Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовують тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 17.11.1993 року №332 позивачі є власниками квартири [ADDRESS] . Згідно з довідкою з управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради у вищевказаній квартирі, станом на 19.11.2019 року зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] відповідач. Як зазначають позивачі, відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання не мешкає з 2004 року, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в помешканні не має і взагалі квартирою не цікавиться. Також позивачі вказують, що перешкод в користуванні жилим приміщенням а ні вони, а ні інші члени сім`ї, відповідачу не чинили. З огляду на викладене вище та посилаючись на ст.ст. 316, 317, 405 ЦК України, ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, позивачі просили визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11 січня 2020 року провадження у даній справі відкрито та призначено її до попереднього судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. На виконання вимог ст. 197 ЦПК України, судом було проведено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 04 березня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник адвокат Левицький О.В. в судове засідання не з`явилися. До початку розгляду справи представник позивачів надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Згідно адресної довідки Відділу реєстрації місця проживання Черкаської міської ради від 09 січня 2020 року, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 16 листопада 2005 року. (а.с. 19). Враховуючи вище викладене, суд вважає, що відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вище викладене, та той факт що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 17.11.1993 року на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . (а.с. 11). Як вбачається з довідки Управління з питань Державної реєстрації Черкаської міської ради від 19.11.2019 № 25076-01-10 за адресою [ADDRESS] станом на 19.11.2019 року зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 20.07.1984 року і по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 06.08.1993 року і по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 16.11.2005 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 30.04.2014 року і по теперішній час. . Разом з тим, як вбачається з акту опитування сусідів від 04 грудня 2019 № 513 складеного головою комітету самоорганізації населення «Богданівський» [PERSON] О.А., [PERSON] , за адресою зареєстрованого місця проживання, а саме [ADDRESS] , з 2004 року не проживає. (а.с.10). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї , а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст.156 ЖК члени сім`ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином відповідач набув право користування квартирою [ADDRESS] , як член сім`ї власника житлового будинку. Частиною 2 статті 405 ЦК передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання більше п`ятнадцяти років, не користується цим житлом і не виконує обов`язків, передбачених ч.3 ст.156 ЖК. Згідно ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. справа №6-57цс11. Отже позивачами обраний належний спосіб захисту, який передбачений ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У пункті 39 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Враховуючи, що відповідач відсутній протягом п`ятнадцяти років за місцем свого проживання, не користується житловим приміщенням, не виконує обов`язки наймача житла і не може в добровільному порядку знятися з зареєстрованого місця проживання, то позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позивачем [PERSON] не заявлено клопотання про відшкодування понесених нею витрат зі сплати судового збору.

Outcome: approved