Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] і [PERSON] звернулись з цим позовом до суду, посилаючись на те, що 19 липня 2019 року на сторінці [PERSON] у соціальній мережі Фейсбук з`явилася публікація з відеозаписом, на якому [PERSON] зазначила щодо [PERSON] про те, що «…керівники району перетворилися на феодалів, які привикли, що гроші за землю йдуть їм, тепер вони не йдуть їм, а йдуть в сільську раду, а вони взяли під опіку сільського голову, і практично сільський голова робить те, що хочуть наші керівники..» та щодо [PERSON] - що «...списано було чи 13 чи 16 мільйонів гривень, він взяв з нашого кар`єру глину і невелику кількість щебню, засипав і положив собі в карман ці гроші», тому вважають вказані вислови такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію. У своєму вислові відповідачка повідомляє, що [PERSON] , який є головою Березівської районної ради, отримує гроші за землю, проте у посадових обов`язках його не зазначено жодного слова щодо отримання ним особисто будь-яких грошей за землю. На нього розповсюджуються обмеження, передбачені Законом України «Про місцеве самоврядування». Також у своєму вислові [PERSON] зазначає, що [PERSON] фактично оказує вплив поза межами своїх повноважень. Таким чином, остання доносе до великої, необмеженої кількості осіб, що він вчинює діяння, передбачені ст.368 КК України (отримання хабаря) та ст.369-2 КК України (зловживання впливом). Відносно [PERSON] немає жодного кримінального провадження, жодного обвинувального вироку за вказаними статтями. Таким чином, відповідачка розповсюджує неправдиву інформацію серед необмеженого кола осіб про вчинення ним діянь, передбачених Кримінальним Кодексом України. Щодо [PERSON] , який є депутатом Одеської обласної ради та директором ТОВ «Березівкаагрошляхбуд», яке займається будівництвом доріг, відповідачка повідомила, що він особисто зробив неякісне будівництво дороги, без дотримання відповідних будівельних норм, за що безпідставно отримав грошові кошти в розмірі від 13 до 16 мільйонів гривень. Вказане можна кваліфікувати за ч.5 ст.191 КК України, що є особливо тяжким злочином. Таким чином, відповідачка розповсюджує серед необмеженої кількості осіб інформацію про вчинення особисто ним особливо тяжкого злочину. Наведені відомості, зокрема, процитовані фрази, є недостовірною, голослівною, безпідставною, надуманою інформацією, що не підтверджена жодними доказами та принижує ділову репутацію обидвох позивачів. Поширення вищевказаної негативної інформації відповідачем щодо позивачів невизначеному колу осіб мало на меті приниження ділової репутації та підрив довіри до їх діяльності. Оскільки дана інформація була поширена певному колу осіб та розповсюджена у всесвітній соціальній мережі, то відповідачем було здійснено намір переконати значну кількість громадян в участі у тіньових та корупційних схемах, а також в розтраті коштів у особливо великому розмірі та принести значну шкоду репутації позивачів. Між тим, уся розповсюджена відповідачкою інформація викладена у формі констатації фактичних даних та виражається саме як повідомлення про події, які здійснилися та принижують честь та гідність позивачів, а відтак є предметом судового захисту відповідно до\~ст. 277 ЦК України. Крім того, має місце твердження про об`єктивний факт, який порочить позивачів, оскільки вчиняти злочини є порушенням закону. І це погіршує соціальну і професійну їх оцінку у очах оточуючих, завдає їм шкоди, оскільки справляє враження на суспільство, що позивачі зневажають закон, не додержуються законодавства та\~Конституції України. Оскільки висловлення\~ [PERSON] \~щодо позивачів,\~які містять\~завідомо недостовірну\~інформацію,\~носять категоричний,\~безперечний характер\~нібито встановлених\~і підтверджених\~фактів участі\~у тіньових\~та корупційних\~схемах,\~а також\~розтраті у\~особливо великому\~розмірі, порушують особисті немайнові права та право на недоторканість ділової репутації, тому просять: визнати недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, а також принижують ділову репутацію [PERSON] та [PERSON] вислови, які здійснила [PERSON] 19 липня 2019 року; зобов`язати\~ [PERSON] спростувати розповсюджену недостовірну інформацію відносно [PERSON] про те, що «…керівники району перетворилися на феодалів, які привикли, що гроші за землю йдуть їм, тепер вони не йдуть їм, а йдуть в сільську раду, а вони взяли під опіку сільського голову, і практично сільський голова робить те, що хочуть наші керівники...» та відносно [PERSON] про те, що «…списано було чи 13 чи 16 мільйонів гривень, він взяв з нашого кар`єру глину і невелику кількість щебню, засипав і положив собі в карман ці гроші» в той же спосіб, в який вона була розповсюджена в тридцяти денний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили та стягнути з [PERSON] на користь позивачів моральну шкоду в розмірі по 150000 грн. кожному. [PERSON] позовні вимоги не визнала і пояснила, що їй був наданий дозвіл виступити на зустрічі з депутатом серед мешканців с.Балайчук Березівського району Одеської області та під час цього виступу вона не поширювала відомостей, що принижують ділову репутацію позивачів, але лише висловлювала оціночні судження відносно керівників району, при цьому конкретну особу не вказувала. Вона також повідомила, що за неякісне будівництво дороги були покладені в кишеню гроші в сумі 13-16 мільйонів гривень. Про ці гроші мова не йшла відносно позивача [PERSON] . Проте, в обгрунтування розповсюдженої інформації щодо факту покладання [PERSON] цих грошей в кишеню за нібито неякісний ремонт ним дороги не надала жодної належної відповіді та послалася на те, що оцінку своїм цим висловленням надати не може та не може пояснити чому було нею сказано саме про те, що він вказані «гроші поклав в карман». Крім того, вона також пояснила, що не бачила як здійснювався відеозапис її виступу, який вважає вмонтованим, хоча зазначила, що відеозйомку здійснював [PERSON] . Ухвалами суду від 26 вересня 2019 року та 25 жовтня 2019 року провадження у цій справі було відкрито з призначенням її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 18 жовтня 2019 року на адресу суду надійшов від [PERSON] відзив на позовну заяву [PERSON] і [PERSON] , яким просить відмовити у задоволенні позовних вимог. \~ \~ \~ \~Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи та аналізувавши ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практику застосування прецедентного права Європейським судом з прав людини при вирішенні дифамаційних спорів, які є частиною національного законодавства і джерелом права в Україні, та норми національного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожний має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статями 3,21,28,32,68\~Конституції України\~та ст.ст.275,269,297,299\~ЦК України\~ передбачено,\~що людина,\~його життя\~і здоров`я,\~честь і\~гідність,\~недоторканність і\~безпека признаються\~в Україні\~вищою соціальною\~цінністю;\~усі люди\~є вільні\~і рівні\~у своїй\~гідності та\~правах,\~права і\~свободи людини\~є невідчужуваними\~та непорушними;\~кожен має\~право на\~повагу до\~своєї честі,\~гідності та\~ділової репутації,\~які є\~недоторканими,\~і для\~захисту яких\~має право\~звернутись з\~позовом до\~суду про\~захист її\~гідності,\~честі та\~ділової репутації;ніхто не може бути позбавлений цих прав або відмовитися від них; кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Разом із тим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст.34 Конституції України). Відповідно до ст.10Конвенції\~про захист\~прав людини\~та основоположних\~свобод,\~ \~ кожен\~має право\~на свободу\~вираження поглядів.\~Це право\~включає свободу\~дотримуватися своїх\~поглядів,\~одержувати і\~передавати інформацію\~та ідеї\~без втручання\~органів державної\~влади і\~незалежно від\~кордонів.\~Ця стаття\~не перешкоджає\~державам вимагати\~ліцензування діяльності\~радіомовних,\~телевізійних або\~кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Пленум Верховного Суду України в п.п.15,19 своєї постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз`яснив, що при розгляді справи за позовом про визнання інформації недостовірною, захист честі, гідності та ділової репутації юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: 1) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 2) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи; тобто позивача; 3) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 4) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право; під поширенням\~інформації слід\~розуміти:\~ опублікування\~її у\~пресі,\~передання по\~радіо,\~телебаченню чи\~з використанням\~інших засобів\~масової інформації,\~поширення в\~мережі Інтернет\~чи з\~використанням інших\~засобів телекомунікаційного\~зв`язку,\~викладення в\~характеристиках,\~заявах,\~листах,\~ адресованих\~іншим особам,\~повідомлення в\~публічних виступах,\~в електронних\~мережах,\~а також\~в іншій\~формі хоча\~б одній\~особі;\~спростування поширеної\~недостовірної \~ інформації\~повинно здійснюватися\~незалежно від\~вини особи,\~яка її\~поширила. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно ст.ст.94,201 ЦК України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати; особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, честь, гідність і ділова репутація. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Однак, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних рис у процесі виконанні трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їхньої підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Європейський суд з прав людини звернув увагу на необхідність розрізнення фактів і оціночних суджень та у рішеннях від 18 липня 1986 року (справа Лінгенса, п.46) та від 29 березня 2005 року у справі «Українська Пресс-Група» проти України підкреслив, що у своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке захищається ст.10 вищеназваної Конвенції. Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється названою статтею Конвенції. У рішення\~від 22\~жовтня 2007\~року (справі\~Lindon,\~Otcharotry\~Lanrens\~and\~Iuly\~v.France)\~Європейський суд\~з прав\~людини знову\~звернув увагу\~на те,\~що для\~того,\~щоб оцінити\~виправданість оспорюваного\~висловлювання,\~необхідно провести\~відмінність між\~ствердженнями про\~факти і\~оціночними судженнями.\~У той\~час як\~реальність фактів\~може бути\~продемонстрована,\~істинність оціночних\~суджень не\~може бути\~предметом доказування.\~Вимога довести\~істинність оціночного\~судження не\~може бути\~виконана і\~порушує саме\~право на\~вільне вираження\~поглядів,\~яке є\~важливим елементом\~права,\~гарантованого ст.10\~Конвенції.\~Класифікація висловлювання\~як ствердження\~про факт\~чи оціночне\~судження представляє\~собою питання,\~яке перш\~за все\~знаходиться у\~рамках свободи\~розсуду національної\~влади,\~зокрема,\~національних судів.\~Проте,\~навіть якщо\~висловлювання представляло\~собою оціночне\~судження,\~воно повинно\~бути підтверджено\~достатньою фактичною\~підставою,\~за відсутності\~якого буде\~визнано таким,\~що виходить\~за належні\~рамки.\~ Судом встановлено, що [INFO] в с.Балайчук Березівського району Одеської області відбувалась серед мешканців цього села зустріч з народним депутатом України VIIІ\~скликання [PERSON] ,\~під час\~проведення якої\~відповідачка [PERSON] \~в своєму\~виступі повідомила\~всім учасникам\~цієї зустрічі,\~що «керівники\~району перетворилися\~на феодалів,\~які привикли,\~що гроші\~за землю\~йдуть їм,\~тепер вони\~не йдуть\~їм,\~а йдуть\~в сільську\~раду,\~а вони\~взяли під\~опіку сільського\~голову і\~практично сільський\~голова робить\~те,\~що хочуть\~наші керівники»,\~крім того,\~також було\~нею повідомлено,\~що «списано\~було 13\~чи 16\~мільйонів гривень,\~він,\~тобто [PERSON] ,\~який здійснював\~ремонт дороги,\~взяв з\~нашого кар`єру\~глину і\~невелику кількість\~щебеню,\~засипав і\~положив собі\~в карман\~ці гроші»\~(а.с.12). Обгрунтовуючи підставу позову, позивачі зазначили, що 19 липня 2019 року на сторінці мережі Фейсбук в 04:35 з`явилася публікація з відеозаписом, з якого свідчить, що [PERSON] розповсюдила до великої кількості осіб вищенаведену інформацію відносно [PERSON] , який є головою Березівської районної ради Одеської області, про отримання грошей за землю та вплив поза межами своїх повноважень, тобто нібито про вчинення кримінальних правопорушень. Також відповідачка повідомила неправдиву інформацію серед необмеженого кола осіб про вчинення кримінально-караних діянь [PERSON] , який є депутатом Одеської обласної ради та директором ТОВ «Березівкаагрошляхбуд», яке займається будівництвом доріг, а саме про те, що він зробив неякісне будівництво дороги, без дотримання будівельних норм, за що безпідставно отримав грошові кошти в розмірі від 13 до 16 мільйонів гривень, дії якого також кваліфікуються як злочинні. Наведені відомості, які зафіксовані на носії інформації та розповсюдженні в соціальній мережі Фейсбук, є недостовірними, безпідставними та такою інформацією, що жодним доказом не підтверджена та принижує ділову їх репутацію. З огляду на викладене, суд вважає, якщо діяльність позивачів за своєю суттю пов`язана фактично з виконанням публічних обов`язків, то вони мають бути готовим до підвищеного рівня критики, у порівнянні з приватною собою, в тому числі до критики у грубій формі. Академічний тлумачний словник української мови значення слова «критика» ілюструє\~як аналіз,\~оцінка і\~судження про\~явища якої-небудь\~з областей\~людської діяльності\~та виступає\~як негативне\~судження про\~щось з\~метою виявлення та усунення вад, хиб. Отже, з вищенаведеного можна зробити висновок, що одним із вирішальних факторів вирішення спорів по захисту честі, гідності та ділової репутації та визнанні інформації недостовірної є саме оцінка судом та висновок про те чим саме є спірне висловлювання - фактичним твердженням або оціночним судженням. Як наголошує Пленум Верховного Суду України у п.18\~вищевказаної постанови №1 від 27 лютого 2009 року, згідно з положеннями\~ст.277 ЦК\~України,\~обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. Однак, усупереч вимогам ч.3 ст.12 ЦПК України відповідачка, яка повинна довести обставини, що мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, не обгрунтувала правдивість вищезазначеної поширеної інформації відносно [PERSON] . З дослідженого у судовому засіданні відеозапису, який демонструє виступ [PERSON] на зустрічі серед мешканців с.Балайчук Березівського району Одеської області, є очевидними та непідтвердженими відповідачкою належними доказами її висловлення про те, що «було списано 13 чи 16 мільйонів гривень, а він, саме позивач [PERSON] , який здійснював ремонт дороги, взяв з нашого кар`єру глину і невелику кількість щебеню, засипав і положив собі в карман ці гроші». \~ \~ \~ \~Вирішуючи дифамаційні\~спірні правовідносини,\~які виникли\~між [PERSON] \~і [PERSON] ,\~суд з\~врахуванням наведених\~вище обставин\~дійшов висновку,\~що вислів\~останньої,\~про який\~йдеться на\~зустрічі села\~ [PERSON] ,\~а саме\~про те,\~що «…керівники\~району перетворилися на феодалів, які привикли, що гроші за землю йдуть їм …» не ототожнюється з позивачем [PERSON] . \~ \~ \~ \~Вживання слів «керівники району», як вбачається з вищенаведеного, не зводить мову саме до [PERSON] . \~ \~ \~ \~В своїй промові [PERSON] не поширювала жодної інформації саме про [PERSON] . \~ \~ \~ \~Таким чином, у вислові [PERSON] відсутній прямий юридичний зв`язок між загальновживаним розмовним терміном «керівники району» та [PERSON] . Статтею 31\~Закону України\~«Про інформацію» передбачено, що у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду; суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді. Відповідно до\~статті 41\~Конвенціїпро\~захист прав\~людини та\~основоположних свобод, якщо суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.\~\~\~\~ Сатисфакція\~- форма відшкодування шкоди, заподіяної потерпілій стороні внаслідок правопорушення. Справедлива сатисфакція не завжди має грошовий характер. Часто справедливою сатисфакцією суд вважає саме встановлення факту порушення. Справедлива сатисфакція може бути присуджена щодо: матеріальної шкоди, тобто дійсних збитків, безпосередньою причиною яких було порушення, про яке заявник заявляє; моральної шкоди, тобто страждань та перебування у стані стресу внаслідок порушення; витрат, пов`язаних зі зверненням до інстанцій національної правової системи та суду з метою запобігання порушенню чи відновлення порушеного права. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що стосовно певних позовних вимог [PERSON] (визнання недостовірними та такими, що не відповідають дійсності й принижують його ділову репутацію вислови, які здійснила [PERSON] 19 липня 2019 року) визнання порушення Конвенції саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією і немає потреби надавати будь-яку грошову компенсацію. Європейський суд з прав\~людини в\~п.46 рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП] (справедлива сатисфакція) (Iatridis v. Greece) [GC], заява № 31107/96, пункт 32, ЄСПЛ 2000-XI) нагадав, що рішення, яким встановлюється порушення, покладає на відповідача юридичний обов`язок припинити порушення та відшкодувати його наслідки таким чином, щоб, наскільки це можливо, відновити ситуацію, яка існувала до порушення. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З врахуванням наведеного, норм матеріального права та прецедентної практики Європейського суду з прав людини суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Але, що стосується вимог позову [PERSON] , то вони повинні бути задоволенні частково з тих підстав, що розповсюджена інформація [PERSON] відносно нього при обставинах, викладених вище, містить не оціночні судження, а фактичні твердження, які не знайшли свого жодного юридичного підгрунтя під час досліджуваної судом події.

Outcome: partial