Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

[PERSON] у вересні 2017 року звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 30.07.2011 року вона разом з [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 23.11.2012 року за сумісні кошти придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та за спільною домовленістю оформили будинок на [PERSON] . Проживаючи в будинку однією сім`єю, сумісними коштами з [PERSON] придбавали необхідні будівельні матеріали, обладнання, проводили ремонт, тобто до шлюбу облаштовували свій будинок. 12.12.2013 року вони зареєстрували шлюб. У 2015 році їх шлюбно-сімейні відносини фактично перестали існувати за ініціативою [PERSON] , який користуючись знаходженням [PERSON] на заробітках у Магаданській області, РФ, у їх спільний будинок привів свою колишню дружину, де наразі проживає з нею. [PERSON] він не допускає у будинок та вона зі своєю донькою залишилася без житла. Просила встановити факт її проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 30.07.2011 року до часу реєстрації шлюбу 12.12.2013 року, визнати житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та все нерухоме майно в будинку спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та [PERSON] , визнати за нею право власності на 1\\2 частку вказаного житлового будинку, усунути перешкоди у здійсненні нею права користування житловим будинком, шляхом зобов`язання [PERSON] передати ключі від вхідних дверей будинку та не чинити перешкоди у здійсненні нею права користування будинком, як об`єктом права спільної сумісної власності, а також стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову до суду. Ухвалою суду від 28.09.2017 року відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»\~№2147-VIII\~від 03.10.2017\~року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп. 9 п. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання,\~не має\~зворотної дії\~в часі. З огляду на вищевикладене, подальший розгляд справи проводиться за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині, у якій вони не встановлюють нових обов`язків, не скасовують чи не звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи не обмежують їх використання. Заочним рішенням суду від 19.02.2018 року позовні вимоги задоволені; встановлений факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 30.07.2011 року до часу реєстрації шлюбу [INFO] ; визнаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та все нерухоме майно в будинку спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] ; визнано за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; усунуто перешкоди у здійсненні позивачем [PERSON] права користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] передати ключи від вхідних дверей будинку та не чинити перешкоди у здійсненні позивачем права користування будинком, як об`єктом права спільної сумісної власності; вирішене питання щодо судових витрат. Ухвалою суду від 07.06.2018 року заява [PERSON] про перегляд вказаного заочного рішення задоволена; заочне рішення від 19.02.2018 року скасоване, справа призначена до розгляду в загальному порядку; призначено підготовче судове засідання. Відповідач та його представник [PERSON] у відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України подали суду відзив на позовну заяву. Зазначили, що сторони спільно проживали без реєстрації шлюбу з 2012 року, про що фактично вказано у рішенні суду від 19.10.2017 року. У період з 23.02.2012 року по 02.10.2012 року [PERSON] перебував на заробітках на території РФ, заробив 17000 дол. США. В той час, коли він перебував на території РФ, [PERSON] запропонувала йому допомогу щодо догляду за його сином та тещою, в обмін на те, що вона буде жити із ними зі своєю дочкою. На вказану пропозицію він погодився і фактично утримував [PERSON] із дочкою, надсилаючи грошові кошти. 23.11.2012 року він придбав за особисті кошти житловий будинок [ADDRESS] , оскільки на той час [PERSON] не працювала та не мала будь-якого доходу. Він з 2000 по 2011 роки займався підприємницькою діяльністю, продав належний йому автомобіль у жовтні 2012 року за 45000 грн. 00 коп. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. У відповіді на відзив, поданій відповідно до вимог ст. 179 ЦПК України, позивач зазначає, що сторони фактично проживали однією сім`єю з 2011 року. Надана відповідачем розписка від 14.06.2018 року про отримання [PERSON] від нього 13000 дол. США не свідчить про розрахунок при купівлі спірного будинку, оскільки згідно договору купівлі-продажу, вказаний будинок був придбаний за 70000 грн. 00 коп., а гроші отримала продавець [PERSON] . Відповідач не надав належних доказів щодо зароблених ним коштів на території РФ. У березні 2012 року та травні 2012 року вона сплачувала за власні кошти за відповідача за єдиний соціальний внесок, штраф та пеню. У жовтні 2012 року відповідач ніякого автомобілю не продавав, оскільки він до теперішнього часу є зареєстрованим за ним. Позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Зазначили, що [PERSON] з 2008 року по теперішній час працює на посаді продавця ФОП [PERSON] , постійно отримувала заробітну плату, частина з якої також була витрачена на купівлю спірного будинку. Відповідач та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, повідомлялись судом про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили. Представник відповідача [PERSON] під час судового розгляду позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст. ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Як встановлено під час судового розгляду, відповідно до даних свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 12.12.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вовчанського районного управління юстиції у Харківській області, 12.12.2013 року відділом державної РАЦС реєстраційної служби Вовчанського РУЮ у Харківській області, актовий запис № 158, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , дошлюбне прізвище позивача змінено на « [PERSON] » (а.с. 24). Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 19.10.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 150-152). [PERSON] з 24.11.2000 року зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа (а.с. 181-183), в період з 23.02.2012 року по 02.10.2012 року працював водієм на території РФ (а.с. 179). Згідно даних договору купівлі-продажу жилого будинку від 23.11.2012 року, [PERSON] придбав у [PERSON] жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Продаж вчинено за ціною 70000 грн. 00 коп., які сплачені покупцем продавцю готівкою під час підписання договору (16-18). Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Допитана під час судового розгляду в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона проживала із [PERSON] по сусідству по [ADDRESS] . З середини літа 2011 року разом із нею почав проживати [PERSON] в якості чоловіка, як одна родина. На прикінці літа - початку осені 2011 року [PERSON] та [PERSON] переїхали на проживання до будинку [ADDRESS] . Вони спільно проживали та працювали на ринку торгували продуктами харчування. Згодом, взимку 2012 року [PERSON] та [PERSON] спільно купили будинок [ADDRESS] . Після того, як вони зробили ремонт, то переїхали до цього будинку. Вона періодично бувала вдома у родини [PERSON] , вона була присутня при їх весіллі. Свідок [PERSON] під час судового розгляду пояснила, що знайома із [PERSON] з 1989 року, знає його як мешканця м. Вовчанська. До 2016 року вона підтримувала із [PERSON] дружні відносини, її чоловік христив його сина. 02.06.2011 року на день народження її чоловіка, до них у гості прийшов [PERSON] із своєю майбутньою дружиною [PERSON] , представивши її як свою цивільну дружину. З серпня 2011 року до 2012 року [PERSON] та [PERSON] спільно мешкали по [ADDRESS] як родина. Після того, як вони придбали будинок [ADDRESS] , зробили там ремонт та переїхали до цього будинку, де проживали як родина до 2016 року. [PERSON] постійно працювала на ринку у м. Вовчанську, продавала продовольчі товари, а [PERSON] продавав м`ясні вироби, вони спільно заробляли гроші. Допитана під час судового розгляду в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона знайома із [PERSON] з 2005 року, а з [PERSON] з 2010 року. З серпня 2011 року [PERSON] перейшла проживати у будинок по [ADDRESS] до [PERSON] , в якості цивільної дружини. [PERSON] та [PERSON] спільно займались реалізацією м`яса на ринку, інших продуктів харчування. Приблизно раз на місяць вона заходила до них у гості до дому, бачила, що Червенки вели спільний побут, мешкали разом як одна родина. [PERSON] їздив до РФ на роботу, а [PERSON] продовжувала торгівлю продуктами на ринку, займалась господарством. У 2012 році вони купили будинок [ADDRESS] , спільно зробили у ньому капітальний ремонт, а у 2013 році переїхали до нього на проживання. Разом із ними переїхали дочка [PERSON] та син [PERSON] . В той час, коли [PERSON] перебував у РФ, [PERSON] також займалась вихованням дітей. Свідок [PERSON] під час судового розгляду пояснив, що з літа 2011 року [PERSON] проживала разом із [PERSON] по [ADDRESS] . В той час, коли [PERSON] перебував на заробітках у РФ, він пересилав [PERSON] грошові кошти, як своїй співмешканки. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має юридичне значення для [PERSON] , оскільки відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Іншим шляхом встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу неможливо. Таким чином, суд, враховуючи, що сторони у період з 30.07.2011 року по 12.12.2013 року не перебували у будь-якому шлюбі, приходить до висновку, що між ними у вказаний період склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, були поєднані спільним побутом, веденням домашнього господарства. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу у період з 30.07.2011 року до часу реєстрації шлюбу 12.12.2013 року. Щодо позовних вимог про визнати житловий будинок та всього нерухоме майна в ньому спільною сумісною власністю сторін, визнання за позивачем право власності на 1\\2 частку вказаного майна, суд зазначає наступне. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Верховний Суд України у п. 24 постанові Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за № 11 від 11.12.2007 року зазначив, що до спільної сумісної власності не належить майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17. Суд критично ставиться до пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] про те, що будинок по [ADDRESS] [PERSON] придбав за власні кошти, зароблені ним у РФ, отримані у борг та між сторонами до укладення шлюбу не були усталені відносини, притаманні подружжя, оскільки зазначене відомо їм саме зі слів [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] не була присутня при оформленні договору купівлі-продажу спірного будинку, однак коли вона приходила до будинку, то бачила її у домоволодінні. Про походження грошей, за які куплявся будинок, їй не відомо. Крім того, суд враховує, що згідно довідки директора Вовчанської районної філії Харківського обласного центру зайнятості № 974/3-24 від 04.08.2021 року та даних трудової книжки серії [NUMBER] , позивач з 2008 року до теперішнього часу перебуває у трудових відносинах із ФОП [PERSON] .. Згідно пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] займається реалізацією продуктів харчування на території ринку м. Вовчанська Харківської області. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, саме зароблені ним кошти на території РФ та отримані від продажу транспортного засобу, були витрачені на купівлю спірного будинку. Автомобіль марки «ГАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] на час укладення договору купівлі-продажу будинку, був зареєстрований за [PERSON] . Таким чином, встановивши, що спірний житловий будинок був придбаний за проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу, при цьому відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок, відповідно до ст. 60 СК України належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а згідно з частиною ч. 1 ст. 70 СК України частки сторін у цьому майні є рівними. Разом з тим, суд вважає безпідставними позовні вимоги про визнання всього нерухомого майна в будинку спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо наявності вказаного майна. Щодо позовних вимог в частині усунення перешкод у праві користування житловим будинком суд приходить до наступного. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 372 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. ст. 355, 391 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У відповідності до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється виключно за згодою всіх співвласників. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Разом з тим, [PERSON] не доведено та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів створення [PERSON] перешкод у користуванні спірним майном. Як встановлено під час судового розгляду, [PERSON] самостійно, без будь-якого примусу чи перешкод покинула будинок [ADDRESS] та поїхала до РФ, а тому позовна вимога про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування вказаним будинком не підлягає задоволенню. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави вважати, що суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Згідно з сталою практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Інші, наведені позивачем доводи в обґрунтування своєї позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позивачем понесені витрати по оплаті судового збору, відповідно до квитанції № 2 від 26.09.2017 року 3334 грн. 52 коп., з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2694 грн. 52 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial