Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

[PERSON] у липні 2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визначити місце проживання доньки [PERSON], [INFO], з ним. Мотивуючи свої вимоги позивач зазначив, що з січня 2006 року по червень 2010 року проживав без реєстрації шлюбу разом з [PERSON] 04.03.2007 у них народилася донька [PERSON] Зазначив, що після припинення спільного проживання з відповідачем переїхав проживати до своєї квартири. Посилаючись на те, що він забезпечує доньку усім необхідним, не перебуває на обліку лікарів психіатра та нарколога, має постійне місце роботи, дохід, а відповідач не має можливості надати дитині необхідне забезпечення та виховання, зважаючи на те, що він та відповідач не дійшли згоди щодо місця проживання доньки, просив визначити місце проживання дитини саме з ним. Нормативно позов обґрунтовано посиланням на приписи ст. 161 Сімейного кодексу України (надалі СК України), згідно з положеннями якої якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2013 позов [PERSON] задоволено частково, визначено місце проживання дитини [PERSON] наступним чином: перший та третій тиждень на місяць з батьком, другий та четвертий тиждень з матірю. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.02.2014 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2013 скасовано та визначено місце проживання дитини з батьком. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.03.2015 рішення судів попередніх інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У ході розгляду справи відповідачем предявлено зустрічний позов до [PERSON] про витребування малолітньої доньки [PERSON] та повернення її для постійного проживання з матірю. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що після припинення сімейних відносин між сторонами в червні 2010 року дитина проживала з [PERSON], але навесні 2013 року [PERSON] не повернув доньку після чергового спілкування з нею та змінив її місце проживання, у звязку з чим позивач просить витребувати малолітню доньку [PERSON] у [PERSON] та повернути її до постійного проживання за визначеною при припиненні сімейних відносин адресою: [ADDRESS]. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав викладених у ньому та письмових поясненнях, на його задоволенні наполягали, зустрічний позов не визнали. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, на задоволенні зустрічного позову наполягали. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, у його задоволенні просила відмовити, зазначила, що зустрічний позов є передчасним і задоволенню не підлягає. Представник третьої особи органу опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради в судове засідання не зявився. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Із матеріалів справи вбачається, що сторони з січня 2006 року по червень 2010 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу [ADDRESS]. Від фактичних сімейних відносин сторони мають дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, вони проживають окремо, дитина проживає разом з батьком. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначив, що він має постійний дохід, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, повністю забезпечує дитину матеріально. Посилаючись на те, що відповідач не в змозі дати дитині необхідне забезпечення та виховання, просив місце проживання визначити з ним. В свою чергу, відповідач в зустрічній позовній заяві зазначила, що після припинення фактичних шлюбних відносин дитина за згодою сторін проживала з нею, позивач мав можливість вільного спілкування з дитиною, від батьківських обов'язків не ухилявся. Як вбачається із зустрічної позовної заяви, після чергового спілкування з дитиною [PERSON] не повернув її матері, що позивачка вважає незаконним. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 2 ст. 161 орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено,\~що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до висновку органу опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 28.07.2015 [PERSON] та [PERSON] на обліку в лікаря-нарколога та лікаря психіатра не перебувають, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем. З 01.02.2014 перебуває на спрощеній системі оподаткування, вид діяльності надання послуг перукарнями та салонами краси. Умови проживання в обох батьків задовільні: є місце для сну, навчання, є дитячий одяг, іграшки, продукти харчування. Цим рішенням рекомендовано визначити місце проживання дитини [PERSON] з матірю [PERSON] Відповідно до акта обстеження умов проживання від 20.07.2015 (а.с. 138) [PERSON] для проживання та виховання [PERSON] матірю [PERSON] створені належні умови. Таким чином, як вбачається із наданих сторонами доказів, свідчень свідків обома батьками створені належні умови для проживання дитини [PERSON] і при розгляді цієї справи не встановлено обставин, які б свідчили про відсутність підстав для проживання дитини з матірю, а тому позовні вимоги первісного позову [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки судом не встановлено виняткових обставин, за яких дитина не може проживати з матірю і у звязку з цим місце її проживання слід визначити саме з батьком. При цьому позивач не навів переконливих, безспірних, належних і допустимих доказів того, що є виняткові обставини для розлучення дитини з матір'ю, а наведені ним мотиви є припущеннями, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України. При цьому суд враховує, що навіть дещо кращі житлові умови батька та більший рівень його доходу самі по собі не дають виняткових підстав для розлучення дитини з матір'ю. Водночас, вирішуючи вимоги зустрічного позову, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 162 СК України унормовано, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. При цьому статтею статтею 161 Кодексу передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Ураховуючи, що між батьками дитини наявний спір про місце проживання дитини [PERSON] і місце проживання дитини на цей час саме з матірю у порядку ст. 161 СК України не визначено, підстави для задоволення зустрічного позову наразі відсутні. Ураховуючи наведені приписи законодавства та встановлені відповідні їм фактичні обставини справи та правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги первісного та зустрічного позовів задоволенню не підлягають, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають стягненню.

Outcome: dismissed