Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, яку ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області замінено на правонаступника - Івано-Франківську міську раду (надалі - «Відповідач») про визнання за ним права приватної власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме на 1/2 частини житлового будинку з належними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] з 2009 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє житловим будинком з належними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (законним власником 1/2 частини якого він є), та використовує його для власних потреб по сьогоднішній час, тобто, більше 10 років. Як зазначено в позовній заяві, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2009 року [PERSON] успадкував після смерті своєї матері (померла [INFO] ) 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] , та земельної ділянки № [NUMBER] , площею, 1,358 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд. Інша 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] належала дядьку Позивача (рідному брату його матері) [PERSON] , який помер [INFO] . До сьогоднішнього дня будь-яка інша особа не виявила інтерес до вказаного будинку, ніхто, окрім Позивача, не претендує на вказаний будинок, не заявляє ніяких претензій на нього. У зв`язку із зазначеним, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання за ним права власності за набувальною надівністю на 1/2 частину вищезазначеного житлового будинку. Відповідачем - Івано-Франківською міською радою, - на адресу суду подано Відзив на позов, у якому представник проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмовому Відзиві на позов. Зокрема, обґрунтовуючи заперечення на позов, представник Відповідача у відзиві на позов посилається на те, що Позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту утримання житлового будинку [ADDRESS] , відсутності інших спадкоємців майна та обрано неправильний спосіб захисту його прав на нерухоме майно. Представником Відповідача подано заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частинами 1,4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Посилаючись на те, що [PERSON] з 2009 року безперервно та відкрито володіє житловим будинком [ADDRESS] (власником 1/2 частини він є), Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання права власності на іншу 1/2 частину даного житлового будинку за набувальною давністю. Як зазначено в пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 «відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК)». Згідно з пунктом 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, враховуючи положення ст. ст. 335 і 344 ЦК право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Пункт 13 Постанови вказує на можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю на підставі положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також; ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Розглядаючи цивільну справу №910/17274/17, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/82095858) зазначено: 46. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. 47. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. 49. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. 50. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. 51. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. 52. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. 53. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. 54. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За результатом розгляду вказаної справи, Великою Палатою Верховного Суду надано висновок щодо застосування норм права, згідно якого: 66. Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. 67. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Так, Судом встановлено, що [PERSON] , ІПН [NUMBER] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2009 року (а.с.27-30) є власником 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] . На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2009 року (а.с.31-36) [PERSON] , ІПН [NUMBER] , є власником земельної ділянки № [NUMBER] , площею, 1,358 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, що знаходяться на території Микитинецької сільської ради. 30.09.2019 року [PERSON] виготовлено Технічний паспорт на домоволодіння [ADDRESS] (а.с.38-41). Громадянином [PERSON] також замовлено, а відповідною організацією розроблено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості): 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована на території [ADDRESS] (а.с.66-86). [PERSON] здійснює оплату житлово-комунальних послуг щодо вказаного будинку (а.с.42-43). Згідно Довідки Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації від 30.09.2019 року №01776 (а.с.152): - 05.01.1990 р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/2 частини будинковолодіння [ADDRESS] . Підстава для реєстрації права власності - свідоцтво про право власності від 05.01.1990 р. видане Івано-Франківським міськжитлооб`єднанням згідно з рішенням міськвиконкому від 09.12.1987 р. №382. - 18.12.2009 р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/2 частини будинковолодіння [ADDRESS] . Підстава для реєстрації права власності - свідоцтво про право на спадщину від 28.11.2009 р видане державним нотаріусом Першої Івано-Франківської ДНК Федина А.М. Р/№3-2618. Переходів права власності на даний об`єкт в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не реєструвалось. Згідно Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 24 квітня 1991 року (а.с.153) жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить гр. [PERSON] на праві особистої власності в половині. Як випливає зі змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності інд. №204364262 від 17.03.2020 року (а.с.30) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на 1/2 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за громадянином [PERSON] , ІПН [NUMBER] . Відомостей щодо реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на іншу частину даного житлового будинку не міститься. При цьому, матеріали справи містять відомості про те, що власником іншої 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] був громадянин [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 18 січня 2000 року [PERSON] помер [INFO] (а.с.132 зворотний бік). В позовній заяві Позивач [PERSON] покликається на те, що [PERSON] є його рідним дядьком. Згідно наданих нотаріусом на витребування суду документів із спадкової справи, після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звертався лиш [PERSON] . Інші заяви будь-яких осіб в матеріалах спадкової справи відсутні. В той же час, листом від 21.07.2020 року №1135/02-14 державним нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що він не є спадкоємцем ні першої, ні другої черг, не є утриманцем покійного і не є усиновленим покійним, а також те, що заповіт відсутній (а.с.37). З пояснень Позивача випливає, що після смерті власника 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] гр. [PERSON] у 2000 році, його частку у даному житловому будинку утримувала та володіла нею мати Позивача, яка померла у 2008 році, але права на спадкування не реалізовувала. Після смерті матері у 2008 році Позивач успадкував належну їй на праві власності частку у 1/2 даного будинку, однак продовжував володіти та здійснювати утримання будинку повністю. Крім того, станом на час розгляду даної цивільної справи Позивач є законним власником іншої 1/2 частини даного будинку, право власності набуте у порядку спадкування після смерті матері Позивача. Щодо іншої частки у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (яка належала гр. [PERSON] ) матеріали справи не містять інформації про наявність претензій інших осіб, як і не містять інформації про наявність у гр. [PERSON] спадкоємців за законом чи за заповітом (у спадковій справі, заведеній після смерті [PERSON] за заявою Позивача, такі документи відсутні). Враховуючи все вищенаведене в сукупності, Суд приходить до висновку про існування підстав для визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки матеріалами справи, які не спростовано у встановленому процесуальним законом порядку, підтверджується факт його добросовісного володіння та користування даним житловим будинком (повністю), його утримання, понад 10 років до часу звернення до суду. Суд також звертає увагу на те, що частина 1 статті 344 ЦК України передбачає необхідність, зокрема, відкритого та безперервного володіння нерухомим майном протягом десяти років. Поняття «володіння» не є тотожним поняттю «реєстрації місця проживання», а тому той факт, що місце проживання Позивача зареєстровано за іншою адресою вищезазначених висновків суду не спростовує. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи та вимоги чинного законодавства, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підставними, відтак, підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 328, 344 Цивільного Кодексу України, пункту 9,11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5,,

Outcome: approved