Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просили розірвати шлюб, укладений 18.09.2014 між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві. В обґрунтування зазначили, що 18.09.2014 між заявниками укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві. Від шлюбу завники мають сина [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є ті обставини, що протягом останніх декількох років спільного життя заявники зрозуміли, що їхнє подружнє життя не склалося у зв`язку з різними поглядами стосовно майбутнього, внаслідок чого збереження сім'ї є неможливим, а подальше проживання у шлюбі не відповідає інтересам кожного з них ті інтересам спільної дитини. В судове засідання [PERSON] не з`явився, надав за допомогою поштового зв`язку заяву, відповідно до якої заявлені вимоги підтримав та просив розглянути справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала за допомогою поштового зв`язку заяву, відповідно до якої просила розглядати справу без її участі, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.09.2014 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві серії [NUMBER] , актовий запис №2235. Від спільного шлюбу заявники мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві серії [NUMBER], актовий запис №3628. Заявники погодили між собою та закріпили умови щодо проживання, виховання сина та сплату (розмір) аліментів на дитину у нотаріально посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшук О.В., зареєстрованому за № 1219, договорі про розмір аліментів та розподіл участі у вихованні та розвитку дитини від 23 липня 2019 року. Встановлено судом, що спільного господарства подружжя не ведуть та разом не проживають, майнових спорів між ними немає, узгоджено питання, пов`язані з піклуванням, вихованням та матеріального забезпечення сина, а також їхнє місце проживання. Так, місцем проживання дитини батьки визначили з матір`ю за місцем її перебування, (відповідно до пункту 2.1 договору). Згідно пункту 2.4 договору, батько має право безперешкодно відвідувати дитину без будь-яких обмежень за місцем її проживання (перебування), завчасно попередивши мати про свій приїзд по телефону або за допомогою іншого засобу зв`язку, а також за попередньою домовленістю з матір`ю брати дитину до себе на узгоджений батьками строк. Відповідно до пункту 4.1, розмір аліментів, які сплачуються батьком матері для утримання та виховання дитини з дня розірвання шлюбу, становить 1779 грн на один календарний місяць. У будь-якому випадку розмір аліментів не може бути меншим за мінімальний гарантований розмір. Встановлений законодавством України. Згідно з частиною третьою ст.293 ЦПК України, суд розглядає у порядку окремого провадження справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, що має дітей. У відповідності до ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно з положеннями ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (ч.1); подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання (ч.2); вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Статтею 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до п.2 ст.28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифіковану Україною відповідним Законом № 240/94-ВР від 10.11.1994, якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Частиною другою ст.29 Конвенції визначено: по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, на території якої проживає подружжя. Якщо один із подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони, по справах про розірвання шлюбу компетентні установи обох Договірних Сторін, на територіях яких проживає подружжя. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до положень Сімейного кодексу України, шлюб може бути розірвано за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей, у порядку, встановленому ст. 109 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною третьою, четвертою ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей, відповідно до частини першої статті 109 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст.10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною другою вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб». Положеннями статті 12 Конвенції проголошено, що чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст.5, 8 вказаного міжнародного договору. Судом встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі заявників, примирення подружжя та збереження шлюбно-сімейних стосунків між заявниками неможливе і суперечить інтересам подружжя. Виходячи з вище викладеного, суд, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення спільної заяви подружжя про розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: approved