Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

Адвокат [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] селищної ради Ужгородського району, про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. Позивач вказує на те, що 10 серпня 2005 року померла [PERSON]. На підставі заповіту, відповідно до якого він є спадкоємцем майна, державним нотаріусом Ужгородської районної державної [PERSON] 16 березня 2007 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Згідно зазначеного свідоцтва про право на спадщину, спадщина складається з житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями і спорудами, однак в свідоцтві про право на спадщину до складу спадкового майна, що перейшло позивачу в порядку спадкування згідно заповіту [PERSON] від 25 жовтня 1991 року, не було включено дві земельні ділянки, що належали померлій. Так, на підставі рішення [PERSON] селищної ради X сесії XXII скликання від 05 вересня 1997 року у приватну власність померла отримала дві земельні ділянки площею 0.10 га. (урочище «шкільна винниця») та 0,14 га. (урочище «Біля рибника») для особистого селянського господарства, які розташовані у смт. Середнє, однак, за час свого життя вона не встигла здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку та виготовити на власне ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку. Враховуючи те, що право на земельну ділянку не було зареєстровано за померлою, позивач не має можливості зареєструвати дані земельні ділянки на своє імя. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, однак в матеріалах справи міститься заява представника [PERSON], згідно з якою він просив провести розгляд справи у їх відсутності та задовольнити позов. Відповідач [PERSON] селищна рада Ужгородського району Закарпатської області у судове засідання повторно не зявилися, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, однак до суду надали заяву про розгляд справи у відсутності представника селищної ради. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст.\~74\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.\~79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, 10 серпня 2005 року померла [PERSON]. На підставі заповіту, посвідченого [PERSON] селищною радою 25 жовтня 1991 року, зареєстрований у реєстрі за № 70, відповідно до якого спадкоємцем майна [PERSON] є внук - [PERSON], державним нотаріусом Ужгородської районної державної [PERSON] 16 березня 2007 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Згідно зазначеного свідоцтва про право на спадщину, спадщина складається з житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в смт. Середнє, вулиця Лінська (раніше Гагаріна), будинок №65 - шістдесят п'ять (раніше №73), Ужгородського району. Однак, в свідоцтві про право на спадщину до складу спадкового майна, що перейшло позивачу в порядку спадкування, не було включено дві земельні ділянки, що належали померлій. Судом встановлено, що померла отримала на підставі рішення [PERSON] селищної ради X сесії XXII скликання від 05 вересня 1997 року у приватну власність дві земельні ділянки площею 0.10 га. (урочище «шкільна винниця») та 0,14 га. (урочище «Біля рибника») для особистого селянського господарства, які розташовані у смт. Середнє. Однак, за час свого життя померла не встигла здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку та виготовити на власне ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку. Оскільки право на земельну ділянку не було зареєстровано за померлою [PERSON], спадкоємець [PERSON] не має можливості зареєструвати земельні ділянки на своє імя. Відповідно до приписів ст.41\~Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321\~ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Пунктом 1 ч.2 ст.16\~ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвецїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ст.\~6\~Європейської Конвенції\~з прав\~людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обовязків. Згідно ст.\~1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.\~1217\~цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст.\~1269\~цього Кодексу спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як розяснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в пункті 3.1. Листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч. 1 ст.\~1220\~ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 1 ст.\~1222\~цього Кодексу спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.\~1223\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно норм ч. 5 ст.\~1268\~цього Кодексу незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно ч. 3 ст.\~1296\~цього Кодексу відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, враховуючи те, що в позивача існують перешкоди у оформленні права на спадщину в нотаріальному порядку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved