Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Адвокат Перегуда А.П. звернувся до суду із указаним позовом в інтересах [PERSON] , в якому зазначив, що його довіритель із 01.10.2002 по 01.02.2019 працювала у товаристві з обмеженою відповідальністю «Металспецпостач» (у тексті також - ТОВ «Металспецпостач» або Товариство) на посаді комірника. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.08.2019 по справі №295/6561/19, зобов`язано ТОВ «Металспецпостач» видати наказ про звільнення з роботи [PERSON] на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України з 01 лютого 2019 року та провести розрахунок при звільненні. Також вказаним рішенням суду визнано факт порушення відповідачем вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України. За змістом позову, 03.02.2020 відповідач видав наказ №2, яким позивача звільнено із роботи 01.02.2019 відповідно до ст.38 КЗпП України, проте ознайомлено із копією даного наказу [PERSON] лише 04.03.2020 та в порушення ст.ст. 47, 116 КЗпП України заборгованість по заробітній платі позивачу фактично сплачена 04.03.2020 лише частково, шляхом видачі коштів в ході примусового виконання рішення суду у сумі 2 239,51 грн. Зважаючи на те, що повний розрахунок із [PERSON] проведений не був та лише 04.03.2020 була частково виплачена заробітна плата, посилаючись на положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, Закон України «Про оплату праці» представник позивача просить суд стягнути із ТОВ «Металспецпостач» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2019 по 04.03.2020 у розмірі 53 035,71 грн., 840,80 грн. судового збору та 10 000 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 26 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги із підстав, наведених у позовній заяві, просив їх задовольнити. За словами адвоката, [PERSON] хотіла уникнути спору якби з нею розрахувались, проте розрахунок у повному обсязі проведений не був і відповідач ще винен 1 120,11 грн. Представник додав, що на виконання рішення суду у справі №295/6561/19 керівник відповідача видав наказ лише 03.02.2020, який позивачу не направив, а надіслав тільки на адвокатський запит. На запитання суду представник відповів, що оригінали листків непрацездатності, які підтверджують перебування позивача на лікарняному у період із 28.01.2019 до дати звільнення надавались відповідачу. Представник ТОВ «Металспецпостач» в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог [PERSON] . Визнав, що розрахунок повинен був бути проведений у день звільнення, проте вини відповідача у його затримці не вбачає, так як позивач самовільно покинула робоче місце 25.01.2019, по пошті надіславши заяву про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Із тих пір спір між сторонами вирішувався у судовому порядку, так як відповідач вважав, що позивач повинна була відпрацювати 14 днів згідно з трудовим законодавством. Після рішення апеляційного суду [PERSON] було повідомлено, що вона може прийти до товариства та одержати розрахунок при звільненні і позивач з`явилась 04.03.2020 та в цей день із нею був проведений розрахунок. Представник відповідача стверджує, що до цього часу його довіритель не міг провести розрахунок, оскільки між сторонами існував судовий спір щодо дати звільнення позивача. На запитання суду відповів, що йому невідомо чи проводилась виплата позивачу за лікарняними у період її тимчасової непрацездатності із 28.01.2019 по 01.02.2019 року, копії яких надійшли до товариства у квітні 2019 року, а оригінали так і не були одержані відповідачем. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши й дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Із матеріалів справи вбачається, що наказом №09-к від 01.10.2002 року позивач призначена на посаду завідуючої складом у ТОВ «Металспецпостач». Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 04.07.2019 року у справі №295/6561/19 за позовом [PERSON] до ТОВ «Металспецпостач» про визнання трудових відносин припиненими, зобов`язання видати наказ про звільнення з роботи, провести розрахунок при звільненні та видати трудову книжку, залишеного без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 27.11.2019, позовні вимоги задоволено: трудові відносини між [PERSON] та ТОВ «Металспецпостач» визнано припиненими із 01.02.2019 року у зв`язку із звільненням позивача із посади завідуючої складом ТОВ «Металспецпостач» за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а також зобов`язано ТОВ «Металспецпостач» видати наказ про звільнення із роботи [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України із 01.02.2019 року та провести розрахунок при звільненні. На виконання рішення суду, керівником ТОВ «Металспецпостач» видано наказ №2 від 01.02.2019 про припинення трудового договору, на підставі якого [PERSON] звільнено із посади комірника на підставі ст. 38 КЗпП України із 01.02.2019 року, а також 04.03.2020 року виплачено заробітну плату за січень 2019 року в сумі 2 239,51 грн. Із пояснень представників сторін вбачається, що між сторонами існує спір з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, проте [PERSON] у даній справі вимоги про стягнення невиплачених коштів не заявлялись. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У свою чергу, як слідує із матеріалів справи та не заперечується сторонами, виплата належної позивачу заробітної плати за трудовим договором була проведена в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України із затримкою, фактично кошти були виплачені лише 04.03.2020 року. Суд критично оцінює пояснення представника ТОВ «Металспецпостач», що вини відповідача у проведенні розрахунку при звільненні немає, так як між сторонами існував судовий спір щодо дати звільнення, оскільки положення статті 116 КЗпП України у будь-якому випадку зобов`язують роботодавця виплатити неоспорювану суму належних працівникові при звільненні коштів. На думку суду, навіть у разі спору щодо необхідності працівника відпрацювати два тижні до дня звільнення, роботодавець повинен був виплати позивачу заробітну плату за січень, проте зробив це із затримкою майже у рік. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачена статтею 117 КЗпП України. За її змістом, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При вирішенні даного спору суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. У згаданій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Вказані правові висновки були неодноразово підтверджені Верховним Судом у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду, зокрема у постановах від 15 червня 2020 року у справі № 337/1279/17, від 17 червня 2020 року у справі № 753/8961/17, від 08 липня 2020 року у справі № 280/737/16-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26559/18, від 21 вересня 2020 року № 225/5266/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначено, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. При визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. З огляду на встановлені обставини справи суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, із урахуванням положень Порядку № 100 та меж заявлених позивачем вимог. При цьому з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, із 53 035,71 грн. до 15 000 грн. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає загальну суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно із ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у задоволення позову - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Встановлено, що 22.05.2020 року між [PERSON] та адвокатом Перегудою А.П., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЖТ №000938, виданого 27.03.2018 року, був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги. Пунктом 3 договору встановлено, що за надання правової (правничої) допомоги клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у розмірі 10 000 грн. Із доданої до позову копії акту наданих послуг правничої допомоги відповідно до договору від 22.05.2020 слідує, що вартість наданих адвокатом послуг становить 10 000 грн. та складається із первинної консультації клієнта, ознайомлення із матеріалами, законодавством та судовою практикою, а також підготовки та подання до суду позовної заяви. На підтвердження витрат позивача на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. до позовної заяви була додана копія квитанції до прибуткового касового ордеру №б/н від 25.05.2020. Таким чином з огляду на часткове задоволення позовних вимог,

Outcome: partial