Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON], в якому просили «визнати недостовірними відомості, що викладені в статті «[INFO]» газети «За відродження правди в Оріхівському краї», що була видана за замовленням відповідача від [INFO] року [NUMBER], стосовно невиконання [PERSON] та [PERSON] такими, що не відповідає дійсності», зобов'язати відповідача через засоби масової інформації спростувати неправдиву інформацію, що міститься в зазначеній статті, та вибачитись перед позивачами. Під час судового розгляду справи позивачі неодноразово уточнювали свої позовні вимоги. Останнім уточненням, яке надійшло до суду 27.01.2016 року, позивачі просили суд визнати недостовірною та зобов'язати відповідача спростувати наступну інформацію, викладену у зазначеній в позові статті: «Рік тому до Народної Ради звернувся оріхівянин [PERSON] з проханням допомогти розібратися з питанням про незаконне зведення бетонної огорожі на межі його ділянки, що по [ADDRESS] з сусідньою за [ADDRESS]. З 2008 року це питання розглядалося у судах і нарешті громадян [PERSON] та [PERSON] ([ADDRESS]) зобов'язали прибрати незаконно зведену огорожу. Але огорожа стоїть. У 2014 році комісія міськради в присутності представника Народної Ради [PERSON] зафіксувала наявність цієї огорожі, тобто невиконання судового рішення. У 2015 році ця бетонна споруда залишалась на місці (див. фото)». При цьому позивачі просили, щоб спростування було здійснено на першій сторінці у найближчому номері газети «Трудова слава» у виді оголошення під заголовком «Спростування» тим шрифтом, яким була поширена ця інформація. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наведена вище інформація не відповідає дійсності, оскільки факт виконання позивачами судового рішення про покладення на них обов'язку прибрати огорожу з бетонних плит висотою 2,5 на межі земельних ділянок, розташованих у [ADDRESS], та [ADDRESS], підтверджується іншими судовими рішеннями, що стосуються їх конфлікту з [PERSON], а також документами про закінчення відповідного виконавчого провадження. Поширення ж відповідачем інформації про невиконання ними судового рішення, що полягає у невжитті дій щодо демонтажу бетонної огорожі, принижує честь та гідність позивачів. Бетонна огорожа, про яку йдеться у статті відповідача, насправді знаходиться на межі земельних ділянок по [ADDRESS], та 13-б, і щодо неї не існує судового рішення, яким би позивачі були зобов'язані її демонтувати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, особистих пояснень не надав, забезпечивши участь у розгляді справи свого представника - [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали повністю, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Крім того, представник позивачів [PERSON] пояснив, що приниження честі та гідності позивачів публікацією відповідача полягає в тому, що позивачі є добропорядними та законослухняними громадянами, мають певний авторитет серед громади м. Оріхова, а позивач [PERSON] є пенсіонером та має статус «дитини війни». Тому позивачі мають право очікувати на повагу щодо себе серед оточуючих. Водночас публікація відповідача спричинила негативний ефект, який полягає в тому, що позивачі змушені під час спілкування з оточуючими людьми спростовувати інформацію про невиконання ними судового рішення. Разом з тим питання про стан виконання судового рішення про демонтаж бетонної огорожі на межі земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS], були неодноразово предметом розгляду різних судових інстанцій, органів державної виконавчої служби, правоохоронних органів. Кримінальне провадження, відкрите за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, після тривалого досудового розслідування, було закрите у зв'язку з відсутністю складу злочину. За таких обставин позивачу змушені шукати захисту своїх особистих немайнових прав в суді. Відповідач [PERSON] позов не визнала повністю. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач пояснила, що вона дійсно є автором статті «[INFO]» та замовником друку інформаційного листка «За відродження правди в Оріхівському краї» (замовлення [NUMBER] від [INFO] року). Це видання не є друкованим засобом масової інформації, було опубліковане одноразово та поширене серед мешканців м. Оріхів в порядку реалізації права, передбаченого ст. 34 Конституції України. Під час збору та аналізу інформації, що стала підґрунтям для публікації зазначеної статті, відповідач використовувала інформацію та документи, які були надані їй [PERSON] - однією з сторін конфлікту з приводу демонтажу бетонної огорожі між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS]. Серед них були документи, що виходили з органів місцевого самоврядування, суду, державної виконавчої служби, органів досудового розслідування, прокуратури. При ознайомленні з цими документами відповідач дійшла твердого висновку про те, що бетонна огорожа, яка мала бути демонтована позивачами на судового рішення, продовжує стояти на місці. Метою статті, яка стала приводом для подання позову, було не посягання на честь та гідність позивачів, а привертання суспільної уваги до неналежної роботи органів досудового розслідування, прокуратури та суду при розгляді звернень [PERSON] за захистом своїх прав. Жодних висловів, які б поросили честь та гідність позивачів, в статті немає. Про існування земельної ділянки за адресою [ADDRESS], яка також межує із земельною ділянкою [PERSON] та належить одному з позивачів, відповідач дізналась пізніше. Однак, на думку відповідача, наявність іншої адреси не впливає на суть спору між [PERSON] та позивачами, оскільки бетонна огорожа, демонтажу якої добивається [PERSON] з 2008 року, як стояла, так і стоїть, що зафіксовано, зокрема, актами комісій, створених розпорядженням Оріхівського міського голови. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до такого. Судом встановлено, що на підставі замовлення відповідача [PERSON] від [INFO] року [NUMBER] Комунальним підприємством «Оріхівська друкарня» був віддрукований інформаційний листок під назвою «За відродження правди в Оріхівському краї». Крім іншого, цей інформаційний листок містив статтю під заголовком «[INFO]» авторства відповідача, наступного змісту: «Рік тому до Народної Ради звернувся оріхів'янин [PERSON] з проханням допомогти розібратися з питанням про незаконне зведення бетонної огорожі на межі його ділянки, що по [ADDRESS] з сусідньою за [ADDRESS]. З 2008 року це питання розглядалося у судах і нарешті громадян [PERSON] та [PERSON] ([ADDRESS]) зобов'язали прибрати незаконно зведену огорожу... Але огорожа стоїть. Хоча старший слідчий Оріхівської міліції [PERSON] її не «помітив» - при огляді місця події 11.03.2015 р. капітан закриває кримінальне провадження... «в зв'язку з тим, що огорожа знесена»... У 2014 р. комісія міськради у присутності представника Народної Ради [PERSON] зафіксувала наявність цієї огорожі, тобто невиконання судового рішення. У 2015-му ця бетонна споруда залишалась на місці (див. фото). Проте капітан [PERSON] вперто стверджує, що ВДВС Оріхівського РУД здійснило рішення суду і огорожа з бетонних блоків заввишки понад 2 метри демонтована. Тому і закрите кримінальне впровадження. Довірлива суддя Л.С.Щербань беззастережно прийняла позицію капітана міліції [PERSON], не побажавши навіть вислухати позивача [PERSON] прокурор А.П.Галічева теж підтримала брехню слідчого. І рішенням Оріхівського районного суду [PERSON] в позові було відмовлено, тим самим зафіксувавши, що існуюча огорожа не існує. Як кажуть в народі: «брехня на брехні і брехнею поганяє». Кожний може пересвідчитись, що паркан є. Але капітан [PERSON] наполягає на протилежному: «огорожі немає»... У Законі «Про міліцію» (ст. 5) говориться про «неупередженість виконання завдань працівниками міліції, у точній відповідності із Законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції». З вищевказаного зрозуміло, що капітан [PERSON] порушує цю статтю Закону, спокійно фальсифікує факти й продовжує називати біле чорним... Тобто, працівник міліції, який за своїм службовим обов'язком повинен допомагати громадянам, турбуватися про їх спокій та благополуччя, сам є причиною хвилювань і знервованості літньої людини. На щастя судді Запорізького апеляційного суду мають кращий зір, ніж Оріхівські правоохоронці і рішення Оріхівського районного суду відмінили. Начебто правда перемагає! Проте, знаючи «фантастичні здібності» нашої Оріхівської феміди, можемо чекати чого завгодно, чи не так!? Чи потрібна Оріхову така «кривоохоронна» система? Однозначно: ні! Члени Народної Ради вже не раз переконувались, що в народному суді Оріхова справи розглядають не з позицій правосуддя. Народна Рада вимагає від керівництва ВДВС Оріхівського РУД провести службове розслідування щодо наявності корупційних зв'язків в діях капітана, а також здійснити всебічну переатестацію [PERSON], щоб пересвідчитись чи не має він проблем із зором? Якщо ж взаєморозуміння та об'єктивності не буде, залишаємо за собою право звернутися у вищі інстанції, ЗМІ з метою висвітлення, як працюють Оріхівські правоохоронні органи. Дуже хочемо вірити, що незабаром у наших правоохоронних органах працюватимуть чесні, мужні, самовідданні українці». За правилами ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, обов'язок з доведення факту поширення негативної або недостовірної інформації відносно позивача або його близьких покладається безпосередньо на позивача у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.4 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на те, що в ході судового розгляду відповідачем не заперечувався факт поширення ним спірної інформації, то суд знаходить цю обставину доведеною. За змістом статей 3, 28 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності. Право фізичної особи на повагу до її гідності та честі, недоторканість ділової репутації має також своє відображення у положеннях ст. ст. 297, 299 ЦК України. За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Та обставина, що наведена у статті «[INFO]» інформація є частково недостовірною, і в цій частині є негативною, підтверджується наступним. Позивачі в заяві про уточнення позовних вимог стверджують, що недостовірною є інформація, що міститься в наступних, викладених у статті послідовно, реченнях: 1)«Рік тому до Народної Ради звернувся оріхівянин [PERSON] з проханням допомогти розібратися з питанням про незаконне зведення бетонної огорожі на межі його ділянки, що по [ADDRESS] з сусідньою за [ADDRESS]»; 2)«З 2008 року це питання розглядалося у судах і нарешті громадян [PERSON] та [PERSON] ([ADDRESS]) зобов'язали прибрати незаконно зведену огорожу»; 3)«Але огорожа стоїть»; 4)«У 2014 році комісія міськради в присутності представника Народної Ради [PERSON] зафіксувала наявність цієї огорожі, тобто невиконання судового рішення»; 5)«У 2015 році ця бетонна споруда залишалась на місці (див. фото)». При цьому в судовому засіданні представник позивачів [PERSON] визнав, що перші два з наведених вище речень як такі не містять недостовірної інформації, а мають значення лише в контексті з наступними реченнями, тому й були включені до змісту позовних вимог. З огляду на те, що представник позивачів фактично визнав достовірність перших з двох наведених вище речень, а відповідач це підтвердив, суд вважає недоцільними дослідження та оцінку інформації, що міститься в них, оскільки її достовірність є доведеною в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Перевіряючи достовірність інформації, що міститься в інших трьох реченнях, суд на підставі наданих доказів встановив наступне. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18.11.2008 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 09.09.2009 року був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], - на останніх був покладений обов'язок прибрати огорожу з бетонних плит висотою 2,5 м, що знаходиться на межі земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] На виконання зазначеного рішення суду [PERSON] був виданий виконавчий лист № 2-779 від 17.11.2009 року, на підставі якого було відкрите відповідне виконавче провадження. Постановою державного виконавця від 15.06.2010 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-779 було закінчене у зв'язку із встановленням державним виконавцем факту того, що огорожа з бетонних плит висотою 2,5 м прибрана. Скарга [PERSON] на зазначену постанову державного виконавця, після неодноразового розгляду судами різних інстанції, була відхилена ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20.11.2013 року, і залишається в силі станом на час розгляду цієї справи. За заявою [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України, за ознаками ухилення від виконання судового рішення (кримінальне провадження № 12015080310000115 від 29.01.2015 року). В ході досудового розслідування слідчим неодноразово приймалось рішення про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю складу злочину, однак відповідні постанови скасовувались у передбаченому КПК України порядку, а кримінальне провадження направлялось для продовження досудового розслідування. Разом з тим, станом на час розгляду справи, постановою від 13.11.2015 року старшого слідчого СВ Оріхівського відділення поліції Пологівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області [PERSON] зазначене кримінальне провадження було знову закрите, а сама постанова на час розгляду цієї справи не скасована. В обґрунтування достовірності оприлюдненої нею інформації відповідач надала копії актів розгляду звернень [PERSON] та [PERSON] комісіями, створеними розпорядженнями міського голови, з приводу багаторічного межового спору між ними. Так, Актом від 13.04.2011 року, тобто вже після закінчення зазначеного вище виконавчого провадження, комісія, створена розпорядження міського голови № 61 від 11.04.2011 року, встановила, що між земельними ділянками по [ADDRESS], та [ADDRESS], встановлено [PERSON] бетонна огорожа з підпоркою з плит висоткою близько 2,5 м з порушенням архітектурно-будівельних норм. Актом від 18.02.2013 року комісія, створена розпорядженням міського голови № 19 від 18.02.2013 року, встановила, що [PERSON] встановлено між земельними ділянками по [ADDRESS], та [ADDRESS], бетонну огорожу з підпоркою з плит висотою близько 2,5 м. Актом від 14.10.2014 року комісія, створена розпорядженням міського голови № 177 від 09.10.2014 року, встановила, що між земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS], встановлено бетонну огорожу з підпоркою з плит висотою близько 2,8 м. Аналогічна інформація міститься в листі виконавчого комітету Оріхівської міської ради на адресу Оріхівської районної державної адміністрації від 03.10.2014 року № 1122/02-01-15, в якому детально описаний розвиток межового конфлікту між [PERSON] та позивачами. У жодному з цих документів, в тому числі в Акті від 14.10.2014 року, складеному за участю члена Народної Ради [PERSON], про який йдеться у статті відповідача, не міститься юридично значущого висновку про встановлення факту невиконання позивачами певного судового рішення щодо демонтажу бетонної огорожі. Таким чином, відповідач не надала належних та допустимих доказів невиконання позивачами рішення апеляційного суду Запорізької області від 18.11.2008 року, або будь-якого іншого судового рішення. Як наслідок, у першому реченні другого абзацу статті «[INFO]», яке звучить як «У 2014 р. комісія міськради у присутності представника Народної Ради [PERSON] зафіксувала наявність цієї огорожі, тобто невиконання судового рішення» словосполучення «… тобто невиконання судового рішення» не відповідає дійсності, тобто є недостовірним. При розгляді цієї справи суду бере до уваги те, що в цілому стаття відповідача «[INFO]» присвячена не стільки наданню оцінки діям позивачів, скільки оцінці дій та рішень працівників правоохоронних органів, прокуратури та суду з питання кримінального переслідування позивачів за невиконання обов'язку демонтувати бетонну огорожу. Однак одночасно стверджується про невиконання позивачами судового рішення саме в контексті кримінально-правих наслідків такого діяння. За змістом чинного законодавства України, невиконання судового рішення є правопорушенням, яке, залежно від характеру діяння, може тягти адміністративну або кримінальну відповідальність. За змістом ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.10.2010 року № 23-рп/2010 зазначив (п. 4), що Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Таким чином, інформація про невиконання певною особою того чи іншого судового рішення може бути розповсюджена лише на підставі відповідного висновку компетентного органу державної влади. Інформація про невиконання особою судового рішення має ознаки негативної, оскільки фактично вона є інформацією про порушення такою особою чинного законодавства, і в разі недостовірності може порушувати особисті немайнові права такої особи. Презумпція невинуватості має призначення не лише оберігати честь і гідність особи від необґрунтованих звинувачень у вчиненні злочину, а й має запобігати формуванню громадської думки щодо винуватості/невинуватості особи за відсутності остаточного судового рішення, тому свобода вираження поглядів та переконань (ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним правом, а має межі, окреслені правами інших осіб або ж законодавчо встановленими обов'язками (ст. 68 Конституції України). З огляду на це, суд вважає, що поміщене у спірній статті ствердження про невиконання позивачами судового рішення, за відсутності відповідного акту компетентного органу державної влади, порушує честь та гідність позивачів самим фактом його розповсюдження, і тому в цій частині позов підлягає задоволенню. При цьому суд вважає, що обраний позивачами спосіб спростування не суперечить передбаченим законом способам захисту цивільних прав, та узгоджується з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, зазначеними у в п. п. 24, 25 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»: за загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Газета «Трудова слава» є друкованим органом Оріхівської міської ради, розповсюджується серед мешканців м. Оріхів, а тому, з огляду на те, що видання «За відновлення правди в Оріхівському краї», де була надрукована стаття «[INFO]» не є друкованим засобом масової інформації, публікація спростування у газеті, аудиторія читачів якої є такою ж, як аудиторія читачів зазначеного видання, - публікацію спростування саме в цій газеті суд вважає належним способом захисту порушеного права позивачів. Щодо вимог про визнання недостовірною та спростування інформації, що міститься у фразах «Але огорожа стоїть», «У 2014 році комісія міськради в присутності представника Народної Ради [PERSON] зафіксувала наявність цієї огорожі…» та «У 2015 році ця бетонна споруда залишалась на місці (див. фото)», суд виходить з наступного. Як пояснив сам [PERSON], допитаний в якості свідка у цій справі, станом на 2008 рік, коли він звернувся до суду з позовом про демонтаж бетонної огорожі, він не знав про існування земельної ділянки за адресою [ADDRESS]. Позивачі ані до, ані під час розгляду його позову в судах різних інстанції не повідомили про те, що спірна бетонна огорожа знаходиться за іншою, ніж [ADDRESS], адресою. Взагалі він вважає, що позивачі умисно змінили адресу земельної ділянки з метою ухилення від виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 18.11.2008 року. В будь-якому разі бетонна огорожа, з приводу якої він звертався у 2008 році до суду, продовжує стояти, а іншої огорожі не було. Згідно пояснень представника позивачів [PERSON] та наданих ним доказів, на межі земельних ділянок, що належить [PERSON] та позивачам, дійсно стоїть огорожа з бетонних плит. Однак з боку позивачів вона розташована на земельній ділянці по [ADDRESS] а не [ADDRESS]. Земельна ділянка по [ADDRESS] була набута позивачем [PERSON] ще в 2005 році, що підтверджується копією Державного акту про право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданим на підставі рішення Оріхівської міської ради № 64 від 21.07.2005 року. В подальшому ця земельна ділянка була подарована [PERSON] [PERSON] Станом на час розгляду судами позову [PERSON] про зобов'язання [PERSON] та [PERSON] демонтувати бетонну огорожу, земельна ділянка по [ADDRESS] продовжувала існувати, однак [PERSON] вимог про демонтування саме цієї огорожі не пред'являв, а відтак, відсутнє й відповідне судове рішення. Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що межовий спір між [PERSON] та позивачами з приводу знаходження на межі їх земельних ділянок бетонної огорожі станом на час розгляду цієї справи - не вичерпаний. Різниця або помилка в адресі земельної ділянки з боку позивачів не спростовує того факту, що бетонна огорожа, яку [PERSON] вважає такою, що порушує його права, - продовжує знаходитись на зазначеній межі. Як наслідок, суд не знаходить підстав для визнання недостовірною та спростування інформації, що міститься у фразах «Але огорожа стоїть», «У 2014 році комісія міськради в присутності представника Народної Ради [PERSON] зафіксувала наявність цієї огорожі…» та «У 2015 році ця бетонна споруда залишалась на місці (див. фото)». При цьому суд бере до уваги, що інформація, яка міститься в цих реченнях, не носить характеру негативної інформації, і тому не може зашкодити честі та гідності позивачів. Крім того, цю інформацію відповідач отримала з офіційних джерел - актів, складених представниками органу місцевого самоврядування. Відповідно до частини другої статті 302 ЦК фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. При цьому фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело. Отже, в частині визнання недостовірною та спростування інформації, що міститься у фразах «Але огорожа стоїть», «У 2014 році комісія міськради в присутності представника Народної Ради [PERSON] зафіксувала наявність цієї огорожі…» та «У 2015 році ця бетонна споруда залишалась на місці (див. фото)», слід відмовити. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 32, 34, 62 Конституції України, ст. ст. 277, 297, 299, 302 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial