Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

[PERSON], правонаступником якого у справі ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.07.2013 року у зв'язку із смертю [PERSON], залучено [PERSON], звернувся до суду із позовом до відповідачів, яким, з урахуванням уточнення предмету позову, просив в остаточній редакції, визнати попередній договір від 01 червня 2006 року купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, застосувати наслідки недійсності угоди, стягнути з відповідачів судовий збір. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, та пояснили суду, що у червні 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено у простій письмовій формі попередній договір, про намір, у майбутньому, в строк до 01 січня 2007 року, укласти договір купівлі- продажу нерухомого майна - двох боксів та двох підсобних приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS], за суму 20 000,00 доларів США. 01.06.06 року вказаний попередній договір був підписаний сторонами цього договору. В день підписання даного договору [PERSON] отримав від [PERSON] суму 17 000 доларів США. Решту суми 3 000,00 доларів США [PERSON] отримав від [PERSON] 25.10.2006 року. Одразу після передачі частини грошей 01.06.2006 року [PERSON] передав [PERSON] ключі від вказаних нежитлових приміщень і надав дозвіл на виконання будівельних робіт. В січні 2007 року [PERSON] пояснив [PERSON], що обумовлена в договорі сума є замалою, його жінка проти укладення договору купівлі-продажу, і став вимагати збільшення суми, за яку б він погодився підписати договір купівлі-продажу даних нежитлових приміщень. Оскільки умови попереднього договору з вини [PERSON] виконані не були, позивач просить саме з нього стягнути сплачені за попереднім договором грошові кошти в гривневому еквіваленті та судові витрати. [PERSON] в своїх інтересах, та в інтересах [PERSON], та представник [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні частково визнали позовні вимоги, зокрема, в частині визнання договору недійсним, в решті позовні вимоги не визнали. Так, у своїх запереченнях [PERSON] пояснив суду, що насправді між сторонами у червні 2006 року було укладено договір про намір, у майбутньому, до 01 січня 2007 року, укласти договір купівлі- продажу нерухомого майна - двох боксів та двох підсобних приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS], однак за суму 70 000,00 доларів США. Проте, в договорі зазначили суму продажу 20 000 доларів США, задля уникнення можливих податків. В день підписання договору про наміри [PERSON] отримав від [PERSON] 17 000 доларів США в якості авансу. Оскільки, у жовтні 2006 року [PERSON] не мав можливості сплатити решту - 53 000,00 доларів США, у наявності в останнього було лише 3 000,00 доларів США, то сторони домовились про укладення договору оренди вказаних нежитлових приміщень з правом викупу, і 3 000,00 доларів США були отримані [PERSON] в якості наступної оплати за договором оренди. Як стверджує [PERSON], решту суми 17000,00 доларів США він повернув [PERSON] в лютому 2008 року в обмін на оригінал екземпляру договору про наміри з розпискою на звороті про отримання цих коштів, як першого авансового внеску, що і знаходиться у [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, їх представників, уважно дослідивши всі наявні у справі матеріали, суд встановив наступні правовідносини: 01.06.2006 року (в самому оригіналі договору дата неодноразово змінювалась, закреслювалась) між [PERSON] «Відчужувач» та [PERSON] «Отримувач» було укладено договір про намір, відповідно до п. 1 якого Відчужувач має намір оплатно передати належне йому на підставі рішення Арбітражного суду Одеської області від 12.03.2001 року нерухоме майно, що складається з двох боксів та двох підсобних приміщень, розміром 11х30х4 м, які розташовані: [ADDRESS], у власність «Отримувача», а останній згоден прийняти це майно та зобов'язується оплатити «Відчужувачу» вартість цього майна в сумі, еквівалентній 20 000,00 доларам США в національній валюті по курсу продажу комерційними банками на день остаточного розрахунку. Відповідно до п. 2 цього договору «Отримувач» передає «Відчужувачу» аванс в сумі еквівалентній 17 000,00 доларам США. Відповідно до п. 3 цього договору після передачі «Отримувачем» на користь «Відчужувача» авансу, вищевказане майно переходить у володіння та опертивне управління першого, який з цього моменту має право розпочинати капітальний ремонт та інші перебудови. Відповідно до п. 4 цього договору нотаріальне посвідчення договору відчуження вищевказаного нерухомого майна повинно бути здійснено «Відчужувачем» на користь «Отримувача» не пізніше 01 січня 2007 року (т.1 а.с. 112). В силу пункту 7 цього договору договір складений в двох примірниках, кожний з який зберігається у сторін. На звороті цього договору наявна розписка, виконана машинним текстом і заповнена власноруч [PERSON], про те, що він 01.06.2006 року отримав від [PERSON] 17 000,00 доларів США в якості авансу за вказаним договором (електрофотокопія договору та розписка містяться в матеріалах справи і ці копії завірені суддею). 25.10.2006 року [PERSON] надав [PERSON] розписку (яка в завіреній суддею електрофотокопії міститься в матеріалах справи) наступного змісту (мовою оригіналу); «Настоящая расписка дана мной - [PERSON] в том, что согласно договора о намерениях 01 июня 2006 года, согласно решения Арбитражного суда Одесской области от 12.03.2001 года по делу № 17-4-11-01-542, передал имущество представляющее собой два бокса и два подсобных помещения размером 11х30х4 м., находящихся в [ADDRESS] [PERSON], а также получил от него деньги в сумме 3 000 (три тысячи долларов США), в еквиваленте национальной валюте Украины по курсу в день передачи в счет окончательного расчета согласно договора о намерениях от 01 июня 2006 года. Претензий по расчету не имею.» В матеріалах справи міститься договір оренди (з подальшим викупом) від 25.10.2006 року, укладений між [PERSON] «Орендодавець» та [PERSON] «Орендар», зі змісту якого «Орендодавець» передає в оренду, а потім у власність «Орендаря» нерухоме майно, що складається з двох боксів та двох підсобних приміщень, розміром 11х30х4 м, які розташовані: [ADDRESS]. Орендар повинен платити орендну плату помісячно (з моменту підписання цього договору і до заключення договору купівлі- продажу), а потім сплатит «Орендодавцю» вартість цього майна у сумі 70 000,00 доларів США. Орендна плата становить 1 000 гривень на місяць. «Орендар» передає «Орендодавцю» аванс у сумі 3 000 доларів США. Нотаріальне посвідчення договору купівлі- продажу повинно бути здійснено до 01.05.2007 року. Оцінивши зібрані по справі докази, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову виходячи з наступного: Судом достовірно встановлено, що 01 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі укладено попередній договір, за умовами якого сторони взяли на себе зобов'язання укласти до 01 січня 2007 року договір купівлі-продажу належного [PERSON] нежитлового приміщення, що складається з двох боксів та двох підсобних приміщень, розміром 11х30х4 м, і які розташовані: [ADDRESS], при цьому сторони обумовили, що ці нежитлові приміщення будуть продані за ціною в екваваленті 20 000 доларам США. Встановлено, що на виконання умов договору [PERSON] передав [PERSON] в день підписання договору 17 000 доларів США, а пізніше, 25.10.2006 року, на виконання саме цього договору, решту суми в еквіваленті 3 000 доларам США. Факт отримання [PERSON] загалом 20 000 доларів США підтверджується розписками від 01.06.2006 року та від 25.10.2006 року. Так само цей же факт визнаний [PERSON] в її письмовому позові від 22.05.2007 року (т.1 а.с. 50). В судовому засіданні факт отримання такої суми грошей не заперечувався адвокатом [PERSON] (журнал судового засідання від 10.07.2013 року). Аналіз наведених доказів не викликає у суду сумнівів в повному отриманні [PERSON] від [PERSON] суми, що еквівалентна 20 000,00 доларів США за умовами договору від 01.06.2006 року. В подальшому договір купівлі-продажу нежитлового приміщення сторони так і не уклали. Суд критично ставиться до доводів [PERSON], що у жовтні 2006 року між ним та [PERSON] було укладено договір оренди належних [PERSON] нежитлових приміщень, оскільки, сам факт укладення такого договору повністю заперечувався в судовому засіданні самим [PERSON] за життя, зокрема, він стверджував про підроблення його підпису на представленій суду фотокопії, а потім факт неукладення такої угоди заперечувався його правонаступником - [PERSON], і представником. [PERSON] звертався до правоохоронних органів з приводу підроблення його підпису на вказаному договорі, проте результатів розгляду звернення немає, оскільки [PERSON] не надав органам міліції оригіналу цього договору, і це унеможливило, за твердженням органів міліції, проведення почеркознавчої експертизи, що підтверджується довідкою Комінтернівського РВ ГУМВС України в Одеській області. Крім того, факт продажу [PERSON] вищевказаних нежитлових приміщень не заперечувався у багаточисленних поясненнях [PERSON], а сам [PERSON] (справа знаходиться в суді на розгляді з 2007 року, неодноразово рішення по цій справі скасовувались) на початку розгляду справи не заперечував факту продажу цих приміщень [PERSON] (зміст протоколу судового засідання від 20.09.2007 року (т.1 а.с. 36)). Крім того, в представленій суду копії договору оренди від 25.10.2006 року не зазначено про припинення договору від 01.06.2006 року про наміри, чи внесення до нього змін, доповнень, уточнень, тощо. Не може слугувати доказом укладення договору оренди, зарахування 3 000 доларів як плати за оренду нежитлових приміщень за договором від 25.10.2006 року, оскільки в розписці від 25.10.2006 року про отримання цих коштів прямо зазначено, що ці кошти є залишком коштів як сплата за договором про намір відчуження нежитилових приміщень, і тим самим повністю спростовуються заперечення [PERSON] Твердження [PERSON], що він повернув [PERSON] 17 000 доларів США в обмін на оригінал розписки, яка міститься у нього, суд вважає безпідставними, оскільки сам договір від 01.06.2006 року складений в двох екземплярах, сторони при його укладенні не домовлялись, що у випадку невиконання умов попереднього договору, сторони повинні повернути одна одній все отримане за договором, в зв'язку із чим за змістом попереднього договору у [PERSON] не виникло обов'язку повернути отримані ним гроші, рівно як і обов'язку у протилежної сторони прийняти виконання обов'язку шляхом повернення заавансованих коштів. Відсутні у справі і докази того, що [PERSON] надав свою згоду [PERSON] укласти договір на інших, ніж було запропоновано умовах (ст. 646 ЦК України), що одночасно могло би враховуватись як відмова від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію. Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Предметом попереднього договору є об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, що складається з двох боксів та двох підсобних приміщень, розміром 11х30х4 м, і які розташовані: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Вимоги щодо форми попереднього договору сторонами дотримано не було. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч.ч.1,2 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Суд дійшов висновку, що між сторонами жодних зобов'язань за попереднім договором не виникло, а тому [PERSON] зобов'язаний повернути [PERSON], як правонаступнику [PERSON], гривневий еквівалент 20 000,00 доларів США, які [PERSON] за життя передав [PERSON] в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу. Доводи [PERSON] висновків суду не спростовують. Зокрема, посилання в запереченнях на те, що договір, укладений між сторонами 01 червня 2006 року, не є попереднім договором, а є договором про наміри, не відповідає обставинам справи і вимогам закону. Таки, спірним договором визначено істотні умови основного договору, а саме: зазначено об'єкт нерухомості, який підлягає відчуженню, сума коштів, за яку має бути продано житловий будинок, валюта виконання зобов'язання, строк укладення основного договору, зобов'язання сторін укласти в обумовлений строк основний договір, в зв'язку із чим, у системному аналізі змісту ст. 213, ст. 637 ЦК України, суд вважає даний договір попереднім, а сама назва «договір про наміри» не спростовує змісту договору як попереднього, і правових висновків суду. В силу ч. 3 ст. 635 ЦК України, зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановеного попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Сплату [PERSON] коштів [PERSON] суд не вважає пропозицією [PERSON] укласти основний договір, оскільки ця оплата здійснена на виконання умов попереднього договору, і свідчила про намір [PERSON] укласти основний договір у майбутньому. Таким чином, оскільки нотаріально посвідчений основний договір укладений між сторонами не був, зобов'язання, встановлене попереднім договором, припинилось. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Отже, суд вважає, що визнання правочину недійсним у даному випадку не вимагається, оскільки такий договір є нікчемним в силу закону, в зв'язку із чим в цій частині позову позовні вимоги задоволенню не підлягають, і неможе бути прийнято судом визнання позову в цій частині відповідачем. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише в тому разі, коли доведе відсутність своєї вини в порушенні зобов'язання (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 р. у справі № 6-170цс12). В матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про відсутність вини [PERSON] у невиконанні умов попереднього договору, а виходячи із п.4 договору він вважається саме таким, що порушив договірні зобов'язання. Доводи [PERSON] про переукладення договору про наміри у майбутньому укласти договір купівлі- продажу, на договір оренди з правом викупу, суд вважає неспроможними з вищенаведених підстав, і на переконання суду, ці доводи свідчать лише про намір [PERSON] ухилитись від повернення фактично отриманих ним коштів за попереднім договором. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд у рішенні навів мотиви, з яких суд надає перевагу одним доказам над іншими і висновки в цій частині судом повністю обґрунтовані. Оскільки сторони порушили вимоги щодо форми правочину, він не є укладеним, зобов'язання купівлі-продажу між сторонами не виникло, тому сума, сплачена на забезпечення виконання майбутнього зобов'язання, згідно з вимогами ч. 2 ст. 570 ЦК України, є авансом. В силу ст. 217 ЦК України підлягають задоволенню вимоги позову в частині стягнення суми авансу (в еквіваленті по курсу НБУ на день ухвалення рішення), як наслідок нікчемності правочину. В силу ст. 88 ЦПК України підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення судового збору, оскільки витрати по його оплаті документально підтверджені. Разом із тим, суд вважає безпідставними позовні вимоги до [PERSON] - дружини [PERSON], оскільки вона не є стороною нікчемної угоди, і жодних зобов'язань перед протилежною стороною угоди у неї не виникло. Згідно з ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення. З наявних у справі матеріалів вбачається, що позов [PERSON] - правонаступника [PERSON], підлагє частковому задоволенню, на час ухвалення остаточного рішення по справі відомості про виконання рішення відсутні. Таким чином, не може бути задоволена вимога [PERSON] про зняття арешту з нерухомого майна - двох боксів та двох підсобних приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS], до повного виконання рішення суду. На підставі наведеного,

Outcome: partial