Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із зазначеною позовною заявою до [PERSON], закритого акціонерного товариства «Ужгородська швейна фабрика», з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: будинкового комітету «Швачка», Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про скасування п. 34 спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика», зміну п. 33 даного рішення та виселення з житлової кімнати. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що вони проживають у гуртожитку Ужгородської швейної фабрики, будинок № 18/22 по вул. Богомольця в м. Ужгороді, з 1992 року, на законних підставах, оскільки [PERSON] була робітницею даного підприємства. До останнього часу вони займали трикімнатну квартиру під номером 33. До складу сімї [PERSON], крім подружжя, входять їхні діти: донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які проживають разом з ними. В липні 2015 року їм стало відомо, що до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою звернувся [PERSON], який просив суд виселити [PERSON], [PERSON] та членів їх сімї з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]/1, а також стягнути матеріальну шкоду в сумі 10000 грн. та моральну 2000 грн. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що 2 грудня 2011 року Первинною профспілковою організацією ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» було прийнято рішення та складено протокол № 9 про закріплення житла за мешканцями, які проживають в гуртожитку даного товариства в м. Ужгород, вул. Богомольця, 12. Відповідно до даного протоколу було ухвалено рішення стосовно закріплення за [PERSON], термообробником дільниці ВТО[ADDRESS]/1, загальною площею 19,5 кв.м, житловою площею 12,5 кв.м. Разом з тим, [PERSON] у позовній заяві зазначав, що до подачі позову він у даному приміщенні ніколи не проживав і не проживає, що відповідало дійсності. Вказують, що як їм стало відомо, що у звязку з передачею у комунальну власність міста гуртожитка по вул. Богомольця, 18/22 в м. Ужгороді, адміністрація та профком ЗAT «Ужгородська швейна фабрика» на підставі проведеного засідання та складеного протоколу ухвалили рішення від 2 грудня 2011 року про закріплення житла за мешканцями, які проживають у гуртожитку. Згідно з п. 33 прийнятого Рішення закріплено за родиною [PERSON] двокімнатну квартиру загального користування № 33 загальною площею 31,15 кв. м, житловою площею -24,2 кв. м. Відповідно до п. 34 за [PERSON] закріплено однокімнатну квартиру загального користування № 33/1 загальною площею 19,5 кв.м, житловою площею 1.5 кв.м. Склад сімї: 2 особи ([PERSON] та [PERSON], дружина, 1985 р.н.) Зазначають, що даний розподіл та закріплення житла відбулося з грубими порушеннями та всупереч норм житлового законодавства, без згоди користувачів квартири № 33, оскільки квартира 33/1 є кімнатою в ізольованому жилому приміщенні. Вважають, що порушення житлового законодавства полягає в наступному. Згідно зі ст. 31 ЖК України, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду, як правило, у вигляді окремої квартири на сімю. Норма жилої площі за ст.47 ЖК України встановлюється в розмірі 13,65 кв. м. на одну особу. Внаслідок протиправного рішення за сімєю [PERSON] на 4-х осіб було закріплено двокімнатну квартиру жилою площею всього 24,2 кв. м. Також вказують, що згідно зі ст. 50 ЖК України, жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за девять років, крім подружжя. На момент закріплення житла син та донька позивачів були віком, старшими за девять років. Зазначають, що не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сімї, двома і більше сімями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною пятою статті 54 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 54 ЖК України якщо в квартирі, в якій проживають два або більше наймачі, звільнилося ізольоване приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживають два і більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (ст. 34 ЖК України), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої ст. 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сімї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната в усіх випадках передається наймачеві на його прохання. У разі відмови в наданні жилого приміщення, що звільнилося, у випадках, передбачених цією статтею, спір може бути вирішено в судовому порядку. Пояснює, що їхня сімя на момент прийняття рішення про закріплення житла в гуртожитку, не тільки мала підстави для визнання їх потребуючими поліпшення житлових умов, які, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 34 ЖК України, були забезпечені жилою площею нижче за встановлений законодавством рівень, але і мали дітей різної статі, старших за девять років, які не могли проживати в одній кімнаті. Крім того, вони проживали і проживають у приміщенні, яке відповідало вимогам ст. 382 ЦК України, де зазначено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. При таких обставинах, вважають, що п. 34 Рішення про закріплення квартири 33/1 за родиною [PERSON] підлягає скасуванню, а п. 33, про закріплення за родиною [PERSON] квартири 33 - зміні, з вирішенням питання про закріплення за [PERSON] і кімнати житловою площею 12,5 кв.м. Також вказують, що 26 жовтня 2015 року Ужгородський міськрайонний суд позов [PERSON] залишив без розгляду. Крім того, в той же день своєю ухвалою суд повернув позивачам зустрічний позов, який вони подали на захист своїх порушених прав. З приводу перебігу позовної давності, зазначили, що згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пояснюють, що до останнього часу вони були впевнені, що їх права не порушені, оскільки [PERSON] оселитися у кімнаті, яку вони займають у квартирі 33 не намагався. Вони безперешкодно користувались кімнатою, а 16.02.2015 року [PERSON] звернувся до виконавчого комітету Ужгородської міськради з відповідною заявою про приватизацію житла за адресою вул. Богомольця, 18/22, в м. Ужгороді. Крім того, зазначають що лише в червні 2015 року вони дізналися про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] у спірній кімнаті. Також, вказують, що [PERSON] у період часу з 08.08.2014 року по 27.07.2015 року проходив військову службу по мобілізації, є учасником бойових дій. На підставі викладеного просять суд скасувати п. 34 Спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» «Про закріплення житла за мешканцями, проживаючими у гуртожитку по вул. Богомольця, 18/22 м. Ужгорода, у звязку з його передачею у комунальну власність», а п. 33 даного Рішення змінити, закріпивши за [PERSON], [PERSON] та їхніми дітьми, додатково і третю кімнату житловою площею 12,5 кв. м., а також виселити [PERSON] з житлової кімнати в квартирі [ADDRESS]. 04 січня 2016 року представником відповідача [PERSON] «Ужгородська швейна фабрика» - [PERSON] подано заперечення на позовну заяву. В своєму запереченні представник [PERSON] «Ужгородська швейна фабрика» зазначає, що не може погодитися з позовними вимогами позивачів за наступних підстав: По-перше, позивачка [PERSON] працювала на ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» з 1992 року по 2011 рік. Протягом цього періоду роботи, на підставі ордеру № 6/589 та відповідного рішення адміністрації і профкому фабрики від 16.03.1998 року, позивачці [PERSON], як працівниці фабрики, було надано житлову площу (одна кімната) на 1-му поверсі блок 1, кімната 2 в гуртожитку фабрики по вул. Богомольця, 18/22 у м. Ужгороді. 12.01.2007 року було прийнято спільне рішення адміністрації та профкому фабрики, за яким позивачці [PERSON] було надано дві кімнати загального користування № 111 загальною площею 32.3 кв.м. житловою 24.0 кв.м. в гуртожитку фабрики по вул. Богомольця, 18/22 у м. Ужгороді. У зв'язку із підготовкою гуртожитку фабрики до передачі в комунальну власність міста Ужгорода, відповідно до спільного рішення адміністрації та профкому фабрики від 07.11.2011 року, житловим приміщенням цього гуртожитку було надано нову номерацію, за якою дві кімнати №111 були перенумеровані у квартиру № 33, а кімната № 111/1 в квартиру № 33/1. Отже, позивачці [PERSON], як працівниці фабрики було надано дві кімнати загального користування у квартирі № 33 загальною площею 32,3 кв. м., житловою 24,0 кв. м. в гуртожитку фабрики по вул. Богомольця, 18/22 у м. Ужгороді. Квартира № 33/1 (№ 111/1 відповідно до старої нумерації) в гуртожитку фабрики по вул. Богомольця, 18/22 у м. Ужгороді позивачці [PERSON] не надавалась. По-друге, зазначає, що позивач [PERSON] працівником фабрики ніколи не був, а тому будь-яке житлове приміщення у гуртожитку фабрики по вул. Богомольця, 18/22 у м. Ужгороді йому не надавалось. Зазначає, що у відповідності до ст. 3 ЦПК країни, право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Іншими словами, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Така особа є неналежним позивачем і у позові їй слід відмовити. Таким чином, вважає, що позивач [PERSON] не має ніяких прав на надану позивачці [PERSON] квартиру №33 - дві кімнати загального користування загальною площею 32,3 м2, житловою 24,0 м2 в гуртожитку фабрики по вул.Богомольця, 18/22 у м.Ужгороді, а тому с неналежним позивачем. По-третє, вищезазначене Рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» приймалось у зв'язку із передачею його на баланс Ужгородської міської ради та забезпеченням права на житло мешканців гуртожитку у відповідності з нормами Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 р. за №500-Vl, тому житлові приміщення (житло) мешканцям гуртожитку не надавались, а закріплялись за ними, оскільки вони були вже надані раніше. На момент прийняття Рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» будинок, в якому відбулося закріплення житлових приміщень за проживаючими у ньому мешканцями, мав статус гуртожитку, а тому не відносився до державного або громадського житлового фонду. Відносини по наданню, закріпленню, розподілу житлових приміщень у гуртожитку на момент прийняття Рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» регулювались главою 4 ЖК УРСР та Примірним положенням про гуртожитки, яке затверджено постановою [PERSON] Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. за № 208. Зазначає, що відповідно до п.12 Примірного положення про гуртожитки, жила площа в гуртожитку надається в розмірі не менше 6 кв. м. на одну особу. А тому вважає, що норми Житлового кодексу України, на які посилаються Позивачі, не можуть бути взяті за підставу та обґрунтування позовних вимог, оскільки вони регулюють відносини при наданні житла у державному та громадському житловому фонді. Таким чином, рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» від 02.12.2011 року (протокол зборів № 9) «Про закріплення житла за мешканцями, проживаючими в гуртожитку по вул. Богомольця, 18/22 м. Ужгорода, у звязку з його передачею в комунальну власність міста», в т.ч. п. 34 та п. 35 цього рішення, є законним і правомірним. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] «Ужгородська швейна фабрика» вважає позовні вимоги Позивачів безпідставними та незаконними, а тому просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. 29 січня 2016 року через канцелярію суду, третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору будинковим комітетом «Швачка» було подано заяву про застосування строку позовної давності. У заяві зазначають, що вважають, що є підстави для застосування строку позовної давності з посиланням на норми ст. ст. 257, 261 ЦК України, за якими відповідно визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вказує, що 22.02.2012 року відбулися збори мешканців будинку № 18/22 по вул. Богомольця у м. Ужгороді в кількості 83 особи, серед яких була присутня позивач [PERSON] На вказаних зборах позивачці [PERSON], як і іншим мешканцям будинку, стало відомо про проведений на підставі вищезазначеного Рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» від 02.12.2011 р. розподіл та закріплення житла за мешканцями, які проживали в гуртожитку по вул. Богомольця, 18/22 м. Ужгорода, у звязку з його передачею в комунальну власність міста. Зазначене підтверджується підписом позивачки [PERSON] на відповідному протоколі № 01/12 зборів будинку по вул. Богомольця, 18/22 від 22.02.2012р., де зазначено номер квартири та розмір оплати на обслуговування та утримання будинку, який розрахований виходячи з розміру площі закріпленого житла. Таким чином, саме із дати 22.02.2012 р. проведених зборів мешканців будинку по вул. Богомольця, 18/22 почав спливати термін позовної давності будь-яких майнових претензій позивачки [PERSON] та [PERSON], який є її чоловіком, до відповідачів. Вважає, що позивачі пропустили без поважних причин строк звернення до суду з вказаним позовом та зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі вищенаведеного просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Окрім того, 23 лютого 2016 року представником позивача адвокатом [PERSON] подано заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, в якому зазначає, що позивачі [PERSON] та [PERSON] стверджують, що кімнату, якою вони до останнього часу користувались, до часу, коли її зайняв [PERSON] вважали, закріпленою за ними, оскільки позивачу [PERSON] саме на цю кімнату спочатку видавали ордер на вселення. Як зазначено в позовній заяві, в липні 2015 року позивачам стало відомо, що до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою звернувся [PERSON], який просив суд виселити [PERSON], [PERSON] та членів їх сімї з спірної квартири. До цього часу позивачі були впевнені, що їх права не порушені, оскільки ніхто оселитися у кімнаті, яку вони займають у квартирі 33 не намагався. Позивачі безперешкодно користувались кімнатою, а 16.02.2015 року [PERSON] звернувся до Виконавчого комітету Ужгородської міськради з відповідною заявою про приватизацію житла за адресою вул. Богомольця, 18/22, в м. Ужгороді. Також, [PERSON] у період часу з 08.08.2014 року по 27.07.2015року проходив військову службу по мобілізації, є учасником бойових дій. Таким чином, вважає заяву будинкового комітету як третьої особи без самостійних вимог про застосування строку позовної давності безпідставною та такою яка задоволенню не підлягає. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти позовної заяви, просили суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. При цьому представник [PERSON] заявив усне клопотання про застосування строку позовної давності. Також представник відповідача [PERSON] заявив про наявність у [PERSON] оригіналу свідоцтва про право власності на вищевказану квартиру №33/1, який вони можуть надати для огляду суду. Представник відповідача ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» - [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позовної заяви, просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. А також заявив клопотання про долучення до матеріалів справи свідоцтва про право власності [PERSON] на квартиру 33/1. Дане клопотання судом відхилене з підстав, визначених ч. 1 ст. 131 ЦПК України. Представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору - Виконавчий комітет Ужгородської міської ради у судове засідання не з'явився, однак, як вбачається з матеріалів справи, 23 лютого 2016 року представником виконавчого комітету Ужгородської міської ради [PERSON] через канцелярію суду подано пояснення по справі № 308/13329/15-ц. В поясненні зазначає, що доводи позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав: Вважає, що з дати проведення загальних зборів мешканців будинку 22.02.2012 року почався перебіг строків давності для оскарження (звернення до суду), а тому позивачами пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Наголошує, що позивачем [PERSON] не доведено жодним засобом доказування, що її право порушено з тих підстав, що даній особі ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика», на якій вона працювала з 1992 по 2011 рік надано було дві кімнати гуртожитку загального користування у квартирі № 33 загальною площею 32.3 кв.м. та житловою площею 24 м.кв. по вул. Богомольця, 18/22 у м. Ужгороді. Квартира № 33/1 (№ 111/1 згідно старої нумерації) в гуртожитку фабрики по вул. Богомольця, 18/22 позивачці [PERSON] не надавалась. Щодо позивача [PERSON] стверджує, то дана особа не є працівником фабрики, жодних рішень щодо виділення даній особі житла за вищевказаними адресами гуртожитку не приймалися, а отже відповідно жодних прав та інтересів [PERSON] не порушено. Тому, вважає, що у випадку з позивачами [PERSON] та другим позивачем - [PERSON] має місце заявлення позову неналежними позивачами по справі. Зазначає, що рішення адміністрації фабрики щодо передачі гуртожитку на баланс міста Ужгорода є законним так як, Законом України від 04 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (Закон № 500-VI) внесено зміни до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХН «Про приватизацію державного житлового фонду» (Закон № 2482-ХІІ) та дозволено приватизувати житло в гуртожитках, що перебуває у власності територіальних громад. Вказує, що відповідно до п. п. 9, 10 Примірного положення про гуртожитки, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності. П. 12 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що жила площа в гуртожитку надається в розмірі не менше 6 кв.м. на одну особу. Таким чином, вважає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення адміністрації та профкому прийняті в рамках чинного законодавства. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - будинкового комітету «Швачка» в судове засідання не зявився, хоча повідомлявся належним про час та місце судового розгляду шляхом, однак, як уже зазначалося вище представник БК «Швачка» - директор БК «Швачка» [PERSON] подав заяву про застосування строку позовної давності від 29 січня 2016 року. Заслухавши пояснення сторін, інших осіб, які брали участь у справі, встановивши правовідносини, що виникли між сторонами спору, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 6/589 від 16.03.1998 року на житлову площу в гуртожитку, [PERSON], яка працює в розкрійному цеху швеєю, як працівниці фабрики було надано житлову площу в гуртожитку по вул. Богомольця, 18/22 (поверх 1, блок 1, кімната 2). Даний ордер виданий на підставі спільного рішення і профкому від 16.03.1998 року та є єдиною підставою для вселення на житлову площу, при чому інших членів сімї [PERSON] вказаний ордер не містив. У судовому засіданні також встановлено, що 12.01.2007 року було прийнято спільне рішення адміністрації та профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» «Про виділення житлової площі працівникам підприємства у гуртожитку в м. Ужгороді по вул. Богомольця, 18/22», за яким позивачці [PERSON] швачці цеху № 1 було надано дві кімнати загального користування № 111 загальною площею 32.3 кв. м., житловою 24.0 кв. м. в гуртожитку фабрики по вул. Богомольця, 18/22 у м. Ужгороді. Склад сімї: 4 особи ([PERSON], [INFO], [PERSON] чоловік, [INFO], [PERSON] донька, [INFO], [PERSON] син 1996 р.н.) Таким чином, суд констатує, що на момент прийняття оскаржуваного спільного рішення від 02.12.2011 року позивачі - [PERSON] та [PERSON] проживали у гуртожитку ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика», будинок № 18/22 по вул. Богомольця в м. Ужгороді та до складу сімї [PERSON], крім подружжя, входили їхні діти: донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які проживають разом з ними. Судом встановлено, що у зв'язку із підготовкою гуртожитку фабрики до передачі в комунальну власність міста Ужгорода, відповідно до спільного рішення адміністрації та профкому фабрики № 9 від 07.11.2011 року, житловим приміщенням цього гуртожитку було надано нову нумерацію квартир з № 1 по № 66, згідно з додатком № 1 Як вбачається з додатку № 1 до спільного рішення адміністрації та профкому фабрики від 07.11.2011 року № 9, дві кімнати № 111 були перенумеровані у квартиру № 33, а кімнату № 111/1 в квартиру № 33/1. Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно з ст. 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Отже, як вбачається з додатку № 1 до спільного рішення адміністрації та профкому фабрики від 07.11.2011 року № 9 квартира № 33 та квартира № 33/1 є двома окремими квартирами. Судом також встановлено, що прийняття рішення про зміну нумерації кватир, за яким дві кімнати № 111 були перенумеровані у квартиру № 33, а кімната № 111/1 в квартиру № 33/1, передувало прийняттю 02.12.2011 року спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» «Про закріплення житла за мешканцями, проживаючими в гуртожитку по вул. Богомольця, 18/22 м. Ужгорода у звязку з його передачею в комунальну власність міста», за яким за позивачем [PERSON] закріплено квартиру №33, а за відповідачем [PERSON] закріплено квартиру 33/1. Так, як вбачається з спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» «Про закріплення житла за мешканцями, проживаючими в гуртожитку по вул. Богомольця, 18/22 м. Ужгорода у звязку з його передачею в комунальну власність міста» від 02.12.2011 року, за [PERSON], згідно з п. 33 даного рішення, яка проживає з 1992 року, закріплено двокімнатну квартиру загального користування у квартирі № 33 загальною площею 31,15 кв. м., житловою площею 24,2 кв. м. Склад сімї: 4 особи ([PERSON], [INFO], [PERSON] чоловік, [INFO], [PERSON] донька, [INFO], [PERSON] син 1996 р.н.) За цим же рішенням, згідно з п. 34 за [PERSON] термообробником дільниці ВТО закріплено однокімнатну квартиру загального користування № 33/1, загальною площею 19,5 кв. м, житловою площею 1.5 кв. м. Склад сімї: 2 особи ([PERSON], [INFO] та [PERSON], дружина, 1985 р.н.) Виходячи з вищевикладеного, вбачається, що квартира № 33/1 - № 111/1 за старою нумерацією - в гуртожитку фабрики по вул. Богомольця, 18/22 у м. Ужгороді позивачці [PERSON] не надавалась. Дана квартира відповідно до спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» закріплена за [PERSON] Твердження позивачів, про те, що даний розподіл та закріплення житла відбулося з грубими порушеннями та всупереч норм житлового законодавства, без згоди користувачів квартири № 33, оскільки квартира 33/1 є кімнатою в ізольованому жилому приміщенні є хибними з огляду на наступне. На момент прийняття спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» 02 грудня 2011 року будинок, в якому відбулося закріплення житлових приміщень за проживаючими у ньому мешканцями, мав статус гуртожитку, і не відносився до державного або громадського житлового фонду. Даний факт був визнаний усіма учасниками в судовому засіданні, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відносини по наданню, закріпленню, розподілу житлових приміщень у гуртожитку на момент прийняття спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» від 02.12.2011 року регулювались главою 4 Житлового кодексу Української РСР та Примірним положенням про гуртожитки, яке затверджено постановою [PERSON] Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. за № 208, чинним у 2011 році. Згідно зі ст. ст. 128, 129 глави 4 ЖК УРСР та пунктів 9, 10 Примірного положення про гуртожитки, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), що є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до п. п. 2, 3 Примірного положення про гуртожитки, що діяло на момент існування спірних правовідносин, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Переобладнання жилих будинків під гуртожитки провадиться з дозволу виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) [PERSON] народних депутатів. Так, відповідно до п. 12 Примірного положення про гуртожитки, жила площа в гуртожитку надається в розмірі не менше 6 кв. м. на одну особу. А тому посилання позивачів на норми Житлового кодексу, які регулюють відносини у державному та громадському житловому фонді при наданні житла, в тому числі на ст. 47 ЖК УРСР, відповідно до якої норма жилої площі, згідно ст. 47 ЖК УРСР встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу, є безпідставним та до правовідносин, що склалися між сторонами спору, не застосовуються. Отже, як вбачається з ордеру № 6/589, виданого [PERSON] та спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» від 12.01.2007 року «Про виділення житлової площі працівникам підприємства у гуртожитку в м. Ужгороді по вул. Богомольця, 18/22» підставою надання житла у гуртожитку підприємства є наявність трудових відносин між [PERSON] та ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика». Відтак, працівника фабрики [PERSON] як у 1998 році, так і у 2007 році було забезпечено жилою площею у відповідності до приписів ст. ст. 128, 129 Житлового кодексу Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою [PERSON] Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Таким чином, рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» від 02.12.2011 року (протокол зборів № 9) «Про закріплення житла за мешканцями, проживаючими в гуртожитку по вул. Богомольця, 18/22 м. Ужгорода, у звязку з його передачею в комунальну власність міста», в т. ч. п. 33 цього рішення, є законним і правомірним, метою прийняття якого є забезпечення житлових прав мешканців гуртожитку відповідно до Закону України від 04 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Позивачами у справі також заявлено вимогу про виселення з житлової кімнати в квартирі [ADDRESS] відповідача [PERSON] Конституцією України у статті 47 серед основних прав і свобод людини й громадянина регламентовано право на житло. Конституцією України гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. З вказаною гарантією кореспондується заборона, визначена у ст. 9 ЖК Української РСР, за якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Також, у справі № 6-191цс15, предметом якої був спір про виселення з гуртожитку, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 24 червня 2015 року ухвалив постанову та зробив правовий висновок про те, що згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в звязку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Крім того, на момент звернення з даним позовом 09 листопада 2015 року діяли норми Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 року № 84, зареєстрованим, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 липня 2015 р. за № 778/27223, за п. 11 якого виселення з гуртожитків здійснюється відповідно до ст. 132 Житлового кодексу Української РСР. Отже, вимога позивачів про виселення [PERSON] не підлягає задоволенню, так як відсутні підстави для цього, визначені ст. 132 ЖК УРСР, з урахуванням положень ст. 9 ЖК УРСР, окрім того, у позовній заяві не зазначено жодної обставини про користування відповідачем саме кімнатою у квартирі 33 та позивачами не доведено належними і допустимими доказами факт зайняття квартири 33 [PERSON] на незаконних підставах. Що стосується заяви представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору будинкового комітету «Швачка» - голови БК «Швачка» - [PERSON] від 29.01.2016 року про застосування строку позовної давності, то дана заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 26 ЦПК України, у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб, при цьому, за положеннями ст. 30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Враховуючи те, що будинковий комітет «Швачка» є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та не є стороною у спорі у розумінні ст. 30 ЦПК України, заява подана представником БК «Швачка» не підлягає задоволенню, відповідно до ст. 267 ЦК України. Аналогічного висновку суд дійшов при розвязанні клопотання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, який у справі є третьою особою без самостійних вимог та в своєму поясненні від 23.02.2016 року просить суд застосувати строки позовної давності. Аналізуючи в сукупності зібрані докази, суд приходить до переконання, що вимоги позивачів про скасування п. 34 спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» від 02.12.2011 року «Про закріплення житла за мешканцями, проживаючими в гуртожитку по вул. Богомольця, 18/22 м. Ужгорода, у звязку з його передачею в комунальну власність міста», зміну п. 33 даного рішення та виселення з житлової кімнати є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки у відповідності до ст. 3 ЦПК України, право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені, а позивачами не доведено, зокрема, не обґрунтовано нормативно та не наведено жодних доказів на підтвердження того, що їх житлові права було порушено як відповідачем [PERSON], так і ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» при прийнятті рішення про закріплення житлової площі за працівниками фабрики. Відтак, відсутні підстави вважати, що п.п. 33, 34 спільного рішення адміністрації і профкому ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» від 02.12.2011 року, а також факт проживання [PERSON] у квартирі 33/1 порушують права позивачів, відтак, звернення з позовом не ґрунтується на законі та не відповідає вимогам ст. 3 ЦПК України, у задоволенні якого слід відмовити. За приписами ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 23 лютого 2016 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 29 лютого 2016 року. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed