Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди батька до досягнення дитиною 16 років та дозволити [PERSON]В, без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя. В обґрунтування позову зазначила, що з вересня 1999 року по 01 липня 2016 року сторони перебували у шлюбі. 04 травня 2006 року у сторін народився син - [PERSON]. З моменту розлучення відповідач не виконує свої батьківські обовязки відносно їх сина, з дитиною не спілкується, у часті у житті сина не приймає. Дитина проживає разом з матірю, позивач самостійно несе усі витрати по утриманню дитини. Маючи намір забезпечити повноцінний відпочинок сину в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон, на що відповідач відмовив, не аргументуючи свою відповідь, що і стало приводом звернення з даним позовом до суду. Тому, посилаючись на ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст.ст.141, 157 СК України, ч. 2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995р. за № 231, п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Принцип 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином про причини неявки суду не повідомив. Письмової заяви про причини своєї неявки та перенесення розгляду справи до суду не надав, тому суд на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та постановляє заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що з 18 вересня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому Кіровським районним у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 324, шлюбі. Від вказаного шлюбу сторони мають сина\~ [PERSON], [INFO] (а.с.) Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб [PERSON], [INFO], проживає разом із матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Як вказує позивач, з моменту розлучення відповідач не виконує свої батьківські обовязки відносно їх сина, з дитиною не спілкується, у часті у житті сина не приймає. Позивач самостійно несе усі витрати по утриманню дитини. Маючи намір забезпечити повноцінний відпочинок сину в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон, на що відповідач відмовив, не аргументуючи свою відповідь. Відповідно до ст.4 ч. 2 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзд в Україну громадян України оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з положеннями СК України, зокрема, ст.150 СК України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.1 та 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За умовами ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. З відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вказані вимоги повністю кореспондуються із умовами п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 р. за № 231, згідно з яким оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суд, Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16 - річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З наведеного необхідно зробити висновок, що виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон не обмежується законом, а законом лише встановлюється певний порядок оформлення такого виїзду. Частини 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно із Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Станом на сьогоднішній день, батьки зобов'язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей. Таким чином, виїзди дитини за кордон з усним узгодженням із батьком основних позицій кожної такої поїздки, що позивач постійно і намагається здійснити , жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають за мету перш за все захист прав дитини. Позивач та її дитина є громадянами України, позивач має місце роботи, батьки позивача проживають в Україні, дитина знаходиться на утриманні у матері, доступ батька до дитини не обмежений. Окрім того, з вересня починається навчання у школі, а у зв'язку із неможливістю перетнути кордон, дитина пропускає уроки. Враховуючи вищенаведене, суд, виходячи виключно з інтересів дитини, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, та надає дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди батька до досягнення дитиною 16 років та дозволити [PERSON]В, без згоди та супроводу батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: approved