє відображення в постанові Верховного Суду в справі №755/5691/16-ц від 29.08.2018 р. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. за №522/2732/16-ц, відмова боржника від отримання письмової вимоги іпотекодержателя про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, засвідчена працівником кур`єрської служби, свідчить про належне повідомлення боржника і дотримання вимог пункту 46 Порядку №868. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 р. у справі №757/13243/17, належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. Таким чином, АТ «Альфа-Банк» були у повній мірі дотримані положення Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ЗУ «Про іпотеку». Підписуючи іпотечний договір, сторони погодили всі умови, які в ньому викладені, в тому числі іпотечне застереження, позивач підтвердила свою згоду на передачу у власність іпотекодержателя предмета іпотеки у випадку виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов укладеного сторонами договору та положень чинного законодавства. Вважають, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, поданими виключно з метою ухилення від взятих на себе зобов`язань, та позивачем взагалі не доведено, чим же порушуються її права задоволенням вимог кредитора шляхом позасудового врегулювання спору в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» при невиконаному на час реєстрації зобов`язанні щодо погашення заборгованості за договором кредиту. Посилаючись на викладене, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання відповідач державний реєстратор КП «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Т.В. не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті Броварського міськрайонного суду Київської області https://br.ko.court.gov.ua. В судовому засіданні третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримав, не заперечував проти їх задоволення в повному обсязі. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Судом встановлено, що 11 квітня 2008 року між позивачем [PERSON] та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №410/68/08-Пі від 11.04.2008 р., відповідно до якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 204400 доларів США строком до 10 квітня 2018 року включно. Також з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором №410/68/08-Пі від 11.04.2008, між позивачем, третьою особою [PERSON] та АТ «Укрсоцбанк» було укладено договір іпотеки №08/І-68-1 від 11.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О.В. за реєстровим №2047, згідно з яким позивачем та третьою особою банку було передано в іпотеку трикімнатну квартиру загальною площею 106,4 кв.м., жилою площею 67,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У договорі іпотеки зазначено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на вказане нерухоме майно, підтверджувалось договором купівлі-продажу квартири від 26.12.2002 р., посвідченого Авраменко Н.А., приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу за реєстровим номером 10229 та зареєстрованого 31.01.2003 р. в Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №24/2 за реєстровим №6453. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №174506277 від 19.07.2019, право власності на спірну квартиру зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» 27.05.2019 державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг», Київська область, Гуцуляк Т.В., індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 47106141 від 29.05.2019. Підставою для державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» вказані: іпотечний договір №08/І-68-1, серія та номер 2047, виданий 11.04.2008, видавник: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В.; договір про внесення змін до іпотечного договору №08/І-68-1, серія та номер 2247, видавник: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В.; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер б/н, видавник: АТ «Укрсоцбанк». 05 жовтня 2020 року на адресу суду від позивача надійшли копії документів із матеріалів реєстраційної справи №1840685832106 щодо об`єкта нерухомого майна, а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Дана реєстраційна справа містить наступні документи: заяву АТ «Укрсоцбанк» від 27.05.2019 р., копію іпотечного договору №08/І-68-1 від 11.04.2008 р., копію договору про внесення змін до Іпотечного договору №08/І-68-1 від 11.04.2008 р., копію договору про надання відновлювальної кредитної лінії №410/68/08-Пі від 11.04.2008 р., копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням без дати і номера на ім`я: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я [PERSON] на адресу: [ADDRESS] без відбитку поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача, копію створеного в особистому кабінеті відправлення «Укрпошта Експрес» на ім`я [PERSON] на адресу: [ADDRESS] , копію конверту з інформацією про повернення; копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням без дати і номера на ім`я: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я [PERSON] на адресу: [ADDRESS] без відбитку поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача; копію створеного в особистому кабінеті відправлення «Укрпошта Експрес» на ім`я [PERSON] на адресу: [ADDRESS] , копію конверту з інформацією про повернення; копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням без дати і номера на ім`я: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я [PERSON] на адресу: [ADDRESS] ; копію створеного в особистому кабінеті відправлення «Укрпошта Експрес» на ім`я [PERSON] на адресу: [ADDRESS] , копію конверту з інформацією про повернення; копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням без дати і номера на ім`я: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я [PERSON] на адресу: [ADDRESS] ; копію створеного в особистому кабінеті відправлення «Укрпошта Експрес2 на ім`я [PERSON] на адресу: [ADDRESS] , копію конверту; копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням без дати і номера на ім`я: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням без дати і номера на ім`я: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням без дати і номера на ім`я: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; копію рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47106141 від 29.05.2019 р.; витяг з держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №168526482; Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №168509327. Відповідно до п. 4.5. вказаного іпотечного договору, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем. В силу положень п. 4.4. іпотечного договору, сторони погодили, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, предмет іпотеки передається іпотекодержателю, або третій особі за погодженням між іпотекодавцями та іпотекодержателем. 04.04.2017 р. рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 липня 2017 року, в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №410/68/08-Пі відмовлено, застосувавши до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (надалі - Закон №1952-IV). Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації, відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону №1952-IV, підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Частина 1 ст. 15 Закону №1952-IV встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав: 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Згідно із ч. 3 ст. 10 Закону №1952-IV (закон в редакції на момент здійснення реєстраційної дії), державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону №1952-IV, державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Відповідно до п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868 (чинного на момент вчинення оскаржуваних нотаріальних дій), нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або на об`єкт незавершеного будівництва виключно у випадку вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном. Таким чином, законодавством не передбачено можливості проведення державної реєстрації речових прав на об`єкт нерухомого майна без вчинення нотаріальної дії, пов`язаної із переходом таких прав на об`єкт нерухомості. Повноваження нотаріусів/державних реєстраторів на виконання реєстраційних дій у Державному реєстрі прав пов`язуються законодавцем із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з ч.1 та 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 12.05.2006), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 12.05.2006), договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Таким чином, відповідно до Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006, яка діяла на момент укладення іпотечного договору), передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Докази укладення такого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у матеріалах справи відсутні, а тому прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним, що є висновком, аналогічним зробленому Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року, справа №554/14813/15-ц (провадження №14-66цс18). Крім того, відповідно до ч.5 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №168526482, в розділі «Підстава виникнення права власності» не зазначено документ, який би посвідчував проведення оцінки предмета іпотеки у відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку». Також, зазначених доказів не міститься в реєстраційній справі №1840685832106. Оскільки доказів, що на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності проводилась оцінка предмета іпотеки немає, суд дійшов висновку, що державним реєстратором не були дотримані вимоги статті 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, отже, у державного реєстратора були відсутні правові підстави для прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Мініст-рів України від 25 грудня 2015 року №1127 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. Відповідно до п.6.2. іпотечного договору визначено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку якщо вони здійснені в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. Отже, з урахуванням відсутності особистого вручення, датою його отримання має вважатися дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача, яким є позивач у справі, а також інші одержувачі, які зазначені в повідомлені про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто, сторонами при укладання правочинів визначений підхід стосовно застосування принципу «доставки (одержання)» юридично-значимих повідомлень. Натомість, в матеріалах реєстраційної справи на письмовій кореспонденції відсутня дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувачів, які зазначені в повідомлені про звернення стягнення на предмет іпотеки, відсутні докази підтвердження оплати послуг поштового зв`язку з пересилання письмової кореспонденції. Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів від 5 березня 2009 року №270, визначений порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулюють відносини між ними. Так, пунктом 80 зазначених Правил визначено, що підтвердженням оплати послуг поштового зв`язку з пересилання письмової кореспонденції є: поштові марки, наклеєні на письмову кореспонденцію або нанесені типографським способом на поштові конверти, поштові картки; відбитки державного знака, нанесені маркувальними машинами; відбитки про оплату письмової кореспонденції, нанесені друкарським чи іншим способом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.06.2019 р. у справі №344/3627/16-ц (провадження №61-21032св18) вказано, що: «загальноприйнятим у світовій практиці є застосування щодо юридично-значимих повідомлень принципу «доставки (одержання)» повідомлень, якщо сторони прямо не передбачили застосування принципу «відправлення». Зокрема: (а) у підпункті 3 пункту 1.-1:109 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що повідомлення вступає в силу у момент досягнення адресата, якщо з нього не слідує більш пізній момент вступу у силу; (б) згідно пунктів 2,3 Принципів європейського контрактного права з урахуванням положень пунктів (4) та (5), будь-які повідомлення набирають чинності з моменту, коли вони отримані адресатом. Повідомлення вважається одержаним адресатом, коли його вручено за місцем його діяльності або за поштовою адресою, або, якщо він не має місця діяльності або поштової адреси, - за місцем його постійного проживання; (в) відповідно до п.4 ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28.05.1988 р., письмове повідомлення може бути не підписане, але в ньому обов`язково повинна зазначатись особа, яка його зробила або від імені якої воно зроблене. «Письмове повідомлення» включає телеграми, телекс і будь-які інші види телекомунікаційних повідомлень, які можна відтворити у формі документа, але не обмежується ними. Письмове повідомлення вважається наданим, коли воно отримане адресатом. Підхід стосовно застосування принципу «доставки (одержання)» юридично-значимих повідомлень висловлений і в українській судовій практиці. У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 р. у справі №6-2988цс15 вказано, що: [...] розглядаючи питання про дотримання під час проведення торгів положень пункту 3.11 Тимчасового положення, суди мають установити, чи було письмово повідомлено, зокрема, боржника про дату, час, місце проведення прилюдних торгів та про стартову ціну, за якою майно пропонується до продажу. При цьому під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей зазначеним особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами необхідних відомостей. Отже, загальний зміст поняття «повідомлення» передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей». Ці ж висновки наведені в постанові Верховного Суду від 03.06.2020 р. у справі №359/8181/18, що свідчить про вже усталену судову практику з цього питання. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку; 2) не може бути примусового стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки) 3) кредитна установа не може уступити (продати, перепродати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. З довідки про реєстрацію місця проживання №1-1/16835 від 24.07.2019 р. вбачається, що позивач [PERSON] , третя особа [PERSON] , неповнолітня дитина [PERSON] та інші члени родини постійно проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що предмет іпотеки належав іпотекодавцям на праві спільної часткової власності, нерухоме майно використовується як єдине місце постійного проживання позичальника, загальна площа такого майна не перевищує 250 кв.м., іншого нерухомого житлового майна позивач не має, то звернення стягнення на зазначене майно порушує вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». При цьому, посилання відповідача на те, що позивач має у власності два об`єкта житлового нерухомого майна не знайшло свого підтвердження та судом до уваги не приймається, оскільки власником другого об`єкту нерухомого майна, на яке посилається відповідач, є інша особа. Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved