Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач 1), [PERSON] (надалі за текстом - позивач 2), [PERSON] (надалі за текстом - позивач 3, разом поіменовані як співпозивачі) звернулися до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2, разом поіменовані як співвідповідачі), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просили: визнати недійним виконавче провадження, визнати недійсними прилюдні торги, визнати дії неправомірними, визнати недійсним договір купівлі-продажу, повернути у власність квартиру, виселити та зняти з реєстрації. Обґрунтовуючи позовні вимоги співпозивачі зазначили, що перші прилюдні торги з продажу відділом ДВС Подільського районного управління юстиції у м. Києві предмету іпотеки - квартири [ADDRESS] , що належала позивачу 1 на праві власності та була передана нею в забезпечення кредитних зобов`язань перед ПАТ «Кредитпромбанк», організовані та проведені 09.04.2012 року Філією 10 приватного підприємства «Нива-В.Ш.», відбулися з порушенням чинного законодавства, зокрема: п. 4.12 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна та положень Закону України «Про виконавче провадження», а саме, позивачу 1 не надіслано постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності, не ознайомлено зі звітом (оцінкою) про визначення ринкової вартості квартири, яку вважає значно заниженою, не надано копії акта та протоколу про реалізацію предмета іпотеки тощо. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25.02.2015 року у справ №758/10265/14-ц дії головного державного виконавця відділу ДВС Подільського районного управління юстиції у м. Києві визнано протиправними та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 01.10.2010 року в частині накладення арешту на майно, у рамках якого реалізовано квартиру з прилюдних торгів. Відтак, позивач просить визнати прилюдні торги, які відбулися 09.04.2012 року, недійсними та скасувати складений державним виконавцем відділу ДВС Подільського районного управління юстиції у м. Києві акт про продаж нерухомого майна з прилюдних торгів від 01.06.2012 року. У листопаді 2015 року позивач 1 подала уточнену позовну заяву, зазначивши відповідачами Відділ ДВС Подільського РУЮ у м. Києві, Філію 10 приватного підприємства «НИВА-В.Ш, [PERSON] , в якій просить визнати недійсними прилюдні торги, які відбулися 09.04.2012 року у приміщенні Філії 10 ПП «Нива-В.Ш.» та скасувати акт від 01.06.2012 року, складений державним виконавцем Подільського РВ ДВС м. Києва Слободчиком Д.Г. про реалізацію нерухомого майна - предмета іпотеки-квартири [ADDRESS] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30.12.2015 року відкрито провадження у справі. Позивачем 1 подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила накласти арешт на квартиру [ADDRESS] , що за результатами прилюдних торгів знаходиться у власності [PERSON] , який може розпорядитися нею на власний розсуд, що утруднить чи зробить неможливим виконання судового рішення в разі задоволення позову. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27.01.2016 року заяву позивача 1 про вжиття заходів до забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Позивачем 1 повторно подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просить накласти арешт на квартиру [ADDRESS] , що за результатами прилюдних торгів знаходиться у власності [PERSON] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.03.2016 року заяву позивача 1 про вжиття заходів до забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] 11.07.2016 року через канцелярію суду позивач подала уточнену позовну заяву, в якій зазначила відповідачами Філію 10 ПП «НИВА-В.Ш.», [PERSON] , [PERSON] , ВДВС Подільського РУЮ у м.Києві, Уповноважену особу Фонду ГВФО тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., ПАТ «Кредитпромбанк», в якій просила визнати недійсними прилюдні торги, які відбулися 09.04.2012 року у приміщенні Філії 10 ПП «Нива-В.Ш.» та скасувати акт від 01.06.2012 року, складений державним виконавцем Подільського РВ ДВС м.Києва Слободчиком Д.Г., про реалізацію нерухомого майна - предмета іпотеки-квартири [ADDRESS] . 18.08.2016 року через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивачами зазначені [PERSON] , неповнолітній [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] як законний представник, [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Подільської РДА у м.Києві, до Філії 10 ПП «НИВА-В.Ш.», [PERSON] , [PERSON] , ВДВС Подільського РУЮ у м.Києві, Уповноваженої особи Фонду ГВФО тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., ПАТ «Кредитпромбанк», в якій просить: 1) визнати недійсними треті прилюдні торги від 09.04.2012 року та результати третіх прилюдних торгів від 09.04.2012 року з реалізації нерухомого майна - квартири [ADDRESS] ; 2) визнати недійсним Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 07.07.2012 року, виданого ПН КМНО [PERSON] ; 3) визнати недійсним рішення КП БТІ м.Києва від 24.09.2012 року про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] ; 4) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , укладений 02.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] ; 5) визнати неправомірними дії ВДВС Подільського РУЮ у м.Києві щодо укладання договору № 1011455 від 19.12.2011 року з філією 10 ПП «НИВА-В.Ш.» з реалізації арештованого нерухомого майна - квартири [ADDRESS] ; 6) визнати неправомірним договір № 1011455 від 19.12.2011 року з філією 10 ПП «НИВА-В.Ш.» з реалізації арештованого нерухомого майна - квартири [ADDRESS] ; 7) визнати неправомірними дії філії 10 ПП «НИВА-В.Ш.» щодо реалізації 09.04.2012 року з прилюдних торгів нерухомого майна - квартири [ADDRESS] ; 8) визнати неправомірним акт ВДВС Подільського РУЮ у м.Києві від 01.06.2012 року про продаж нерухомого майна з прилюдних торгів - квартири [ADDRESS] ; 9) визнати неправомірною заяву [PERSON] від 02.04.2013 року «Про зняття з реєстрації місця проживання» [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] та [PERSON] . На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 03.07.2017 року матеріали вищевказаної справи передані для розгляду судді Подільського районного суду м.Києва Ларіоновій Н.М. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07.07.2017 року дану справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання. 27.10.2017 року через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] та [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Подільської РДА у м.Києві до Приватного підприємства «НИВА-В.Ш.», Подільського РВ ДВС ГТУЮ у м.Києві, ПАТ «Дельта Банк», Київського міського бюро технічної інвентаризації, Нотаріальної палата України, в якому останні просять: 1) визнати недійсними договори купівлі-продажу та реєстрацію квартири, яка знаходиться: [ADDRESS] , від 2012 року по 2017 року; 2) визнати дійсним лише договір купівлі-продажу квартири від 01.09.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5287, серія бланку ВЕВ № 464611, реєстраційне посвідчення № 023660 від 22.09.2006 року, записано в реєстрову книгу №д.461-30 за реєстровим № 6102; приватний нотаріус Первушина Н.Ю.; продавець [PERSON] , покупець [PERSON] , надалі правовласник квартири». Ухвалою суду від 08.11.2017 року вищевказаний позов залишений без руху із наданням позивачеві строку для усунення недоліків. На виконання даної Ухвали через канцелярію 04.12.2017 року до суду надійшла позовна заява в уточненій редакції, в якій позивачами зазначені [PERSON] та [PERSON] , відповідачами - ПП «НИВА-В.Ш.», Подільський РВ ДВС ГТУЮ у м.Києві та Нотаріальна палата України. В даній позовній заяві позивачі просять - «визнати єдинодійсним з 01.09.2006 року по 2017 року договір купівлі-продажу від 01.09.2006 року. записано в реєстрову книгу № д.461-30 за реєстровим № 6102; приватний нотаріус Первушина Н.Ю.; продавець [PERSON] , покупець [PERSON] , яка знаходиться: [ADDRESS] ». Ухвалою суду від 05.12.2017 року позовну заяву [PERSON] та [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Подільської РДА у м.Києві до Приватного підприємства «НИВА-В.Ш.», Подільського РВ ДВС ГТУЮ у м.Києві, ПАТ «Дельта Банк», Київського міського бюро технічної інвентаризації, Нотаріальної палата України про визнання правочинів недійсними та визнання правочину дійсним повернуто. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.12.2017 року оголошено самовідвід при розгляді даної справи, а справу передано до канцелярії суду для повторного авторозподілу. 03.01.2018 року Розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду м. Києва № 3231 було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, в результаті якого справу було розподілено судді Супрун Г.Б. 11.09.2018 року Розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду м. Києва № 583 було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, в результаті якого справу було розподілено судді Войтенко Т.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2018 року дану справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. 12.11.2018 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову та наголосив, що посилання позивача 1 на те, що сам факт примусового звернення стягнення на нерухоме майно шляхом його продажу у процедурі виконавчого провадження з виконання судового рішення про стягнення коштів не може свідчити про порушення прав при проведенні виконавчих дій з примусової реалізації майна. 23.01.2019 року до суду надійшла нова редакція позовної заяви, де позивачами зазначено 3 особи - [PERSON] та її дітей - [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02.04.2019 року зазначену уточнену позовну заяву залишено без руху. 03.04.2019 року на виконання вимог Ухвали суду від 02.04.2019 року позивачем 1 направлено до суду уточнену позовну заяву. 30.04.2019 року представником ПАТ «Дельта Банк» подано до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 03.12.2019 р. матеріали вищевказаної позовної заяви передані для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.12.2019 року дану справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. 09.09.2020 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, де остання зазначила, що на момент придбання [PERSON] спірної квартири вона була вільна від обтяжень та арештів і їй не було відомо про наявність спору про визнання торгів недійсними. 11.11.2020 року співпозивачі подали до суду уточнену позовну заяву, яка містить додаткові позовні вимоги, а саме: «відмовити відповідачу по справі [PERSON] в клопотаннях, відводах, відзивах та компенсації якщо такі буде стребувано», а також «стребувати з відповідача морально матеріальну компенсацію для відшкодування шкоди позивачам по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в розмірі 705 000 гривень». Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.11.2020 року зазначену уточнену позовну заяву залишено без руху. 27.11.2020 року співпозивачами подано на виконання вимог Ухвали суду від 11.11.2020 року уточнену редакцію позовної заяви, у якій від своїх позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відмовилася [PERSON] ( [PERSON] ). Водночас, [PERSON] (як позивач і як представник позивача [PERSON] ) подала клопотання про звільнення від сплати судового збору. Зазначила, що [PERSON] є інвалідом другої групи, а відтак, звільнений від сплати судового збору, а вона є пенсіонером та утримує інваліда-дитинства, а тому також звільняється від сплати судового збору. Ухвалою суду від 26.01.2021 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] , про визнання недійсним виконавчого провадження, визнання недійсними прилюдних торгів, визнання дій неправомірними, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення у власність квартири, про виселення та зняття з реєстрації та відстрочено сплату судового збору [PERSON] у розмірі 5287,50 гривень до 26 травня 2021 року. 24.05.2021 року позивачем 1 подано до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] , у якій просила відхилити доводи відповідача як необґрунтовані та задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 26.05.2021 року уточнену позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у справі № 758/7472/15-ц від 11.11.2020 року залишено без розгляду. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала щодо заявлених позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що 01.09.2006 року між позивачем та ВАТ «Кредитпромбанк», яке згодом реорганізовано у ПАТ «Кредитпромбанк», укладено іпотечний договір №49.8/4/І211/06 (т. 1, а.с.169-170). 01.09.2006 рок між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т. 2, а.с.128). Заочним Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01.06.2010 року у справі №2-1810/2010 задоволено позов ПАТ «Кредитпромбанк» до [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №49.28/4/06-1 від 01.09.2006 року. Згідно з рішенням стягнуто солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 106144,88 доларів США, що за курсом НБУ становить 817 315,58 гривень, а також судовий збір в розмірі 1700 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120 гривень (т. 1, а.с. 148-150). Постановою державного виконавця ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа №2-1810/10, виданого 09.09.2010 року Подільським районним судом м. Києва за рішенням суду про стягнення з [PERSON] заборгованості кредитним договором в сумі 817315,58грн. ( еквівалентно 106144,88 доларів США) на користь ВАТ «Кредитпромбанк» та накладено арешт на все майно позивача 1 (т. 1, а.с. 29). 19.12.2011 року між відділом державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві та Філією 10 ПП «Нива-В.Ш.» укладено договір №1011455 про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) (т. 1, а.с. 3-5). У відповідності до протоколу №1011455/2 від 09.04.2012 року проведено прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), яке належить [PERSON] (т. 1, а.с. 166). Згідно Акту про продаж нерухомого майна з прилюдних торгів від 01.06.2012 року переможцем торгів по реалізації квартири [ADDRESS] визнано [PERSON] (т. 1, а.с. 6-7). Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (т. 1, а.с. 31). Постановою державного виконавця про зняття арешту з майна від 02.08.2012 року знято арешт з квартири [ADDRESS] (т. 1, а.с. 30). 26.06.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Кредитпромбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором №49.28/4/06-1 від 01.09.2006 року, укладеним з [PERSON] 02.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т.3, а.с. 40-43). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Частиною 4 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Тобто, суд повинен встановити чи порушені права і законні інтереси позивача, який оспорює результати торгів, оскільки підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. При цьому, доведення порушення прав покладається на особу, яка оспорює прилюдні торги. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у Постанові від 22.02.2017 року у справі № 6-2677цс16, підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів. Головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто, не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, передбачено Законом № 606-ХIV та Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 (далі - Інструкція № 74/5). Законом № 606-ХIV, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обов`язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження. Аналіз положень Закону № 606-ХІV й Інструкції № 74/5 тут і далі, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими визначається порядок проведення прилюдних торгів із реалізації арештованого майна. Згідно з ч. 3 статті 62 Закону № 606-XIV майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону. Частинами другою, четвертою статті 58 Закону№ 606-XIV передбачено право сторін виконавчого провадження оскаржити результати оцінки майна та порядок їх оскарження до передачі майна на реалізацію. У відповідності до ч. 1 статті 58 Закону № 606-XIV визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки нерухомого майна державний виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання, який здійснює свою діяльність відповідно до Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Частиною п`ятою статті 58 вказаного Закону визначено, що звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні вважається чинним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності суб`єкта господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно. Відповідно до наведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, у тому числі й оцінку та уцінку майна, на яке звернуто стягнення, - статті 58, 62 Закону № 606-ХІV, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (пункт 5.11 Інструкції № 74/5). Дії (бездіяльність) державного виконавця щодо порушень, допущених при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом № 606-XIV, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (статті 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону) підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, частиною сьомою статті 24, частиною четвертою статті 26, частиною третьою статті 32, частиною третьою статті 36, частиною другою статті 57, статті 55, 85 цього Закону). Отже, незаконність дій державного виконавця під час здійснення своїх повноважень, передбачених Законом № 606-XIV щодо проведення оцінки майна, визначення його вартості чи оцінки (уцінки) до призначення прилюдних торгів, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом. Крім того, вирішення питання про дотримання порядку та законності закінчення виконавчого провадження з виконання рішення, а також прийняття рішення державним виконавцем про наявність підстав для повернення виконавчого документа стягувачу не стосуються правил проведення прилюдних торгів і також мають самостійний спосіб оскарження. Висновки щодо оскарження дії (бездіяльності) державного виконавця, що стосуються порушень, допущених державним виконавцем під час здійснення своїх повноважень, передбачених Законом № 606-ХІV, в порядку, передбаченому цим Законом викладені, зокрема у Постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-76цс13), від 23 вересня 2014 року (провадження № 3-112гс14). Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців. На час виникнення спірних правовідносин та звернення до суду із даним позовом, діяв Закон № 606-XIV, згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначені цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Перелік виконавчих документів, які виконувалися органами державної виконавчої служби, закріплений у частині першій статті 17 цього Закону, пунктами 1, 4 частини другої якої визначено, що підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті, а також виконавчі написи нотаріусів. Тобто, примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами у передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й рішення інших органів. При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Такий висновок підтверджений у статті 82 Закону № 606-XIV, за змістом якої боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, та іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Що стосується вимог про визнання торгів недійсними, то суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто, в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів, є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином. Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу; або не випливає з їхньої суті. Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за № 745/4038 (надалі за текстом - Тимчасове положення). Суд зауважує, що порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом № 606-XIV, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, частиною сьомою статті 24, частиною четвертою статті 26, частиною третьою статті 32, частиною третьою статті 36, частиною другою статті 57, статтями 55, 85), та згідно зі статтею 181 КАС України у цій частині спір розглядається в порядку адміністративного судочинства. При цьому, підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмових повідомлень державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо) (розділ 3); правил, які регулюють сам порядок проведення торгів (розділ 4); правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 6). Прилюдні торги повинні бути проведені в двомісячний строк від дня одержання спеціалізованою організацією заявки державного виконавця на їх проведення (пункт 3.3 Тимчасового положення). Частиною п`ятою статті 62 Закону № 606-XIV, пунктом 7.1 Тимчасового положення, абзацом третім підпункту 5.12.2 пункту 5.12. Інструкції № 74/5, передбачено підстави й порядок призначення повторних прилюдних торгів, а також порядок уцінки нереалізованого майна. Так, у разі відсутності покупців або наявності тільки одного покупця та з інших, визначених Тимчасовим положенням, причин прилюдні торги вважаються такими, що не відбулися. У такому разі призначаються повторні прилюдні торги, на яких стартова ціна лота може бути зменшена, але не більше ніж на 30 відсотків. Уцінка майна проводиться державним виконавцем у десятиденний строк з дня визнання прилюдних торгів такими, що не відбулися, після чого реалізація майна за вказаною ціною повинна бути проведена впродовж місяця з дня проведення уцінки. За правилами проведення прилюдних торгів, передбачених Тимчасовим положенням, спеціалізована організація проводить прилюдні торги за заявкою державного виконавця, в якій зазначається початкова вартість майна, що виставляється на торги за експертною оцінкою, та інші відомості. Визначення стартової ціни лота здійснюється на підставі початкової вартості майна за результатами проведеної оцінки майна незалежним суб`єктом оціночної діяльності. На момент проведення прилюдних торгів, у тому числі повторних торгів, для визначення вартості об`єкта оцінки звіт про оцінку майна повинен бути дійсним. Проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, є порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах, у тому числі правил про визначення стартової ціни реалізації майна, а саме, частини п`ятої статті 58 Закону № 606-XIV, пунктів 3.2, 3.4 Тимчасового положення. Разом з тим, для визнання торгів недійсними з підстави закінчення строку дії оцінки майна необхідно, щоб такі порушення порядку одночасно порушували права чи законні інтереси особи, яка оскаржує торги. З огляду на норми частини першої статті 16 ЦК України проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, є підставою для визнання цих торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює і доведення такого порушення прав покладається на особу, яка оспорює прилюдні торги. Саме такі висновки є сталими та містяться, зокрема, у Постановах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року (провадження № 6-1749цс15), від 29 червня 2016 року (провадження № 6-370цс16), від 06 липня 2016 року (провадження № 6-3174цс15), від 12 жовтня 2016 року (справа № 369/5994/14-ц), а також від 29 листопада 2017 року (справа № 668/5633/14-ц), неодноразово підтримані Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, в тому числі й Постановах від 25 квітня 2018 року (провадження № 61-8527св18), від 27 лютого 2019 року (провадження № 61-11800св18), а також від 12 вересня 2018 року (провадження № 61-22798св18), та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року (справа № 678/301/12). За таких обставин суд вважає, що Філія 10 ПП «Нива-В.Ш», яке проводило прилюдні торги, діяло в межах чинного законодавства та відповідно до вимог Тимчасового положення. Стосовно продажу квартири на торгах з метою примусового виконання рішення суду від 01.06.2010 року про стягнення з позивача 1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» коштів за кредитним договором суд зазначає наступне. Так, в забезпечення виконання кредитного договору № 49.28/4/06-1 від 01.09.2006 року, укладеного між позивачем 1 та ПАТ «Кредитпромбанк», 01.09.2006 року між позивачем 1 та ПАТ «Кредитпромбанк» було укладено договір іпотеки № 49.8/4/1211/06, предметом іпотеки за яким виступала квартира [ADDRESS] . Розділом 4 вказаного договору іпотеки передбачено право ПАТ «Кредитпромбанк» звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання позивачем умов кредитного договору або договору іпотеки. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягать примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку Главою 4 цього Закону (в редакції, що діяла на момент реалізації квартири) визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент реалізації квартири) визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто, його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження». Норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань. Разом з тим, позивачем 1 не надано суду жодних належних та допустимих доказів порушення процедури продажу майна, що вплинули конкретним чином на результати торгів, а права та законні інтереси співпозивачів були порушені. В свою чергу, відповідач [PERSON] набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2016 року, укладеного між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець). Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташовою А.С. Право власності на квартиру 02.02.2016 року зареєстроване за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою. З договору купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2016 року вбачається, що продавцю [PERSON] квартира належала на праві власності на підставі договору дарування посвідченого Семенець О.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 07.05.2014 та зареєстрованого в реєстрі за № 328. Відповідно до Акту про продаж нерухомого майна з прилюдних торгів від 01.06.2012 року, складеного головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського РУЮ у місті Києві, переможцем прилюдних торгів з продажу квартири, що належала позивачу 1 на праві власності, визначено [PERSON] . Відповідно до ч. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Квартира, на момент її придбання [PERSON] , була вільна від обтяжень та арештів, а також [PERSON] не було відомо про наявність позову про визнання торгів недійсними. Щодо доводів позивача 1 про порушення прав неповнолітньої дитини, суд зазначає таке. Кредитний договір, договір іпотеки та договір купівлі-продажу квартири були укладені [PERSON] в один день 01.09.2006 року. Згідно іпотечного договору позивач отримала кредитні кошти саме на придбання іпотечної квартири. Тому, на момент укладення договору іпотеки, неповнолітня дитини не мала права користування квартирою. Тобто, вбачається, що у квартирі на час укладення договору іпотеки не були зареєстровані іпотекодавець та неповнолітня дитина. Неповнолітня на час укладення договору, іпотеки не мала права користування цією квартирою. Позивач 1 не зверталася за згодою до органу опіки та піклування та не повідомляла кредитора про реєстрацію дитини в квартирі. Тому, відсутні порушення статей 17, 18 Закону України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України від 02 червня 2005 року «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» внаслідок проведення прилюдних торгів та продажу квартири, оскільки за змістом вказаних вище правових норм дозвіл органу опіки та піклування на відчуження житлового приміщення, право користування яким мають неповнолітні, необхідний на момент укладення договору іпотеки. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду України у Постанові від 15.05.2019 року по справі 678/301/12. Згідно зі ст. 109 ЖК України виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 1322 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 1322 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Враховуючи зазначене та згідно наявних матеріалів справи відсутні правові підстави для визнання торгів недійсними з цих підстав. Щодо вимог позивача 1 про виселення та зняття з реєстрації [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувачі. власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно v володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верхового Суду від 13.11.2019 року у справі №645/4220/16-ц. [PERSON] придбала спірну квартиру за відплатним договором, мала декілька рівнів гарантій перед тим, як квартира перейшла до неї у власність (видача нотаріусом свідоцтва про право власності на ім`я [PERSON] , реєстрація на нього права власності на квартиру, нотаріальне посвідчення договору дарування квартири на [PERSON] та реєстрація на неї права власності), тому відсутні підстави для її виселення та зняття з реєстрації, оскільки це призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про виселення та зняття з реєстрації. Крім того, суд зазначає, що обов`язковою умовою для витребування майна від добросовісного набувача є вибуття майна з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Позивач 1 уклала з банком договір іпотеки, відповідно до умов якого надала свою попередню згоду на звернення стягнення, в тому числі шляхом відчуження квартири, у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором. Факт невиконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором встановлений Рішенням суду від 09.09.2010 року у справі № 2-1810/10. Відтак, вимога про виселення [PERSON] є безпідставною, оскільки остання є власником даної квартири, право власності отримано та зареєстровано у встановленому законом порядку, а правовстановлюючі документи є чинними. Враховуючи зазначене, відсутні підстави для задоволення вимог позивача про виселення та зняття з реєстрації [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінюючи надані докази, суд дійшов висновку про факт пропуску позивачем строку позовної давності за вимогами до відповідача. Разом з тим, оскільки вимоги позовної заяви не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю та недоведеністю. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, з огляду на відмову співпозивачам у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення понесених судових витрат - відсутні.

Outcome: dismissed