Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому зазначили, що квартира [ADDRESS] належить до державного житлового фонду. У квартирі зареєстровані та проживають позивачі. В цій квартирі зареєстрований також відповідач, який з листопада 2003 року в зазначеній квартирі не проживає. Просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]; відділу реєстрації місця проживання у Московському районі м.Харкова зняти з реєстрації [PERSON]. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому зазначив, що він зареєстрований та користується вказаною квартирою з 19.02.1992 року. 15.02.2016 року помер його батько, наймач вказаної квартири. Просить суд визнати [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні [PERSON] та представник [PERSON] свій первісний позов підтримали, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечували та пояснили про обставини, як вони зазначені у позові. Представник [PERSON] зустрічний позов підтримав, проти задоволення первісного позову заперечував та пояснив про обставини, як вони зазначені у позові. Представники третіх осіб в судове засідання не зявились. Представник Харківської міської ради подав до суду письмові заперечення, в яких просив в задоволенні первісного позову відмовити. Дослідивши надані докази, суд вважає, що первісний позов [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню, а в задоволені зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить до державного житлового фонду. У квартирі зареєстровані та проживають позивачі. В цій квартирі зареєстрований також відповідач, який з листопада 2003 року по час звернення до суду з первісним позовом 29.06.2016 року в зазначеній квартирі не проживає. Судом не встановлено, щоб позивачі або інші особи перешкоджали відповідачу користуватися вказаним жилим приміщенням, а також не встановлено обставин, які суд міг би визнати поважною причиною того, що відповідач не користується вказаним жилим приміщенням. Ці обставини підтверджуються довідкою КП Жилкомсервіс від 23.06.2016 року; квитанціями про особисту сплату [PERSON] за комунальні послуги, що надаються за користування вказаною квартирою; рішенням Московського районного суду м.Харкова від 12.08.2011 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та стягнення аліментів; позовною заявою [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій останній зазначає, що з 2003 року не проживає з [PERSON]; актом від 21.06.2016 року; показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні підтвердили факт не проживання [PERSON] у вказаній квартирі з 2003 року. Ч.1 ст.72 ЖК України передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення первісного позову [PERSON] та [PERSON] При цьому суд частково погоджується з доводами представника [PERSON] про те, що акти від 10.11.2013 року, 15.12.2014 року, 20.05.2015 року є недопустимими доказами, оскільки на час їх складання вулиця Уборевича ще не була перейменована на вулицю Бучми. Разом з тим, свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] під час допиту в якості свідків в судовому засіданні підтвердили факт не проживання [PERSON] у вказаній квартирі з 2003 року. При цьому суд не вбачає підстав для винесення окремої ухвали з приводу надання цими свідками неправдивих показань, оскільки таких фактів судом встановлено не було. Крім того, суд не погоджується з доводами представника [PERSON] про застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин, виходячи з такого. Відповідно до ст.62 ЖК України, до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу РСР і Української РСР. Ч.2 ст.61 ЖК України передбачає, що договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Разом з тим, спірні правовідносини виникли між сторонами не з договору найму жилого приміщення, а з приводу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Саме тому правова позиція, висловлена Верховним Судом України у справі №6-2913цс15, не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки справа, яку переглядав Верховний Суд України, була розпочата за позовом наймодавця, тобто житлово-експлуатаційної організації. Разом з тим, справа, яку розглядає суд першої інстанції, розпочата за позовом членів сімї наймача. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] суд відмовляє з таких підстав. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.106 ЖК України, Повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч.1 ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, [PERSON] не довів суду, що наймодавець відмовив йому у визнанні наймачем за договором найму, оскільки ніяких доказів цього суду не надав. На підставі викладеного,

Outcome: approved