Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] просив вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, позивач посилається на наступне, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири від 16 червня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною Вікторією Михайлівною та зареєстровано за № 2328. За вищезазначеним договором [PERSON] продав та передав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] підставі Договору міни, посвідченого Козаренко О.С. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 14 грудня 2009 року за реєстровим № 320. Після укладення Договору купівлі-продажу від 16 червня 2015 року № 2328 відповідач квартиру не звільнила, ключі від неї позивачу не передала, себе чи інших прописаних в квартирі осіб з реєстраційного обліку не знімала, чим порушує права позивача як власника володіти та розпоряджатися своїм майном. 28 травня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 29 липня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна про визнання недійсними договорів іпотеки квартири, купівлі-продажу квартири та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористалась своїм процесуальним правом та не направили суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Виходячи з положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, покупця-учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу від 26 червня 2015 року посвідченого Анохіною В.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 2328. Відповідно до п. 1. Договору купівлі-продажу квартири, продавець продав та передав покупцю, а покупець купив та прийняв від продавця квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №667631780000. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 26 вересня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна про визнання недійсним договору іпотеки та договору купівлі-продажу квартири, відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном, відмовлено. 21 грудня 2016 року Апеляційним судом міста Києва ухвалено рішення, яким апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] , відхилено. Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року скасовано в частині відмови в задоволені зустрічного позову [PERSON] та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зустрічну позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення, задоволено частково про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . 11 жовтня 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлено ухвалу, якою касаційну скаргу задоволено, рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року в частині зустрічного позову скасовано та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 07 грудня 2017 року Апеляційним судом міста Києва ухвалено рішення, яким апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року змінено в частині правового обґрунтування підстав відмови в задоволені зустрічного позову. 14 березня 2019 року Верховним судом винесено постанову, якою касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року залишено без змін. Таким чином, на день звернення з цим позовом до суду, [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] , про що свідчить наявна в матеріалах справи копія Договору купівлі-продажу квартири від 26 червня 2015 року посвідченого Анохіною В.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстром № 2328. Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Так, ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме подружжя їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В свою чергу, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. За встановлених судом обставин убачається, що [PERSON] , відповідач у справі, не є і не була членом сім`ї [PERSON] , не проживала з останнім однією сімєю та не вела спільного господарства, тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна - позивача у справі на підставі положень ст.ст. 383, 391 Цивільного кодексу України. Крім того, виходячи з правовідносин, які виникли між сторонами спору стосовно правового статусу житла, власником якого на даний час є позивач, суд враховує обставини встановлені рішенням Апеляційного суду міста Києва та постановою Верховного суду від 14 березня 2019 року, які ухвалені в межах розгляду цивільної справи №755/20541/15-ц. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Судом встановлено, що 09 вересня 2015 року [PERSON] подав до Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві заяву про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 162 КК України, в якій просить розпочати досудове розслідування за вчинення дій, які мають ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. У даній заяві [PERSON] зазначає, що він обмежений в здійсненні права приватної власності, а саме права користування квартири за адресою: [ADDRESS] . Заяву, повідомлення про кримінальне правопорушення зареєстровано у Журналі під № 54460 від 09 вересня 2015 року. 09 вересня 2015 року [PERSON] подав до Міністерства внутрішніх справ України скаргу на бездіяльність співробітників Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві № гу-4382 від 09.09.2015 року. 28 вересня 2015 року Дніпровський районний суд міста Києва у справі № 755/18058/15-к виніс ухвалу про задоволення скарги [PERSON] на бездіяльність начальника Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві щодо невнесення відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язали начальника Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві нести відомості про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про вчинення злочину від 09.09.2015 року, та провести досудове розслідування. Згідно листів начальника Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві Чайки В.М. від 06 листопада 2015 року № 48/щ-4862 та слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Сегень А.Р. від 06 листопада 2015 року № 48/щ-5073 розпочато кримінальне провадження № 12015100040013786 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, за фактом порушення недоторканості житла. 21 березня 2016 року слідчий Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві Сегень А.Р. ухвалив постанову про закриття кримінального провадження № 12015100040013786 від 10 вересня 2015 року у зв`язку з відсутністю складу злочину. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд вважає доведеним позицію позивача щодо чинення з боку відповідача перешкод у користуванні квартирою, право відповідача, яка не є власником спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про вселення, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат в порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., який сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується залученим до справи оригіналом платіжного документа. Враховуючи наведене та

Outcome: approved