Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

[PERSON], надалі позивач, звернулася в суд із позовом до субєкта підприємницької діяльності фізичної особи [PERSON], надалі відповідач, в якому просить скасувати Наказ від 18.05.2015р. №4/2015 із змінами, внесеними Наказом від 06.11.2015р. №5/2015 про звільнення з роботи, розірвати укладений між нею та підприємцем [PERSON] 24.12.2014р. трудовий договір, стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 720,90 грн. за період з 01 квітня по 17 квітня 2015 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7072,78 грн. за період з 18 квітня 2015 року по 04 листопада 2015 року, стягнути компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 346,22 грн., відшкодувати заподіяну їй моральну шкоду, розмір якої оцінений в сумі 3000 грн., стягнути 1500 грн. витрат на правову допомогу та просить зобовязати підприємця [PERSON] надати їй довідку про роботу та заробітну плату. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримує. Згідно позовної заяви та обґрунтувань, [PERSON] посилається на ті обставини, що вона згідно безстрокового трудового договору працювала у підприємця [PERSON] у готелі «Паллада» на посаді кухаря. Перебуваючи на лікарняному на вимогу підприємця [PERSON] вона зявилася на збори колективу готелю і її відсторонили від виконання трудових обовязків до зясування всіх обставин недостачі продукції. Протягом тривалого проміжку часу підприємець [PERSON] із нею не звязувалася і [PERSON] направила претензію із вимогою звільнити її за згодою сторін та провести повний розрахунок. Однак, відповідачем не було вчинено жодних дій по повідомленню працівника про звільнення чи продовження роботи, трудовий договір не розірваний, не була виплачена заборгованість по заробітній платі. Із 18 квітня 2015 року по дату розгляду справи [PERSON] перебуває у вимушеному прогулі із вини роботодавця і за цей час нараховувала 7072,78 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Також, стверджує, що їй не виплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 346,22 грн. за кількість відпрацьованих днів. Наказ підприємця [PERSON] від 18.05.2015р. із внесеними до нього змінами Наказом від 06.11.2015р. №5/2015 є незаконним, оскільки був виданий із пропущенням строків для накладення адміністративного стягнення у виді звільнення з роботи. Крім цього зазначає, що вона не вчиняла прогул, як вказує відповідач, так як була відсторонена керівництвом від виконання трудових обовязків на невизначений термін. Незаконними діями підприємця [PERSON] позивачу було завдано моральної шкоди, які виразилися у переживаннях, душевних стражданнях, матеріальній скруті, що вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, захисту своїх порушених прав, розмір якої оцінює в сумі 3000 грн. Для захисту своїх порушених прав вона скористалася послугами адвокати, понесені витрати складають 1500 грн. Разом з тим, в звязку із неподанням протягом розгляду справи підприємцем [PERSON] довідки про роботу та заробітну плату просить зобовязати відповідача їх надати. Представник відповідача позовні вимоги не визнає, мотивуючи тим, що працівник [PERSON], із якою був укладений безстроковий трудовий договір, повинна була виконувати свої трудові обовязки кухаря. Однак, 09 квітня 2015 року самовільно залишила місце роботи, про що був складений відповідний акт. За наслідками проведеної ревізії виявлено недостачу продуктів у зміні [PERSON] Після виходу [PERSON] із лікарняного вона на місце роботи не зявлялася. [PERSON] була направлена претензія, щоб зявитися в готель для надання пояснень по факту її відсутності на роботі, недостачі продуктів харчування та попереджено про застосування заходів, передбачених трудовим законодавства і можливого звільнення. Лист позивач отримала, проте на зустріч не появилася. [PERSON] ніхто не відпускав із робочого місця і не відсторонював від виконання трудових обовязків. Через постійну відсутність на роботі працівника [PERSON] було звільнено за прогул. Також, на адресу [PERSON] направлялося повідомлення про необхідність зявлення у Тернопільський міськрайонний центр зайнятості для зняття з реєстрації трудового договору, однак [PERSON] не зявилася. Вся заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку була виплачена. Таким чином, дії підприємця [PERSON] по звільненню [PERSON] відповідають нормам законодавства, не порушують її права чи інтереси, і не було завдано моральної шкоди. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши норми законодавства, заслухавши при цьому представників сторін, встановив наступні обставини справи. 24 грудня 2014 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та працівником [PERSON] був укладений трудовий договір №19011403576 і який зареєстрований 24.12.2014р. в Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості. Трудовий договір є безстроковим. За умовами Трудового договору працівник [PERSON], місце проживання [INFO], зобовязана виконувати обовязки кухаря з повною матеріальною відповідальністю та приступити до роботи 24.12.2014р. Підприємець [PERSON] зобовязується оплачувати працівнику [PERSON] працю в розмірі 1220 грн., але не менше мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на місяць. Час виконання робіт установлюється згідно графіку (з розрахунку 40 годин на тиждень). Вихідні дні надаються згідно графіку (з розрахунку 2 дні в тиждень). Тривалість щорічної оплачуваної відпустки на час її надання становить 24 календарних дні. Із наданих пояснень позивача та її представника під час судових засіданнях вбачається, що [PERSON] на виконання умов трудового договору приступила до виконання своїх трудових обовязків кухаря в готелі «Паллада». Однак, 09 квітня 2015 року приблизно 12 год. в неї погіршилося самопочуття, піднялася температура та із дозволу адміністратора готелю і директора [PERSON] її відпустили додому до кінця дня. У період із 10 по 12 квітня вона не виходила на роботу, оскільки була хвора. Із 14 квітня 2015 року по 17 квітня 2015 року перебувала на лікарняному. В період із 13 квітня по 19 квітня [PERSON] не повинна була виходити на роботу, так як в працівників, до яких вона також відноситься, встановлений графік працевлаштування, а саме два тижні на місяць (парні або непарні тижні роботи). Перебуваючи на лікарняному 17.04.2015р. їй зателефонували із готелю «Паллада» і попросили зявитися. При зустрічні на зборах колективу підприємець [PERSON] безпідставно звинуватила її у крадіжці продуктів харчування, не буде платити заробітну плату за квітень місяць, відсторонила [PERSON] від виконання трудових обовязків на час проведення ревізії та сказала, що її повідомлять, коли приходити на роботу для розрахунку. Однак, перебуваючи у вимушеному безпідставному прогулі із вини підприємця [PERSON], їй не виплачувалися заробітна плата, на звернення із вимогою розірвати трудовий договір по взаємній згоді та провести всі виплати [PERSON] не реагувала. [PERSON] вважає, що вона станом на дату проведення судових засідань є працюючою у підприємця, оскільки трудовий договір із нею не розірваний. На дату видачі Наказу про звільнення не було виплачено працівнику всіх належних до оплати сум, а саме заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку. Однак, твердження [PERSON] щодо наявності у працівника вимушеного прогулу із вини роботодавця підприємця [PERSON], факту не виплати заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, а відтак і право на стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 18 квітня 2015 року по 04 листопада 2015 року спростовуються запереченням відповідача, наданими додатковими доказами та показами свідків. У відповідності до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Із долученого заперечення та пояснення представника відповідача свідчить, що 09 квітня 2015 року в період із 11 по 12 год. працівник [PERSON], перебуваючи на робочому місці в готелі «Паллада» звернулася до адміністратора комплексу [PERSON] із проханням відпустити її додому по особистих причинах в звязку із поганим почуттям. Проте, [PERSON] без узгодження із підприємцем [PERSON] не вправі приймати такі рішення і [PERSON] самовільно покинула місце роботи. Згідно долученого до матеріалів справи Акту від 09.04.2015р. №1/2015 було засвідчено факт відсутності кухаря [PERSON] 09 квітня 2015 року із 13 год. 18 год. на робочому місці. Підставою для складання вказаного Акту стала довідна записка старшого адміністратора Остапенко Ю.В. про відсутність працівника на роботі. Крім цього, відповідно до Акту від 09.04.2015р. №2/2015 було зафіксовано недостачу продуктів на зміні кухаря [PERSON] на суму 307 грн. Як стверджує представник відповідача, будь-яких наказів щодо відсторонення [PERSON] від виконання трудових обовязків підприємцем [PERSON] не видавалося і позивач не може їх представити, щоб довести свою правомірну відсутність на робочому місці із 09.04.2015р. (не включаючи дні перебування на лікарняному) до 18 травня 2015 року. На адресу місця реєстрації [PERSON], яка вказана у її паспорті, копія якого за твердженням представника відповідача знаходиться у особовій справі [PERSON], був направлений лист про необхідність зявитися в готель «Паллада» для надання пояснень відсутності на робочому місці протягом тривалого проміжку часу та нестачі продукції, а також попереджено про можливість її звільнення за порушення трудового законодавства. Лист-повідомлення [PERSON] був отриманий, що підтверджується відстеженням пересилань поштових відправлень, однак [PERSON] не зявилася, пояснень на надала, а тому 18 травня 2015 року підприємцем [PERSON] був виданий Наказ про звільнення [PERSON] із 10 квітня 2015 року за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. 06 листопада 2015 року підприємцем [PERSON] виданий Наказ №5/2015 «Про внесення змін до Наказу №4/2015 від 18.05.2015р.», згідно якого у звязку із технічними помилками (описками) [PERSON], кухаря готельного комплексу «Паллада» вважати звільненою з 18 травня 2015 року за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України. В період з 09 квітня 2015 року по 18 травня 2015 року постійно відсутня на робочому місці, за виключенням періоду з 14.04.2015р. по 17.04.2015р. На клопотання позивача [PERSON] в судовому засіданні була допитана в якості свідка [PERSON], із показів якої вбачається наступне. Вона працює в готелі «Паллада» разом із [PERSON] 09 квітня 2015 року у [PERSON] погіршилося самопочуття і вона про це сказала [PERSON] Через деякий час [PERSON] зайшов на кухню і повідомив [PERSON], що [PERSON] відпускає її додому до кінця дня. Більше нічого повідомити не може. Свідок [PERSON], який був допитаний за клопотанням представника відповідача надав покази, з яких свідчить, що 09 квітня 2015 року близько 12 год. до нього звернулася [PERSON] і повідомила, що погано себе почуває, хвора і попросилася відпроситися. Він сказав, що такі питання не вирішує і попробує додзвонитися до [PERSON] Однак, протягом тривалого часу із [PERSON] звязку не було і він сказав, щоб вона діяла як вважає за потрібне. В кінці робочого дня було виявлено відсутність працівника [PERSON], що послужило для написання доповідної записки та складення Акту про відсутність працівника. Про факт відсторонення працівника [PERSON] директором від виконання трудових обовязків не знає, наказів про відсторонення не бачив. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Приймаючи до уваги покази свідка [PERSON] в частині підтвердження того факту, що [PERSON] було дозволено залишити місце роботи лише 09 квітня 2015 року до кінця робочого дня, а також відсутність у матеріалах справи і не подання позивачем належних доказів в підтвердження того факту, що їй надали дозвіл залишити місце роботи в період з 10 квітня 2015 року по 12 квітня 2015 року, не подання [PERSON] доказів того, що її відсторонили від виконання трудових обовязків, проти чого відповідач категорично заперечила через відсутність та не видання відповідних Наказів, суд вважає, що [PERSON] не зявлялася із 10 квітня по 12 квітня, із 20 квітня 2015 року до 18 травня 2015 року на роботу без поважних на те причин, не повідомляла роботодавця про її відсутність, не зявилася на направлений лист-повідомлення для надання пояснень своєї відсутності, суд вважає, що в даному випадку має місце прогулу працівника [PERSON] У вказаний період відсутності [PERSON] на роботі не включається період її перебування на лікарняному (14-17 квітня) та періоди, коли вона не виконує свої посадові обовязки згідно встановленого в Готелі «Паллада» графіку, а саме працівники працюють два тижні на місяць (парні або непарні тижні), про що свідчить довідка підприємця [PERSON] від 21.09.2015р. про графік роботи працівників. А тому, при цих обставинах, відповідач підприємець [PERSON], скориставшись наданим їй положеннями КЗпП України правом видала Наказ від 18.05.2015р. №4/2015 із внесеними змінами Наказом №5/2015 від 06.11.2015р. про звільнення [PERSON] із 18.05.2015р. на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Щодо встановленої і доведеної показами свідка [PERSON] обставини, що [PERSON] правомірно була відсутня на робочому місці 09 квітня 2015 року не має істотного значення для підтвердження ознак прогулу працівника [PERSON], оскільки сама [PERSON] визнала факт її відсутності на робочому місці із 10 по 12 квітня 2015 року без дозволу керівництва закладу, а також встановлення судом факту відсутності працівника на роботі із 20 квітня 2015 року до 18.05.2015р. без поважних на те причин та неповідомлення роботодавця. Твердження представника позивача про незаконність Наказу від 18.05.2015р. про звільнення [PERSON] із внесеними до нього змінами Наказом від 06.11.2015р. в частині їх видачі із порушенням встановленого ст. 148 КЗпП України строку для накладення дисциплінарного стягнення, а саме порушення було зафіксовано Актом від 09.04.2015р., до уваги судом не приймаються, оскільки як вбачається із оспорених Наказів про звільнення працівника, причиною звільнення [PERSON] не стало відсутність її на робочому місці саме 09.04.2015р., як це наголошує представник [PERSON], а за період із 09 квітня по 18 травня 2015 року, а тому строк в даному випадку не пропущений. Факт відсутності [PERSON] на робочому місці до 18 травня 2015 року нею не заперечується. Тому, укладений 24.12.2014р. та зареєстрований в Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості за №19011403576 між працівником [PERSON] та підприємцем [PERSON] трудовий договір в силу прямої вказівки п. 4 ст. 40 КЗпП України є розірваним. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про скасування Наказу від 18.05.2015р. №4/2015 із змінами, внесеними Наказом від 06.11.2015р. №5/2015 про звільнення з роботи та розірвання укладеного між нею та підприємцем [PERSON] 24.12.2014р. трудового договору до задоволення не підлягають. Враховуючи встановлені судом обставини, суд не вбачає ознаки вимушеного прогулу працівника із вини роботодавця, а відтак і наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2015р. по 04.11.2015р. в сумі 7072,78 грн. Стаття 116 Кодексу встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 117 Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівником сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установи, організація повинні виплатити працівником його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Як підтверджується матеріалами справи, а саме банківською випискою, розрахунковою відомістю та довідкою про заробітну плату, і також засвідчено довідкою підприємця [PERSON] від 12.11.2015р., що в даному не підлягає сумніву, [PERSON] була виплачена вся належна їй заробітна плата, а також грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому нею часу. Тому, позовні вимоги про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі в сумі 720,90 грн. за період з 01 квітня по 17 квітня 2015 року та грошової компенсацію за невикористану відпустку до задоволення не підлягають. Інших вимог, враховуючи виплату грошової компенсації після звільнення працівника, позивачем не заявлялось. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд, враховуючи вимоги ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з обґрунтувань позивачем характеру, обсягу заподіяних йому моральних збитків, глибини його душевних страждань. За результатами розгляду справи позивачем не підтверджено та матеріалами справи не доведено вчинення відповідачем підприємцем [PERSON] протиправних дій відносно [PERSON] під час виконання нею трудових обовязків, із яких виник спір, що могли призвести до нанесення підприємцем [PERSON] позивачу моральної шкоди, як це вказує [PERSON], а тому позовні вимоги про стягнення 3000 грн. моральної шкоди до задоволення не підлягають. Також, слід відмовити у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про зобовязання підприємця [PERSON] надати їй довідку про роботу та заробітну плату, оскільки в матеріалах справи відсутність будь-які докази звернення [PERSON] із вказаними вимогами чи зверненнями та факту ухилення або ж відмови відповідача у їх задоволенні при наявності на те правових підстав. Зазначена позовна вимога [PERSON] повинна була заявлятися як окреме клопотання про витребування доказів в процесі розгляду справи та розглядатися судом в сукупності із іншими клопотаннями. Поряд із цим, відмовляє у стягненні із відповідача на користь позивача понесені нею витрати на послуги адвоката в сумі 1500 грн., які відносяться до складу судових витрат і розподіляються за результатами вирішення справи згідно ст. 88 ЦПК України. Згідно ст. 88 ЦПК України із позивача на користь Державного бюджету слід достягнути судовий збір в сумі 243,60 грн. із заявленої позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed