Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

[PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки [PERSON], звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON], орган, якому законом надано право на захищати права, свободи та інтереси інших осіб Служба у справах дітей Вінницької міської ради про встановлення сервітуту про визначення порядку користування квартирою. Свої вимоги мотивувала тим, що з весни 1999 року почала спільно вести господарство з відповідачем та проживати як одна сім'я разом із своїм малолітнім, на той час, сином [PERSON] В квітні 2000 року, за спільні з відповідачем кошти, придбана трикімнатна квартира, при цьому договір купівлі-продажу укладено від імені відповідача, в якій позивачка згодом і була зареєстрована. В жовтні 2001 року між позивачкою та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого в 2005 році народилась донька [PERSON]. За рішенням суду від 02 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка разом із сином [PERSON] та спільною з відповідачем, донькою [PERSON] продовжили проживати у зазначеній квартирі. З моменту розлучення сторони не могли дійти згоди щодо поділу спільно набутого майна, а тому в 2014 році позивачка ініціювала позов, зокрема, і про визнання за нею права власності на ? частину квартири. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року за позивачкою визнано право власності на 9/50 частки квартири, натомість рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року рішення суду в частині визнання права власності на частку квартири за позивачкою скасовано. З посиланням на положення ЦК України та ЖК УРСР, просить встановити сервітут, яким визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], а саме, малолітня [PERSON] проживає та користується кімнатою площею 7,6 кв. м., позивачка користується та проживає кімнатою площею 11,3 кв. м., відповідач та [PERSON] проживають та користуються кімнатою площею 16,3 кв. м., при цьому позивачка оплачує послуги інтернет, телефон, кабельне телебачення, відповідач та [PERSON] оплачують комунальні послуги та приймають участь у прибиранні загальних місць користування три дні в тиждень. Також просила стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2016 року при відкритті провадження у справі, судом до участі у справі залучена Служба у справах дітей Вінницької міської ради як орган, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (а. с. 46). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2017 року задоволено клопотання [PERSON] про залучення його до участі у справі, та останній залучений в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (а. с. 220). В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві та просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили суд у його задоволенні відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог заперечував, просив суд у їх задоволенні відмовити. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. 31 травня 2017 року подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі. При винесенні рішення просить врахувати та захистити права малолітньої [PERSON]. Крім того, в ході судового розгляду дала пояснення, згідно яких просила суд при ухваленні рішення врахувати інтереси дитини (а. с. 233). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В.М., та зареєстрованим в реєстрі за № 549, [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Право власності за [PERSON] на зазначену квартиру зареєстроване КП «ВООБТІ» 28 квітня 2000 року (а. с. 38, зворот). 23 жовтня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що не заперечується сторонами та підтверджується і відповідними відмітками у паспортах сторін (а. с. 26, 28). Від шлюбу сторони мають малолітню донку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження сер. [NUMBER] (а. с. 30). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що не заперечується сторонами. Вищенаведені обставини, зокрема реєстрація та розірвання шлюбу також встановлена і рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20 червня 2016 року (а. с. 17-22). Відповідно до довідки МКП «ЖЕК №7» від 19 березня 2015 року № 842, в квартирі [ADDRESS] позивачка [PERSON] зареєстрована з 30 червня 2000 року, [PERSON] зареєстрована з 02 квітня 2005 року. Син позивачки [PERSON] зареєстрований у зазначеній квартирі з 30 червня 2000 року (а. с. 31). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року по цивільній справі № 127/8761/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя та зустрічного позову про поділ спільного майна подружжя первинний та зустрічний позови задоволені частково. Зокрема, по первинному позову, за [PERSON] визнано право власності на 9/50 частки квартири [ADDRESS] (а. с. 10-16). Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року в частині визнання за [PERSON] права власності на 9/50 частки квартири [ADDRESS] скасовано, в зазначеній частині в задоволенні позову відмовлено. В решті рішення залишено без змін. Рішення набрало законної сили (а. с. 17-22). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2016 року відкрито провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року. Виконання зазначених оскаржуваних рішень зупинено до закінчення касаційного провадження (а. с. 117). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2016 року провадження у даній цивільні справі зупинялось до вирішення касаційної скарги [PERSON] по праві № 127/8761/15-ц з тих підстав, що при встановленні тієї обставини, що позич має право власності на спірну квартиру (або частку), то застосуванню підлягають відповідні норми, які регулюють питання права власності, у іншому випадку - норми, щодо користування чужим нерухомим майном, враховуючи особливості даного спору, а отже має місце, щодо визначеності судом правовідносин між сторонами і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що ставить в пряму залежність від розгляду судом касаційної інстанції скарги [PERSON], де при відкритті касаційного провадження судом було зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року, до закінчення касаційного провадження (а.с. 121, 122). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 04 січня 2017 року було скасовано ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2016 року про зупинення провадження у справі, а справу направлено для продовження розгляду (а.с. 176, 177). Отже, як вбачається з наведених судових рішень, позивач [PERSON], станом на день розгляду цієї справи, не є власником або співвласником квартири [ADDRESS]. За вищенаведених обставин позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про встановлення сервітуту, яким визначити порядок користування квартирою. В судовому засіданні встановлено, та не заперечується сторонами, що після розірвання шлюбу між сторонами, останні продовжують проживати в квартирі [ADDRESS] разом із донькою [PERSON] та сином позивачки [PERSON] Відповідно до ст. ст. 395, 402 ЦК України, речовими правами на чуже майно є зокрема і право користування (сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. З наведеного вбачається, що позивачка [PERSON], припинивши сімейні відносини з [PERSON], який в свою чергу є власником квартири [ADDRESS], має право користування зазначеним жилим приміщенням, адже в судовому засіданні не встановлено про наявність угоди, укладеної при вселенні між сторонами, щодо порядку користування квартирою. Отже, позивачка, відповідно до наведених положень, користується житловим приміщенням в порядку сервітуту, тобто особистий сервітут на нерухоме майно у даному випадку вже встановлений законом. Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. За своєю правовою природою встановлення сервітуту на нерухоме майно, це встановлення певного обмеження права власника щодо користування своїм майном належного йому на праві власності. Відповідно до положень ч. 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, обмеження у праві користування може здійснюватись лише на підставі закону, яким, як зазначалось, вище у даному випадку є ЦК України. Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, житлове приміщення, яке мають право займати члени сімї власника житла, визначається його власником. За наведеного суд приходить до висновку, що правовідносини, що склались між сторонами вже врегульовані положеннями ЦК України, зокрема для позивачки та її малолітньої доньки [PERSON], інтереси якої вона представляє за законом, вже встановлений особистий сервітут на право користування житлом, а тому не вбачає порушень прав позивачки, які підлягають захисту. В зв'язку із наведеним позов про встановлення сервітуту на житлову квартиру є безпідставним, в задоволенні якого слід відмовити, адже сервітут вже встановлений нормами діючого законодавства та відсутня необхідність встановлювати його рішенням суду. При цьому суд бере до уваги, що відповідач [PERSON], в свою чергу не заперечує права мешканців належної йому квартири на користування нею, натомість, відповідно до положень ст. 405 ЦК України, саме [PERSON] має право визначати порядок користування належного йому житлового приміщення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed