Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Адвокат Шустер Я.В. в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, укладеними між ними 27 червня 2017 року, згідно якого відповідач взяв у борг в [PERSON] 41 250 Євро, для особистих потреб, які зобов`язувався повернути через два тижні, тобто до 12 липня 2017 року. На підтвердження факту отримання коштів від позивача [PERSON] також надав письмову розписку. Однак, відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав, позичених коштів не повернув, на звернення [PERSON] не реагує. Просить стягнути з відповідача в користь [PERSON] суму неповернутого боргу в розмірі 41 250 Євро; неустойку, відповідно до п.3.1 Договору позики в сумі 4 347,74 Євро; 3% річних від простроченої суми в розмірі 3 572,08 Євро та сплачений позивачем судовий збір в сумі 10 510,00 грн. 22 вересня 2020 року у даній справі закрито підготовче провадження, а справу призначеного до судового розгляду. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 21 квітня 2021 року у даній справі за клопотанням представника відповідача [PERSON] призначено комплексну почеркознавчу та судово-технічну експертизи, проведення якої доручено фахівцям Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Відповідно до інформації, викладеній у листі КНІДСЕ від 09.09.2021 року №15320/21-34/15321/15322/21-32, оскільки відповідачем не надано вільні та експериментальні взірці почерку, що виключає можливість проведення зазначеної експертизи, дану ухвалу про призначення експертизи залишено без виконання. Представник позивача [PERSON] - адвокат Шустер Я.В. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце та час розгляду справи. Попередньо, представник відповідача [PERSON] позовних вимог не визнала та суду повідомила, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факту передачі грошових коштів [PERSON] . Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. 27 червня 2017 року між [PERSON] (Позикодавець)та [PERSON] (Позичальник) в м. Хмельницький укладено договір позики, згідно умов якого позикодавець передає позичальнику безпроцентну позику на суму 41 250 (сорок одна тисяча двісті п`ятдесят) євро, що відповідно курсу НБУ на дату укладення договору становить 1 213 822 (один мільйон двісті тринадцять тисяч вісімсот двадцять дві) гривні, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений строк. Згідно з п.п. 2.2. п.2 договору, повернення зазначеної в даному договорі суми позики може відбуватись за бажанням Позичальника (в розстрочку), але не пізніше 12 липня 2017 року. Згідно з п.п. 3.1. п. 3 договору, у випадку неповернення зазначеної в п.1 суми позики в зазначенні п. 2.2 строки, позичальник сплачує штраф у розмірі 0,01 % від суми позики за кожен день прострочення до дня її повернення Позикодавцю. Як вбачається із письмової розписки, оглянутої у судовому засіданні, 27 червня 2017 року [PERSON] взяв у борг в [PERSON] грошові кошти в сумі 41 250 євро для придбання товару, а саме: відеокарт моделі ASUS ROG STRIX RX 5808G GAMING в кількості 110 шт. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні по суті висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 від 08.06.2016 р. у справі № 6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права. В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок Позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У судовому засіданні, із наявних при матеріалах справи, письмових доказів встановлено, що на момент звернення позивача до суду та до ухвалення рішення судом, відповідач не виконав зобов`язання за договором позики, оскільки не повернув отримані від нього кошти в сумі 41 250 Євро. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували твердження представника відповідача про те, що зазначена сума коштів повернута відповідачем, суду не надано. Велика Палата Верховного Суду, 16 січня 2019 року, розглянувши справу №373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого позивачем розрахунку, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за період із 13.07.2017 року по 01.06.2020 року, складають 3 572 Євро з яким суд погоджується. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Проте, сплата неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі (ч. 1 ст. 552 ЦК України) Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 1 ст. 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення із відповідача неустойки підлягають до часткового задоволення на суму 48429, 02 грн. При цьому, суд задовольняючи у цій частині частково вимогу позивача, зазначає, що сума неустойки у вигляді штрафу має штрафний, а не компенсаційний характер, відтак вона не входить до складу зобов`язання, а тому її сплата має бути здійснена в національній валюті України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №761/26293/16. Крім цього, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовуються зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відтак нарахування штрафних санкцій відповідачу відповідно до пункту 3.1 укладеного договору позики у розмірі 0,01 відсотки від суми позики слід здійснювати за період з 09.07.2019 року по 09.07.2020 року. Таким чином, розрахунок суми нарахованої неустойки відповідачу у виді штрафу буде складати: 41250х0,01/100 = 4,13 євро сума штрафу за кожен день прострочення, де 41250 євро сума основного боргу. Загальна сума нарахованого штрафу за період з 09.07.2019 року по 09.07.2020 року буде складати 1511,58 євро, із розрахунку 4,13х366=1511,58 євро. Відповідно до даних НБ України, середній курс гривні до євро за вказаний період складав: липень 2019 року - 28,91грн.; серпень 2019 року - 28,08 грн.; вересень 2019 року - 27,27 грн.; жовтень 2019 року 27,40 грн.; листопад 2019 року - 26,95 грн.; грудень 2019 року - 26,20 грн.; січень 2020 року - 34,39 грн.; лютий 2020 року - 33,74 грн.; березень 2020 року - 33,14 грн.; квітень 2020 року - 33,33 грн.; травень 2020 року - 33,51 грн.; червень 2020 року - 38,85 грн.; липень 2020 року - 32,18 грн. Із врахуванням вищенаведеного середнього курсу євро до гривні за вказаний період, сума нарахованого штрафу у гривнях відповідачу буде складати: липень 2019 року - 2626,8 грн. (22х4.13х28,91); серпень 2019 року - 3595,08 грн. (31х4,13х28,08); вересень 2019 року - 3378,8 грн.(30х4,13х27,27); жовтень 2019 року - 3508,02 грн. (31х4,13х27,40); листопад 2019 року - 3339,11 грн.; грудень 2019 року - 3354,39 грн. (31х4,13х26,20); січень 2020 року - 4402,95 грн. (31х4,13х34,39); лютий 2020 року - 4041,04 грн. (29х4,13х33,74); березень 2020 року - 4242,91 грн. (31х4,13х33,14); квітень 2020 року - 4129,59 (30х4,13х33,33); травень 2020 року - 4290,29 грн.(31х4,13х33,51); червень 2020 року - 4170,11 грн. (30х4,13х32,85); липень 2020 року - 1196,13 (9х4,13х32,18). Всього на суму 48429,02 грн. Таким чином, судом встановлено, що мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення з відповідача в користь позивача суми неповернутого боргу в розмірі 41 250 (сорок одна тисяча двісті п`ятдесят) євро, три проценти річних у розмірі 3 572 (три тисячі п`ятсот сімдесят два) євро та 48 429 (сорок вісім тисяч чотириста двадцять дев`ять) грн. 02 коп. нараховану неустойку за прострочення виконання зобов`язань. Судові витрати у вигляді судового збору, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з [PERSON] в користь позивача, пропорційно до задоволених вимог у розмірі 10 510,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial