Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання права власності та поділ майна подружжя. Позивач зазначала, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 12 січня 2007 року в Кіровоградському відділі реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 09. Сторони проживали шлюбним життям до червня 2016 року, після чого шлюбні відносини були фактично припинені, з того часу спільне господарство ними разом не ведеться. 23 листопада 2018 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб між ними було розірвано. За період шлюбу була придбана 2-ох кімнатна квартира, загальною площею 85,2 кв.м., що розташована по [ADDRESS] . Вважає, що дана квартира не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки 31 травня 2016 року позивачем було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру №[ADDRESS] ». Також цього ж дня було укладено додатковий договір про внесення змін № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № [ADDRESS] ». Всі кошти, згідно даного договору, були сплачені особисто позивачем і її власні кошти, про що свідчать квитанції. Відповідач жодним чином їй не допомагав, тому що проживав окремо. Свого часу позивач продала свою двокімнатну квартиру, яка належала їй на праві особистої приватної власності і тримала кошти на придбання більшої квартири. Посилаючись на викладене, позивач просила суд поділити майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнати за нею право особистої приватної власності на 2-х кімнатну квартиру, загальною площею 85,2 кв.м., що розташована по [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву про розгляд спари у її відсутність, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 12 січня 2007 року зареєстрували шлюб у Кіровоградському відділі реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 09. Від спільного подружнього життя мають одного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Судом встановлено, що з червня 2016 року сторони подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 31 травня 2016 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Альянс Новобуд» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру №7/113 . Також цього ж дня було укладено додатковий договір про внесення змін № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № [ADDRESS] », згідно якого ціна майнових прав за цим договором становить 672364,79 грн., в тому числі ПДВ, що за домовленістю сторін еквівалентно 64798,75 доларів США. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 квітня 2018 року, за позивачем [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру №[ADDRESS] . Згідно довідки №900 від 22 березня 2018 року, виданої ТОВ «Альянс Новобуд», позивач [PERSON] повністю оплатила майнові права в сумі 672364,88 грн., в тому числі ПДВ за квартиру №[ADDRESS] . Факт внесення позивачем [PERSON] грошових коштів на рахунок ТОВ «Альянс Новобуд», згідно договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №7/113 від 31 травня 2016 року, також підтверджується відповідними платіжними дорученнями за період з 04.08.2016 р. по 05.03.2018 р. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Засадами ст. 15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до положень ч. 1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Відповідно до ст. 60 СК України (2004 р.), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 72 Сімейного кодексу України встановлено, що до вимоги про поділ майна, після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Пункти 23-24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 р. роз`яснюють, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У Постановах №6-801сц16 від 07.09.2016 р., №6-2921сц16 від 15.11.2017 р. Верховним судом України було однаково роз`яснено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 р. (справа №6-399-цс17). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. З письмових матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] самостійно здійснювала погашення боргу за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру №7/113 від 31 травня 2016 року, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями та довідками, наданими ТОВ «Альянс Новобуд». Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної заяви, так як це підтверджується зібраними по справі письмовими доказами, відсутності заперечень відповідача, та іншими доказами, що наявні в матеріалах справи. Також, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). За таких обставин, з урахуванням визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, наявності для того законних підстав, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в повному обсязі. Крім того,

Outcome: approved