Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі «Відповідач 1»), третя особа Приватне підприємство «ОТЕМ», в якому просила визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення (приміщення магазину) загальною площею 813,5 кв.м., реєстраційний номер обєкту: 215265326101, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 34а/1а; витребувати з незаконного володіння ПП «ОТЕМ» на користь [PERSON] нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення (приміщення магазину) загальною площею 813,5 кв.м., реєстраційний номер обєкту: 215265326101, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 34а/1а. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, позовні вимоги мотивовано тим, що Позивач набула право власності на спірний обєкт нерухомості на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в процесі здійснення ліквідаційної процедури внаслідок банкрутства відповідача [PERSON] Згідно ухвали господарського суду Волинської області від 19 серпня 2015 року, залишеної без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22 вересня 2015 року, цей договір було визнано недійсним, однак при цьому позивачем вимога про повернення вказаного майна попередньому власнику не заявлялася, а суд, відповідно, не обговорював питання застосування наслідків недійсності правочину. Крім того, в подальшому постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 2 лютого 2016 року скасовано ухвалу господарського суду Волинської області від 17 квітня 2009 року про порушення провадження у справі про банкрутство [PERSON], а провадження у справі припинено. Відтак, на думку представника Позивача, юридичним наслідком припинення провадження у справі про банкрутство є втрата чинності всіх судових актів, в тому числі і рішень щодо визнання недійсними договору купівлі-продажу нерухомого майна. Таким чином, після 2 лютого 2016 року договори купівлі-продажу є дійсними, а Позивач є належним та законним власником цього майна. Оскільки право власності [PERSON] не визнається відповідачами, вона звернулася до суду про визнання за нею права власності на спірний обєкт та витребування його з чужого незаконного володіння. Представником Відповідача 1 [PERSON] подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов, які містяться в матеріалах справи. Зокрема, як зазначено в письмових запереченнях Відповідача 1 на позов, які містяться в матеріалах справи, станом на час відчуження спірного обєкту на користь ПП «ОТЕМ» [PERSON] був його законним власником і мав право на відчуження данного обєкту на користь третіх осіб. Відповідачем 2 [PERSON] подано заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона покликається на необгрунтованість позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні. Посилаючись на законність набуття нею права власності на спірний обєкт нерухомості. Представник третьої особи ПП «ОТЕМ» в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на їх необгурнтованість та безпідставність, та просив відмовити в їх задоволенні. Зокрема, як зазначив представник Третьої особи, станом на час укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна між [PERSON] та ПП «ОТЕМ» не існувало юридичних перешкод для відчуження данного майна, як і при подальшому відчуженні цього обєкту на користь [PERSON] Проаналізувавши пояснення представника Позивача, представника Відповідача 1 та представника Третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 03 лютого 2016 року між [PERSON] та Приватним підприємством «ОТЕМ» укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 813,5 кв.м., реєстраційний номер обєкту: 215265326101, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 34а/1а, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №101 (том 1, а.с. 56-59). Відповідно до пункту 1.4 вищевказаного договору майно належить продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області 20.03.2008 року за реєстровим №429. державна реєстрація права власності на приміщення магазину проведена Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області 12.01.2016 року, номер запису про право власності 12914016, реєстраційний номер обєкту: 215265326101. 03 лютого 2016 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] зареєстровано право власності набувача за договором у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (том 1, а.с. 76-77). 18 липня 2016 року між Приватним підприємством «ОТЕМ» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 813,5 кв.м., реєстраційний номер обєкту: 215265326101, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 34а/1а, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №799 (том 1, а.с. 244). В подальшому, як підтверджується змістом Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №73726247 від 23 листопада 2016 року спірний обєкт нерухомості приміщення магазину, реєстраційний номер обєкту: 215265326101, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 34а/1а, було поділено на 3 (три) окремі приміщення, яким присвоєно окремі номери: №1052327726101, №1052325226101, №1052322426101. [PERSON], посилаючись на те, що вона є власником спірного обєкта нерухомості, який знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 34а/1а, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в процесі здійснення ліквідаційної процедури внаслідок банкрутства Відповідача 1 [PERSON], права власності останнього на спірне майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були неправомірно поновлені, що підтверджено судовим рішенням, також внаслідок припинення провадження у справі про банкрутство втратили чинність рішення судів щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, а тому, після 02 лютого 2016 року договори купівлі-продажу є дійсними, а Позивач є належним та законним власником цього майна. Відповідно, не будучи законним власником майна [PERSON] (а в подальшому і ПП «ОТЕМ») не вправі були відчужувати це майно згідно укладених 03.02.2016 року та 18.07.2016 року договорів купівлі-продажу. Відтак, ПП «ОТЕМ» та [PERSON], на думку Позивача, набули право власності на цй обєкт без будь-яких правових підстав. Враховуючи, що відповідачі не визнають її права власності на це майно, то її право підлягає захисту у порядку статті 392 ЦК України та шляхом задоволення віндикаційного позову, зважаючи на підстави, передбачені статтями 387, 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в його набувача. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в частині 4 статті 41 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках тощо. У силу статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає з закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність та добросовісність такого набуття. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна. За змістом наведеного майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Відповідно до статей 330, 334 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає у добросовісного набувача з дня державної реєстрації, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано у нього. Таким чином, за змістом ст. 330 ЦК України добросовісний набувач набуває право власності на майно не лише тоді, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна з його володіння, а й тоді, коли попередній власник з відповідним позовом не звертався. Аналогічним чином підлягають застосуванню положення ст. 330, частин 1,2 ст. 334 ЦК України при вирішенні спорів щодо права власності на рухоме майно (право власності на рухоме майно у добросовісного набувача виникає з моменту відплатно придбаного майна, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України це майно не може бути у нього витребувано). З матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Волинської області від 17 квітня 2009 року порушено провадження у справі №8/40-Б про визнання банкрутом підприємця [PERSON] Постановою господарського суду Волинської області від 3 червня 2009 року підприємця [PERSON] визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. 26 грудня 2012 року в межах ліквідаційної процедури в зв'язку з визнанням банкрутом громадянина підприємця [PERSON], відповідно до п. 1 ст. 30 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», на підставі вищезазначеної постанови та постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 16 жовтня 2012 року, протоколу №1 засідання комітету кредиторів від 2 листопада 2012 року між [PERSON] та ліквідатором [PERSON], який діяв від імені боржника-банкрута [PERSON], укладено Договір купівлі-продажу приміщення магазину, що розташоване за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 34а/1а, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1035 (том 1, а.с. 8-10). На підставі вищевказаного правочинів [PERSON] 21 серпня 2015 року зареєструвала право власності на приміщення магазину, що розташоване за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 34а/1а, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1, а.с. 11-12). Однак, в подальшому ухвалою Господарського суду Волинської області від 19 серпня 2015 року, залишеною без змін постановами Рівненського апеляційного господарського суду від 22 вересня 2015 року та Вищого господарського суду України від 1 грудня 2015 року, укладений між ліквідатором [PERSON] та [PERSON] 26 грудня 2012 року договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна визнано недійсними (том 1, а.с. 13-16, 107-116, 127-132). При цьому судами у вищевказаній справі встановлено, що укладення цих договорів без оголошення про продаж майна є порушенням вимог ст.ст.3-1, 25, 30 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки вищевказане нерухоме майно було продане ліквідатором [PERSON] за прямими угодами купівлі-продажу заставного майна банку, всупереч законодавчо встановленому конкурсному порядку такого продажу. Водночас рішення господарським судом, який визнав [PERSON] банкрутом, щодо здійснення розподілу коштів боржника не приймалося, чим були порушені майнові інтереси кредиторів як учасників конкурсного провадження та відповідно є підставою для визнання оспорюваних угод недійсними згідно ч. 11 ст. 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії. Відповідно, внаслідок цього в ліквідаційну масу банкрута повернуто об'єкт нерухомості, який підлягав реєстрації за [PERSON] За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Положенням статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку наявності про це судових рішень) не можуть здійснюватися всі права, набуті сторонами правочину за ним, а створені обовязки, відповідно, не підлягають виконанню. В звязку із вищенаведеним Суд вважає необгрунтованими посилання Позивача на неправомірність припинення її права власності на спірні обєкти, оскільки попередній власник не заявляв вимогу про повернення йому вказаного майна, а суд відповідно не обговорював питання застосування наслідків недійсності правочинів. Так, при розгляді справи № 8/40-Б за заявою підприємця [PERSON] про банкрутство ухвалою Господарського суду Волинської області від 30 грудня 2015 року (том 1, а.с. 152-165) задоволено клопотання ліквідатора підприємця [PERSON] [PERSON] про зняття обтяжень, заборон, арештів на нерухоме майно, що належить [PERSON] Відповідно, знято всі обтяження, накладені на це майно. Також зобовязано Перший відділ Державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (державної реєстрації обтяжень), Державного реєстру обтяжень рухомого майна відповідні записи; Державного реєстратора Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції зареєструвати право приватної власності на повернуті в ліквідаційну масу спірні обєкти нерухомості за іваненком І.Б. Зі змісту цієї ухвали, яка набрала законної сили та не скасована (згідно Постанови Вищого господарського суду України від 20 грудня 2016 року (том 2, а.с. 184-189), також вбачається, що господарський суд прийшов до висновку, що право власності на обєкти нерухомого майна, що були предметом визнаних недійсними в судовому порядку договорів купівлі-продажу, підлягає державній реєстрації за [PERSON] за наявності юридичного факту банкрутства особи та повернення його в ліквідаційну масу банкрута. Згідно положень ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації. Як вбачається зі змісту Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта 12 січня 2016 року право власності на спірний нерухомий обєкт було зареєстровано за [PERSON] (том 1, а.с. 178). Відповідно, як встановлено Судом, після проведення цієї реєстрації права власності [PERSON] відчужив спірний обєкт нерухомості ПП «ОТЕМ» згідно укладеного між сторонами 3 лютого 2016 року договору купівлі-продажу. За таких обставин твердження представника Позивачса щодо відсутності в сторони продавця ([PERSON]Б.) прав уповноваженого власника є надуманими та не можуть бути прийняті до уваги. Крім того, за результатами перегляду ухвал господарського суду Волинської області від 30.12.2015 року (щодо зняття обтяжень), від 08.10.205 року (щодо виправлення описки), від 30.12.2015 року (щодо заміни кредитора), прийнятих у справі № 8/40-Б про банкрутство підприємця [PERSON], Рівненський апеляційний господарський суд в своїй постанові від 2 лютого 2016 року прийшов до висновку, що заборгованість [PERSON] не пов'язана із здійсненням ним підприємницької діяльності. А отже, були відсутні визначені законом підстави для порушення справи про банкрутство згідно ст.ст. 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відповідно саме з підстав провадження в справі про банкрутство фізичної особи - підприємця [PERSON] припинено (том 1, а.с. 166-175). В той же час, як випливає зі змісту укладених між [PERSON] та ПП «ОТЕМ» договору відчуження майна таке належало продавцю саме як фізичній особі. Постановою Вищого господарського суду України від 05 квітня 2016 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 2 лютого 2016 року скасовано, справу №8/40-б передано на новий апеляційний розгляд до Рівненського апеляційного господарського суду. Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10 червня 2016 року провадження у справі №8/40-б про банкрутство фізичної особи-підприємця [PERSON] припинено. Постановою Вищого господарського суду України від 25 серпня 2016 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10 червня 2016 року скасовано, справу №8/40-б передано на новий апеляційний розгляд до Рівненського апеляційного господарського суду. Стосовно посилання представника Позивача на факт втрати чинності ухвали Господарського суду Волинської області від 19 серпня 2015 року у звязку з припиненням провадження у справі про банкрутство підприємця [PERSON], Суд звертає увагу на те, що таке твердження не ґрунтується на вимогах закону. Вказане судове рішення у законному порядку не скасоване. А відповідно до положень ст. 14 ЦПК України, ст. 115 ГПК України, як таке, що набрало законної сили, є обовязковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України. Враховуючи все вищевикладене в сукупності, зважаючи на те, що договір купівлі-продажу спірного майна від 26 грудня 2012 року визнано судом недійсними і підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, Позивач не може вважатися власником цього майна. А, відповідно, відсутні підстави вважати, що майно вибуло з володіння поза її волею й вона має право витребовувати його від відповідачів за правилами статей 387,388 ЦК України. З врахуванням наведеного Суд приходить до висновку, що, виходячи зі змісту статті 392 ЦК України, [PERSON] не довела, що саме вона є власником спірного нерухомого майна і це право не визнається відповідачами, а тому таке її право підлягає захисту шляхом задоволення віндикаційного позову та позову про визнання права власності. Безпідставними є доводи представника Позивача щодо наявності оютяжень станови на час відчуження на користь ПП «ОТЕМ» спірного майна, що унеможливлювали будь-яке розпорядження цим майном. Станом на 3 лютого 2016 року (день укладення договору купівлі-продажу обєкта нерухомого майна між [PERSON] та ПП «ОТЕМ») відповідно до ухвали Господарського суду Волинської області від 30 грудня 2015 року всі обтяження, заборони, арешти на нерухоме майно, що належало [PERSON] було знято. Не можуть бути прийняті до уваги посилання представника Позивача в позовній заяві на практику Європейського суду з прав людини з приводу захисту права власності, оскільки Судом в ході розгляду даної цивільної справи не встановлено несправедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Позивач не позбавлена у визначений законом спосіб вимагати повернення їй коштів, сплачених на виконання первісного укладеного договору відчуження спірного нерухомого майна. Крім того, відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed