Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

[PERSON], інтереси якого представляє [PERSON], звернулася в суд з позовом до ПАТ «Платинум Банк», мотивуючи позовні вимоги тим, що 18.05.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір з обслуговування кредитної картки №16/6875CLPT2 від 18.05.2012р. (надані кошти в сумі 3648.80грн.) та договір №102992/0005XSGF про відкриття банківського рахунку кредитного обслуговування від 27.05.2013р. (надано кошти в сумі 3000грн.). В звязку ошуканням зі сторони банку її як споживача, з різким підняттям нарахувань за даними договорами, інфляцією в державі, та тим що позивач є пенсіонер, вона не має змоги погашати зобовязання перед банком. Порушенням і сторони банку позивач вважає, а також з пояснень і представника позивача, що їй не було розяснено прав і обовязків за вимогами законодавства про захист прав споживача щодо розміру кредитного платежу (вартість),в договорах є дисбаланс прав та обовязків, розголошено персональні дані споживача колекторським фірмам. Вважає що їй завдана моральна шкода в сумі 5000грн., а також слід розстрочити суму заборгованості на 120 місяців. В подальшому вимога про розстрочення суми заборгованості на 120 місяців, залишена без розгляду, що передбачено в частині доручень і прав за довіреністю позивача її представнику. Представник позивача просив позов задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві на стадії судових дебатів двічі не зявився а тому суд завершив розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, з підстав зазначених в запереченні, просив в задоволенні позовних вимог відмовити, в судове засідання не зявився. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.05.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір з обслуговування кредитної картки №16/6875CLPT2 від 18.05.2012р. згідно якого надані кошти в сумі 3648.80грн., процентною ставкою 36% річних з датою повернення 18.11.2014 року (а.с.6-7). 27.05.2013р. укладено між позивачем та відповідачем договір №102992/0005XSGF про відкриття банківського рахунку кредитного обслуговування від 27.05.2013р., згідно якого надано кошти (кредитний ліміт) в сумі 3000грн., терміном дії на 36 місяців (а.с.8). Позивач зазначає в позові що в звязку ошуканням зі сторони банку її як споживача, з різким підняттям нарахувань за даними договорами, інфляцією в державі, та тим що позивач є пенсіонер (а.с.9), вона не має змоги погашати зобовязання перед банком. Порушенням і сторони банку позивач вважає, а також з пояснень і представника позивача, що їй не було розяснено прав і обовязків за вимогами законодавства про захист прав споживача щодо розміру кредитного платежу (вартість), в договорах є дисбаланс прав та обовязків, розголошено персональні дані споживача колекторським фірмам. Однак такі доводи позивача є недоведеними та безпідставними, враховуючи таке. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Зважаючи на предмет кредитного договору №063/07К від 10.04.2007 року відповідач надав позивачу споживчий кредит. Тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та Закон України «Про захист прав споживачів». В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: По-перше - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, на даний закон посилається представник позивача та позивач, як на правове обґрунтування позовної вимоги, та вимогами Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту. Однак, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого Договору. При цьому, як вбачається з заяви-анкети (а.с.20, 20зв., 34, 34зв.) позичальник підтвердила, що з умовами кредитування ознайомлена, що спростовує доводи позивача. Окрім того, перед укладанням кредитного договору позичальник вправі ознайомитися з проектом правочину, зясувати ті обставини що стосуються укладеного договору в майбутньому. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Оскільки позивача ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від позивача, а не відповідача, і, як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими. Підписуючи договір позичальник погоджувався з цими умовами. По-друге - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вже зазначалось раніше позивач був ініціатором укладення кредитного договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив. По-третє - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. По-четверте - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладені між позивачем та відповідачем був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач надав кошти, що підтверджено сторонами. Отже, оспорювані кредитні договори укладені між відповідачем та позивачем відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Не заслуговують на увагу суду і доводи позивача та її представника про розголошення персональних даних споживача колекторським фірмам, які її турбують (за недоведеністю) і в звязки з чим їй завдається моральна шкода 5000 грн.. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи те, що доводи позивача про визнання недійсним кредитного договору та визнання неправомірними дій відповідачів не знайшли свого підтвердження, вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також є безпідставними. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 5, 16, 192, 204 ч.1, 203, 215 ч.1, 524 ч.1, 533, 627, 628 ч.1, 629, 638 ч.1, 1055 ч.1, 1056 ЦК України, ст. ст. 1 п. 22-23, 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», , ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed