Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

[PERSON] подав до Івано-Франківського міського суду позов до [PERSON] про поділ майна подружжя та виділення позивачу та відповідачу по 1/2 частки квартири №95 «А» в будинку №28 по вул.Стуса в м.Івано-Франквіську, стягнення судових витрат. 06.07.2015р. позовні вимоги було змінено в частині визнання (а не виділення) права власності на ? частки квартири №95 «А» в будинку №28 по вул.Стуса в м.Івано-Франквіську за позивачем та відповідачем, стягнення половини судових витрат. Представник позивача підтримала позовні вимоги з уточненими вимогами. Відповідач в судове засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, представник відповідача клопотав про відкладення судового засідання 08.04.2015р., не зявившись на наступне засідання 25.05 та 06.07.2015р.,а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що однокімнатна квартира №95 «А» в будинку №28 по вул.Стуса в м.Івано-Франквіську загальною площею 42.9 м.кв., житловою 18.7 м.кв. належить на праві власності [PERSON], на підставі Свідоцтва про право власності від 03.08.2012 року виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, зареєстровано право 07.08.2012р., згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно отриманих на запит суду (а.с.30-32). Шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був укладений 12.01.2005 року, розірвано, згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 08.08.2014р. (а.с.5-8). У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вказує ст.68 цього ж кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ця ж норма розяснюється і п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Установивши, що на обєкт нерухомого майна квартиру, набуто право власності на підставі отримання свідоцтва за рішенням відповідного органу, суд приходить до висновку, що квартира є правом спільної сумісної власності подружжя, і тому слід визначити рівні частки на це майно. Як слідує зі ст..372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача в користь позивача також підлягають судові витрати у відповідній частині до задоволеного позову та уточнених вимог половини суми сплаченого судового збору. На підставі вищевикладеного, статтей 60, 63, 68, 70 Сімейного кодексу України, ст.. 368, 369, 370, 372 ЦК України,

Outcome: approved