Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), в якому, враховуючи остаточні позовні вимоги, просив усунути перешкоди у користуванні транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN GOLF», 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER] Відповідачем [PERSON], [INFO], шляхом зобовязання її не чинити Позивачу перешкод у володінні та користування вказаним транспортним засобом в період з 01 липня по 30 вересня та з 01 січня по 31 березня кожного року та надання Відповідачем Позивачу ключів від вказаного транспортного засобу у вказаний період часу. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, позовні вимоги мотивовані тим, що Позивачу, як власнику 1/2 частки автомобіля «VOLKSWAGEN GOLF», 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER], Відповідачем [PERSON] чиняться перешкоди у володінні та користуванні вказаним автомобілем, оскільки Відповідач не надає йому ключі від вказаного автомобіля та перешкоджає в доступі до нього. Представник Відповідача [PERSON], в судове засідання не зявилася, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи розпискою, подала клопотання про відкладення розгляду справи. В той же час, враховуючи те, що судові засідання в даній цивільній справі неодноразово відкладалися саме у звязку з клопотаннями представника Відповідача про надання сторонам часу на примирення, враховуючи встановлені цивільним процесуальним законом строки розгляду цивільних справ, зважаючи на наявність в матеріалах справи письмових заперечень Відповідача на позов, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в уточненій позовній заяві пояснення представника Позивача, викладені в письмових запереченнях на позов пояснення представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2015 року у справі № 0907/12984/2012, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року, зокрема, визнано за [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину, без виділу в натурі, транспортного засобу марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER]; визнано за [PERSON], в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину, без виділу в натурі, транспортного засобу марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER]. Посилаючись на те, що [PERSON] Позивачу чиняться перешкоди у користуванні та володінні його 1/2 часткою транспортного засобу марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER], [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом, в якому Позивач, в тому числі фактично просить встановити порядок користування даним транспортним засобом між ним та Відповідачем. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Протокол ратифіковано Законом N 475/97-ВР від 17.07.97) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини для того, щоб втручан¬ня в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє чи обмежує особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ проти Об'єднаного Королівства»). Іншими слова¬ми, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. У рішенні ЄСПЛ «АГОСІ проти Обєднаного Королівства» наголошується на необхідності встановлення відношення пропорційності між можливістю застосування, характером заходів з обмеження права власності та метою, що має бути досягнута в результаті такого застосування. Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 7 статті 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності. Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (стаття 386 ЦК України). Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Зважаючи на положення зазначених вище норм та на обставини, про які вказує Позивач в позовній заяві та які встановлені в ході судового розгляду, зокрема те, що рішенням суду, яке набрало законної сили, за Позивачем визнано право власності на частку в розмірі 1/2 спірного автомобіля, та те, що спільне майно на час вирішення спору перебуває у Відповідача і вона не надає його у користування Позивачу (належні докази на спростування чого в матеріалах справи відсутні), Суд приходить до висновку про те, що з метою захисту прав Позивача як співвласника спірного автомобіля, позов слід задовольнити та встановити порядок користування даним автомобілем і усунути Позивачу перешкоди в його користуванні з боку Відповідача, оскільки в добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо порядку користування спірним автомобілем. Так, зважаючи на спосіб захисту, про який просить Позивач, та на положення статті 16 ЦК України Суд вважає, що усунення Позивачу перешкоди в користуванні його власністю слід здійснити шляхом зобовязання [PERSON] усунути перешкоди Позивачу у користуванні транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN GOLF», 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER] шляхом зобовязання її не чинити Позивачу перешкод у володінні та користування вказаним транспортним засобом в період з 01 липня по 30 вересня та з 01 січня по 31 березня кожного року та надання Відповідачем Позивачу ключів від вказаного транспортного засобу у вказаний період часу. Суд вважає необґрунтованими посилання Відповідача в письмових запереченнях на позов на відсутність у неї фінансової можливості виплатити на користь Позивача компенсацію вартості його частки у спірному автомобілі, що Відповідачем заявлено як підставу відмови в позові, оскільки в рамках даної цивільної справи позовних вимог про стягнення з Відповідача відповідної суми компенсації не заявлено. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 316, 319, 382 Цивільного кодексу України, ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved