Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою, в якій просили визнати договір дарування квартири № 119 в будинку № 82, корпус № 2 по вул. Академіка Філатова в м. Одесі від 10.07.2007 року, укладений між ними та [PERSON], недійсним. Позов обґрунтований такими обставинами. Позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві власності належала зазначена квартира, на підставі свідоцтва про право власності від 29 березня 2000 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради на імя [PERSON]. Позивачі є особами похилого віку, [PERSON] є інвалідом першої групи та потребує стороннього догляду. [PERSON] є ветераном війни учасником війни. До укладення договору дарування [PERSON] обіцяла позивачам довічно їх утримувати і не створювати перешкод у проживанні подружжя [PERSON] в квартирі через те, що іншого житла у них нема. В момент укладення договору дарування, як зазначено в позові, позивач [PERSON] була впевнена в тому, що вона укладає з [PERSON] договір довічного утримання. Після укладення договору дарування [PERSON] забрали примірник договору позивачів, та дала їм з ним ознайомитись лише в 2013 році, після чого позивачі зрозуміли, що було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання. Як зазначали позивачі, [PERSON] погрожували їм виселенням, та в звязку із тим, що іншого житла позивачі не мають, вони змушені звернутись до суду за захистом своїх прав. В ході розгляду справи, 4 січня 2016 року, позивач [PERSON] помер, в звязку із чим 14 січня 2016 року судом було закрите провадження у цивільній справі в частині вимог [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, будучи повідомленою належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи у її відсутність до суду не подала. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача [PERSON], викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на такі обставини. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради 29 березня 2000 року[ADDRESS] в будинку № 82 дріб два по вул. Академіка Філатова в м. Одесі належала на праві власності [PERSON]. Право власності позивача було зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в книзі: 35к-111, номер запису: 22. 10 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар квартиру № 119 в будинку № 82 дріб 2 по вул. Академіка Філатова в м. Одесі. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за № 3980. Зважаючи на той факт, що відносини між сторонами виникли в звязку із укладенням договору дарування, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин належить застосувати положення ЦК України про недійсність правочинів, та Главу 55 ЦК України, яка регулює відносини, яки склались в звязку із укладенням договору дарування. Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. З розяснень, які викладено в п.19 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9, вбачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] є особою похилого віку, яка народилася в 1929 році. Її чоловік [PERSON] був інвалідом першої групи, та потребував сторонньої допомоги. Позивач [PERSON], як особа похилого віку, яка за станом здоровя потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання її та її чоловіка, й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею, її чоловіком та відповідачем. Таким чином, суд вважає встановленим факт відсутності волевиявлення [PERSON] під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача [PERSON] квартири, яка є її єдиним житлом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, а її порушені права належить захистити шляхом визнання договору дарування недійсним та застосуванням \~передбачених законом наслідків недійсності укладеного правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України суд застосовує реституцію, як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved