Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилаються на те, що вони, позивачі, є власниками квартири [ADDRESS]. У цій квартирі значиться зареєстрованою колишня дружина [PERSON] [PERSON] Вона не проживає у цій квартирі з 2011 року. Проживає без реєстрації у будинку [ADDRESS], перестала бути членом їх сім»ї, а , отже втратила право користування належною їм квартирою відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України. [PERSON] звернулась в суд із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності на цю квартиру неправомірним. Посилається на те, що лише після пред»явлення до неї позову про визнання втратившою право на житло їй стало відомо про те, що квартира перебуває у приватній власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 9.02.1994 року Славутським ліцеєм-інтернатом, та договору дарування 12 частини квартири від 5.02.1996 року. Свідоцтво про право власності вважає виданим неправомірно, оскільки при приватизації житла не врахована її частка. Після реєстрації 4.03.1989 року шлюбу із [PERSON] вона стала проживати у цій квартирі як член сім»ї та була зареєстрована у ній. Тут же проживав їх син [PERSON] [INFO], а також батьки чоловіка. Отже, станом на 1994 рік, тобто на час приватизації житла сім»я складалась з п»яти чоловік. Батьки чоловіка без її відома та згоди здійснили приватизацію житла, чим порушили її та дитини право на отримання у власність частини квартири. Просить визнати неправомірним свідоцтво про право на власності на житло в частині неврахування її частки у цьому житлі. У судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] первісний позов підтримали, а зустрічного позову не визнали, давши пояснення про те, що [PERSON] у 2011 році розірвала шлюб з [PERSON], а у спірній квартирі не проживає з 2004 року У 2004 року вона разом з чоловіком та сином перейшла проживати у будинок своєї матері, де проживає до цього часу. Розірвавши шлюб із [PERSON] у 2011 році, перестала бути членом їх сім»ї, перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, її речей у квартирі немає, комунальні послуги вона не сплачує, питання про повернення у квартиру не ставила. Оскільки вона понад рік у спірній квартирі не проживає, просять визнати її такою, що втратила право користування цим житлом. При приватизації спірного житла вона дійсно проживала і була зареєстрована у квартирі і її частка не була врахована при приватизації, але вона не заперечувала проти приватизації лише батьками, заяви на приватизацію не подавала. [PERSON] та [PERSON] здійснили приватизацію займаного ними житла на підставі рішення суду, яким було зобов»язано Славутський ліцей-інтернат вчинити такі дії. Як пояснив [PERSON], вони не ставили питання про участь у приватизації, оскільки були молодими спеціалістами і надіялись на отримання власного житла. [PERSON] було достовірно відомо про приватизацію житла батьками , однак, вона у встановлений законом термін не оспорила виданого їм свідоцтва про право власності на квартиру. З часу приватизації минуло понад 20 років, а,отже, вона простила встановлений законом трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав. Просять відмовити в позові за пропуском строку давності. [PERSON] первісного позову не визнала, а свій зустрічний позов підтримала, давши пояснення про те, що у спірній квартирі вона не проживає з 2004 року у зв»язку з тим, що батьки чоловіка були проти їх проживання у цій квартирі. Вона проживає у будинку своєї матері. Право на проживання у спірній кватирі не втратила, оскільки їй не дозволяли проживати в ній [PERSON] та [PERSON] Крім того,порушено її право на приватизацію житла, у ньому є її частка. Просить відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовільнити, визнавши свідоцтво про право власності на житло неправомірним. Строк звернення до суду вважає не пропущеним, оскільки про його приватизацію їй стало відомо лише у 2014 році після пред»явлення до неї позову про визнання втратившою право на квартиру. Представник Славутського ліцею-інтернату Саприкіна О.Я.позову не визнала, давши пояснення про те, що їй невідомо з яких причин тодішньою адміністрації ліцею-інтернату не було враховано право [PERSON] на приватизацію, та чи є його вина в цьому, однак, їй повинно бути відмовлено в зустрічному позові за пропуском строку позовної давності. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з»явились. Про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому порядку. [PERSON] надав суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність та відмовити у позові [PERSON], оскільки з часу приватизації квартири минуло 20 років і про приватизацію квартири батьками їй було відомо. [PERSON] причин неявки суду не повідомив. Зі слів сторін він перебуває за межами України. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 4.03.1989 року по 14.02.2011 року. Це стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.28). Після одруження [PERSON] стала проживати та зареєструвалась у квартирі [ADDRESS], що стверджується довідкою Славутського РС управління державної міграційної служби України в Хмельницькій області(а.с.11) . Наймачем житла був батько її чоловіка [PERSON] Вона, її чоловік та мати чоловіка [PERSON] проживали у цій квартирі як члени сім»ї наймача. У 2004 році [PERSON] та [PERSON] приватизували зазначену квартиру,що стверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 9.12.1994 року Славутським ліцеєм-інтернатом та зареєстрованим у Славутському БТІ 15.12. 1994 року(а.с.44). [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 11.02. 2011 року , що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу(а.с.7). Однак, як вбачається з пояснень сторін, вони перестали проживати разом з батьками у вищевказаній квартирі з 2004 року, перейшовши проживати разом з сином у будинок матері [PERSON]. Після розірвання шлюбу [PERSON]повернувся у квартиру своїх батьків, а [PERSON] продовжує проживати у квартирі своєї матері. Отже, у спірній квартирі вона фактично не проживає з 2004 року, тобто понад один рік. Як вбачається з пояснень сторін , свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом РАЦС реєстраційної служби Славутського міськрайонного управління юстиції 23.07.2013 року, вона перебуває в шлюбі з іншим чоловіком(а.с. 29). Доказів про те,що починаючи з 2004 року нею ставилось питання про повернення у квартиру [PERSON], а з їх боку здійснювались перешкоди у цьому, не надано. З позовом про вселення вона не зверталась, що ствердила у судовому засіданні. Зазначене спростовує її доводи щодо створення перешкод у користуванні житлом. Житлово-комунальних послуг вона не оплачує, постійно проживає в іншому житлі. Відповідно до ст.. 405 ч. 2 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право користування ним у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Факту наявності іншої домовленості не встановлено. Поважних причин відсутності [PERSON] у спірному житлі не встановлено, а тому вона повинна бути визнана такою, що втратила право користування цим житлом. Проживаючи у квартирі [ADDRESS] та будучи членом сім»ї власників квартири, [PERSON] мала право взяти участь у приватизації цього житла. Відповідно до ст. 8 п. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир здійснюється у спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які постійно мешкають у цій квартирі(будинку) в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов»язковим визначенням уповноваженого власника квартири(будинку). Доказів про те, що [PERSON] давала письмову згоду на приватизацію житла батьками чоловіка, не надано. З пояснень сторін вбачається, що [PERSON] та [PERSON] здійснили приватизацію квартири на підставі рішення Славутського міського суду від 23.09.1994 року, яким визнано неправомірними дії адміністрації Славутського ліцею-інтернату щодо відмови цим особам в приватизації житла та зобов»язано видати їм всі документи, що необхідні для приватизації. Заяви [PERSON]про згоду на приватизацію представником ліцею-інтернату не надано з посиланням на відсутність такої. Надано лише наказ № 323 від 9.12.1994 року про передачу житла у власність [PERSON](а.с.56). Отже, оскільки наявності письмової згоди не підтверджено, права [PERSON] при приватизації житла слід вважа- ти порушеними. Однак, нею пропущений встановлений ст.. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності. Як вбачається з пояснень [PERSON], [PERSON], письмової заяви [PERSON] , їй було відомо про приватизацію житла батьками. [PERSON] у судовому засіданні дала пояснення про те, що їй було відомо про приватизацію квартири батьками чоловіка та про те, що вони відстоювали своє право на приватизацію у судовому порядку, але їй не було відомо про те, що при приватизації не врахували її частки і вона не є співвласником квартири. Однак, такі пояснення не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, знаючи про приватизацію квартири батьками чоловіка, вона вправі була отримати інформацію щодо врахування чи неврахування її права на приватизацію.Відповідно до ст. 261 ч. 1 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об»єктивної можливості цієї особи знати про ці факти(Правові позиції Верховного Суду України, викладені у постанові від 21.05.2014 року в справі 6-7 14). [PERSON], будучи членом сім»ї наймача, а згодом власників квартири мала об»єктивну можливість дізнатись про порушення свого права. Про те, що їй було відомо про приватизацію квартири лише батьками чоловіка свідчить і той факт, що вона знала про укладення договору дарування від 5.02. 1996 року, за яким [PERSON] подарував 12 частину квартири її тодішньому чоловіку [PERSON](а.с.5). Факт обізнаності з наявністю цього договору дарування вона ствердила у судовому засіданні. Друга половина квартири подарована [PERSON] [PERSON] згідно договору дарування від 24.11.2004 року, хоча його державна реєстрація не здійснена. Крім того, з оглянутої в судовому засіданні домової книги вбачається, що [PERSON] власноручно здійснювала в ній записи про реєстрацію чоловіка, сина, свою реєстрацію у квартирі [ADDRESS], вчиняючи при цьому у відповідній графі запис «приватизація». Доказів про те, що строк позовної давності пропущений з поважних причин, [PERSON] не надано. [PERSON] та представником ліцею-інтернату заявлено про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст..267 ч. 4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Outcome: approved