Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

[PERSON], надалі позивач, звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСибБанк», надалі відповідач, в якому просить визнати порушеними права позивачки, як споживача фінансової послуги за кредитним договором №11179490000 від 06.07.2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСибБанк» та [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує, в їх обґрунтування зазначає наступне. При укладанні кредитного договору Банком були порушенні норми чинного законодавства і недотриманні вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», розділу 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» включено несправедливі умови, укладанням спірного договору позивачку було введено в оману щодо розміру відсотків, що підлягають до сплати за користування кредитними коштами та зазначає, що кредит позивачці було надано банком в іноземній валюті за відсутності у відповідача ні індивідуальної на генеральної ліцензії. Позивачка зазначає. що Банк перед укладанням кредиту, згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не повідомив споживача в письмовій формі про кредитні умови орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговування та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); в порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Банком в кредитному договорі не зазначено детального розпису загальної вартості кредиту для споживача; в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» Банк включив несправедливі умови в кредитний договір та не повідомив позивачку про ризики при отриманні нею кредиту в іноземній валюті Представник позивачки в судовому засіданні зазначає, що відмітка в кредитному договорі в пункті щодо того, що споживач ознайомився із ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не може рахуватися належним способом розясненням Банком споживачу умови кредитування, як це передбачено в ст. 11 Закону, оскільки «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» передбачений зовсім інший спосіб. Таким чином вважає, що згідно положення Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача в будь-якому разі вважаються порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушуються право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином обмежуються його право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. А тому, просить суд визнати порушеними права [PERSON] як споживача фінансової послуги при укладанні 06.07.2007р. кредитного договору. Зважаючи на те, що кредитний договір був укладений із порушеннями та не відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України, «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а відтак згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, і ст. 215 ЦК України кредитний договір слід визнати недійсним. Щодо клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності зазначає, що позивач не пропустив термін для звернення до суду, початком його обчислення не можна рахувати дату укладання оспорюваного правочину. Про порушення своїх прав як споживача [PERSON] дізналася взнала при зверненні в 2015 році Банком до суду про стягнення кредитної заборгованості, Відповідач не забезпечив явку в судове засідання представника, однак направив письмові заперечення на позов, згідно з якими просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Банком повністю виконанні та додержанні вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» при укладені договору, а також «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», про що [PERSON] було ознайомлено, вона проставила свій підпис на договорі, будь-яких запитань чи зауважень не виникало. Перед укладанням договору позивачці працівниками Банку було розяснено всі умови кредитування, які отримані [PERSON] перед підписанням кредитного договору, сукупна вартість кредиту, попереджено про валютні ризики, в договорі чітко передбачений строк виконання кредитних платежів, а також інші обовязкові умови кредитування. Договір повністю відповідає нормам законодавства, прав чи інтересів [PERSON] порушено не було і представник позивач не вказав, яким чином порушенні права [PERSON] укладанням та виконанням кредитного договору. Разом з тим, просить суд застосувати наслідки спливу терміну позовної давності при зверненні до суду, оскільки [PERSON] із дати укладання кредитного договору знала і повинна була знати про нібито порушення її права, як вона стверджує, недотриманням Банком норм законодавства при укладенні кредитного договору, а саме не дотримання ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки вказана норма Закону та положення Правил були чинні станом на дату укладання кредитного договору та існують зараз. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення, встанови наступне. 06 липня 2007 року між АКІБ «УкрСибБанк» та [PERSON], було укладено договір про надання споживчого кредиту №11179490000, згідно з умовами якого банк зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 59\~500 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на дату укладання договору, становило 300\~475 гривень з визначеною датою повернення коштів не пізніше 05.07.2028 року, якщо з згоди сторін не буде встановлено іншої дати повернення коштів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно наданих позивачем в позовній заяві та представником позивача в судовому засіданні обґрунтувань, кредитний договір №11179490000 від 06.07.2007р. між АКІБ «УкрСибБанк» та [PERSON] на отримання 59500 доларів США кредиту укладений із порушеннями статті 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», положень Цивільного кодексу України, суперечить актам цивільного законодавства та Банком не дотримано при укладенні кредитного договору обовязком вимог, встановлених «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупність вартість кредиту». Тому, були порушенні права позивачки, як споживача фінансової послуги при укладанні кредитного договору, а кредитний договір від 06.07.2007р. слід визнати недійсним в порядку ч. 1 ст. 203 ЦК України з моменту його укладення. Стаття 627 Цивільного кодексу України, з посиланням на статтю 6 Кодексу передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір, в силу ст. 638 ЦК України вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина перша статті 203 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так, стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній станом на дату укладення кредитного договору) передбачає, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частина 2 статті 11 цього Закону передбачає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживачу у письмовій формі, зокрема, про: -- кредитні умови, які включають мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Частина 4 статті 11 Закону (в редакції станом на дату укладання кредитного договору) встановлює, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема: -- сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; право дострокового повернення кредиту. Пункт 2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. №168, передбачає, що Банки зобовязанні перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши, зокрема, таке: -- умови кредитування, а саме можливу суму кредиту; орієнтовну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Підпункт 2.4, 2.5 Правил встановлює, що Банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Згідно підпунктом 3.1 пункту 3 Правил Банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупності вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача. Згідно підпункту 3.2 пункту 3 Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розмірі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Відповідно до підпункту 3.6 пункту 3 Правил Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору. Унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди н укладення кредитного договору тощо). У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязанні під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач, а також надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. При дослідженні матеріалів справи, виходячи із наданих пояснень, суд прийшов до висновку, що при укладенні кредитного договору на отримання кредиту в іноземній валюті за заявою позичальника [PERSON], їй було належним чином розяснено та повідомлено всі кредитні умови, зокрема, сума кредиту, розмір відсотків, орієнтовну вартість кредиту та детальний розпис загальної вартості кредиту, який оцінюється та визначається сторонами самостійно, виходячи із належного виконання зобовязань. В пунктах 1,2, 1.3 Кредитного договору вказано строки та порядок здійснення плати за отриману позику. На виконання умов статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Банк отримав від споживача письмове підтвердження, що позичальник власним підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього Договору, підтвердив права та обовязки за цим Договором і погодився з ними, підтвердив здатність виконувати умови цього Договору, та ту обставину, що усі умови Договору йому зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до себе, а також що перед укладанням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів». (п.12 Договору кредиту). Також, суд враховує при встановлених обставинах в їх сукупності, що позивачці перед укладенням Кредитного договору було розяснено про валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором, оскільки внутрішня воля позичальника була спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, а саме отримання кредиту саме в іноземній валюті та його належного виконання також у валюті кредиту, й сама позивачка [PERSON] усвідомила можливість виникнення курсових ризиків (п.1.1. Договору кредиту). Та обставина, що відповідачем представлено суду форми (копії інформаційного листа) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовної сукупності вартості кредиту, не може бути підставою для висновку про невідповідність Кредитного договору нормам Закону, так як Банком отримано згоду від позичальника про узгодження всіх істотних умов та розяснення вимоги статей Закону України «Про захист прав споживачів» шляхом підписання кредитного договору із визнанням споживачем всіх розяснених Банком умов. Крім цього, позивачем не доведено і не обгрунтовано, яким чином порушуються його права та охоронювані законом інтереси недотриманням Банком вимог п. 3 Правил щодо складання окремого Графіку погашення кредитних платежів, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платежі ним періодом, в якому також має бути докладно розписана сукупна варіть кредиту на кожним платіжним періодом. Стосовно ж доводів сторони позивача про введення в оману [PERSON] щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, то суд наголошує, що необхідною умовою визнання правочину недійсним за ознакою обману, є умисел сторони правочину на заперечення наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, якщо вона (сторона) замовчує їх існування. Іншими словами спірний договір споживчого кредиту слід було б визнати недійсним, в разі доведення позивачкою свідоме заперечення відповідачем наявності повних обставин, які б могли перешкодити отриманню [PERSON] позики, якщо б банк замовчував їх (обставин) існування. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В даному ж випадку суд не вважає доведеним належними та допустимими доказами свідомого введення відповідачем позивачки в оману щодо розміру процентної ставки, котра підлягає до сплати за користування кредитними коштами, оскільки умови спірного кредитного договору відкрито обумовлювалися сторонами договору до його укладання з наданням можливості кожній із сторін договору свідомо зважити усі «за» та «проти» на акцепт позичальником запропонованої банком оферти. Доводи представника позивача про те, що [PERSON] не могла передбачати зміну курсу валют та не була попереджена про валютні ризики є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, приписам чинного законодавства, а відтак не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару США до національної валюти гривні. Стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено. Таким чином, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе певні обовязки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором усвідомлюють, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним, та те що зміна цього курсу можливо настане, а тому позивач повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Що ж до доводів позивачки про підставність задоволення позову, оскільки станом на дату вчинення спірного правочину у відповідача не було ні індивідуальної, ні генеральної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті дану підставу позову суд оцінює критично з огляду на субєкта звернення позичальника, котрий не довів яким чином факт можливого недотримання банківського законодавства банком щодо ліцензування певних видів банківської діяльності порушує його (позичальника) права, набуті в результаті укладання правочину. Окрім того суд наголошує, що позивачкою пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності на звернення до суду (ст. 257 ЦК України), котрий слід обраховувати з моменту укладання спірного договору. При цьому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову у звязку з пропуском позивачкою строку позовної давності на звернення до суду за захистом цивільного права (ч.4 ст. 267 ЦК України). Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір не стягується. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed