Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

Адвокат Шевчук К.М. в інтересах [PERSON] , за участю заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України (у порядку ст. 315 ЦПК України). Обгрунтовуючи вимоги поданої заяви представник заявника вказує на те, що [PERSON] народилася [INFO] у м. Одесі. Батьки заявника [PERSON] та [PERSON] постійно проживали на території с. Шевченко 1 (наразі с. Корсунці Одеського району). На сьогоднішній день батьки заявниці померли, проте паспорт гр. України не отримували. Заявниця [PERSON] з дня свого народження не залишала територію Одеської області, в тому числі на день здобуття незалежності на території України, а саме 24.08.1991 року, знаходилася на території України та проживала разом із своєю родиною в с. Корсунці, Одеської області. Оскільки, [PERSON] має намір отримати паспорт громадянина України, просить суд задовольнити дану заяву та ухвалити рішення, яким встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Шевченко 1, Одеської області на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Суд констатує, що від представника заінтересованої особи Головного управління\~Державної міграційної\~служби України\~в Одеській\~області Білоконь Н.О. надійшов до суду відзив на подану [PERSON] заяву, згідно якого представник просила відмовити у задоволенні заяви, оскільки вона не надала доказів, що вона проживає в Україні на законних підставах, та не надала доказів що вона зверталась до органів міграційної служби з заявою про встановлення належності до громадянства України. Крім того, на думку представника справа не може бути розглянута в окремому провадженні, так як існує спір з приводу належності до громадянства України. Представник заявника [PERSON] в судовому засіданні вимоги заяви підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у заяві. Просив суд задовольнити дану заяву та ухвалити рішення, яким встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Шевченко 1, Одеської області на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Представник заінтересованої особи [PERSON] в судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій просив провести судове засідання, призначене на 21.04.2021 року за відсутності представника заінтересованої особи. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є сестрою заявника [PERSON] . Вказала, що її сестра [PERSON] народилася [INFO] в с. Корсунці (колишня назва с. Шевченко 1), де проживає до сьогоднішнього часу. Окрім того, свідок пояснила, що її сестра ніколи не залишала місця проживання, в тому числі й тоді, коли Україна здобула свою незалежність. Заслухавши пояснення представника заявника, покази свідка, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в м. Одеса, про що виконавчим комітетом Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області зроблено актовий запис № 34, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 2109.2018 року (видане повторно). Батьками заявника є [PERSON] та [PERSON] . З наявної в матеріалах справи копії Витягу із Погосподарської книги № 38 від 04.02.2020 року вбачається, що згідно запису в архівній погосподарській книзі Красносільської сільської ради, Комінтернівського району (ніни Лиманський район), Одеської області, за 1991 1995 року, книга № 20, особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , значиться житловий будинок, власником якого являється гр. [PERSON] . В цьому будинку проживали: гр. [PERSON] та його дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Довідки № 45 від 15.04.2021 року, виданої виконкомом Красносільської сільської ради, Одеського району вбачається, що [PERSON] , [INFO] , постійно проживає з моменту народження до сьогодні в с. Корсунці (раніше [ADDRESS] без реєстрації. Окрім того, судом встановлено, що гр. [PERSON] перебуває на обліку в Одеському міському центрі обліку бездомних громадян, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Посвідчення про взяття на облік № 9291 від 11.06.2020 року, виданого КУ «Одеський центр обліку бездомних громадян». Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з п. 1 і п. 2 ч. 1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» №2235-111 від 18.01.2001 р. (у редакції Закону №957-VIII від 28.01.2016) громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України. Згідно з п. 10 розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: - довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; - довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; - документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; - копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); - судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; - судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Постійне місце проживання це місце проживання на території будь якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом) (ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Враховуючи наведене, законом передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Суд констатує, що 04.09.2020 року [PERSON] звернулася до ГУ ДМС в Одеській області із заявою щодо надання адміністративних послуг з отримання паспорта гр. України. Однак, заявнику було відмовлено у видачі паспорта громадянина України з підстав не встановлення її належності до громадянства України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією відповідно листа. У справі, яка розглядається встановлено, що [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України». У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Щодо заперечень заінтересованої особи, то суд вважає такі безпідставними, такими, що не спростовують доведеність факту постійного проживання [PERSON] на території України за станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року Посилання представника заінтересованої особи на наявність спору про право, також є безпідставним, так як заявницею зазначено, що встановлення саме такого факту необхідно для підтвердження набуття громадянства України, яке вона отримала, як і усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України з метою отримання паспорта громадянина України. Таким чином, спору про право у цьому випадку між заявником та заінтересованою особою немає. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Беллет проти Франції» ЄПСЛ вказав, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» та від 12 листопада 2002 року у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки»). Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 77 80 ЦПК України передбачено, що докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні підтверджено факт народження заявника, безперервного проживання з моменту народження до сьогоднішнього дня в с. Корсунці, Одеського району, зважаючи, що мета подання такої заяви є очевидною, а рішення суду матиме юридичні наслідки для заявника у вигляді паспортування [PERSON] належним документом, суд приходить до висновку, що надані представником заявника докази є належними, достовірними, допустимими, а в своїй сукупності достатніми для задоволення даної заяви.

Outcome: approved