Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (відповідач), уточненим пізніше, яким просить визнати за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначає, що 27 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], який посвідчений державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] та занесений до реєстру за № 1760. Що 27 березня 2003 року під час оформлення договору купівлі-продажу (дарування) позивачка, [PERSON], та відповідач, [PERSON], проживали однією сім'єю. Від шлюбу мають малолітню дитину- сина, [PERSON] [PERSON], [INFO]. Після того як відповідач став проживати з іншою сім'єю, в грудні місяці сторони розлучилися. Позивачка вказує, що по спору між нею та відповідачем стосовно визнання договору дарування квартири удаваним і визнання, що 27 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири на суму, еквівалентну 2300 дол.США. Місцевим та апеляційним судами постановлялись рішення, які в подальшому за касаційною скаргою [PERSON] були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Що рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 20 жовтня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третьої особи: державного нотаріуса Білопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON],- про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу,- позов задоволено та визнано договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 27 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] 27 вересня 2003 року за реєстровим № 1760, удаваним і визнано, що 27 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири на суму, еквівалентну 2300 доларам США. Вищезазначене рішення Білопільського районного суду Сумської області від 20 жовтня 2015 року набрало законної сили 16 листопада 2015 року. Посилаючись на вищезазначене, позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за відповідачем [PERSON]. В судовому засіданні позивачка [PERSON], та її представник [PERSON], уточнивши позовні вимоги, підтвердили факти та обставини, викладені в позовній заяві, підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі, додатково пояснили, що нотаріально було посвідчено договір дарування замість договору купівлі-продажу спірної квартири з метою зменшення витрат на переоформлення права власності, що встановлено остаточним рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 20 жовтня 2015 року, та просили суд визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири № 21 по вул.Леніна, буд.№ 65 в місті Білопілля Сумської області та визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за відповідачем [PERSON]. Відповідач [PERSON]І та представник відповідача [PERSON] повторно в судове засідання не зявилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, поважної причини неявки в судове засідання не повідомили. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі з 07 вересня 2002 року по 02 січня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу за договором дарування, посвідченим 27 вересня 2003 року державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 1760, відповідач набув право власності на квартиру № 21 по вул. Леніна, буд.№ 65 в м.Білопілля. Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 20 жовтня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третьої особи: державного нотаріуса Білопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON], - про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу, - позов задоволено та визнано договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 27 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] 27 вересня 2003 року за реєстровим № 1760, удаваним і визнано, що 27 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири на суму, еквівалентну 2300 доларам США. Вищезазначене рішення Білопільського районного суду Сумської області від 20 жовтня 2015 року набрало законної сили 16 листопада 2015 року. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 69 цього Кодексу визначено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно приписам ч .3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Цією статтею також визначено способи та порядок поділу такого майна. За таких обставин вимоги позивачки [PERSON] відповідають передбаченим ст.16 ЦК України засадам відновлення порушених прав, є обґрунтованими та підтверджені матеріалами справи і підлягають задоволенню. Квартира, яка була набута сторонами під час шлюбу, підлягає поділу між подружжям в рівних частках. Питання про розподіл судових витрат підлягає вирішенню згідно ст. 88 ЦПК України. Відповідно до ст.ст.15,16, ч.1,3 ст. 319 ЦК України ,364, 370,ч.2 ст.372 ЦК України, ч.2 ст.60,ч.1,3 ст.61, ч.1 ст.70 СК України , Постанови ПВСУ №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved