Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON], просила розірвати шлюб укладений між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції 08 жовтня 2013 року (актовий запис №1760), та визначити місце проживання малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON], що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити, з підстав викладених в позовні заяві, пояснила, що з вересня 2010 року сторони проживали як одна сім'я без реєстрації шлюбу, під час спільного проживання вони декілька разів припиняли відносини, проживали окремо, однак після примирення продовжували проживати разом, після народження сина - [PERSON], який народився [INFO] року, відносини між ними не покращились, основною причиною стала негативна поведінка відповідача, який зловживав спиртними напоями та вживав наркотичні засоби. Маючи намір зберегти сім'ю та поновити відносини позивач погодилась на пропозицію відповідача та 08 жовтня 2013 року вони зареєстрували шлюб, подружжя проживали разом, винаймали житло, однак відношення відповідача до сім'ї не змінилось, він не мав постійного місця роботи, не надав кошти на утримання сім'ї та дитини, на цьому підґрунті між ними постійно виникали конфлікти та скандали. [INFO] року у подружжя народилась донька [PERSON], однак народження другої дитини також не вплинуло на відповідача та не змінило його ставлення до сім'ї, що стало підставою для припинення сімейно-шлюбних відносин, з липня 2015 року подружжя проживають окремо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, оскільки всі її наміри зберегти сім'ю виявились марними, відповідач не бажає змінювати ставлення до сім'ї, не працює, не надає матеріальної допомоги на утримання дружини та дітей, не цікавиться життям та здоров'ям дітей, навпаки при кожній зустрічі провокує конфлікти та вчиняє скандали, чинить моральний тиск на позивача, що негативно впливає на психологічний стан дітей, які стають свідками цих подій. Позивач наполягає на розірванні шлюбу та просить вирішити питання про місце проживання дітей разом з матір'ю, оскільки відповідач неодноразово висловлював своє бажання забрати дітей у позивача, тому просить вирішити це питання в судовому порядку для уникнення в подальшому конфліктів між сторонами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив розірвати шлюбу та визначити місце проживання дітей разом з матір'ю, визнав факт припинення сімейно-шлюбних стосунків з позивачем, однак заперечував щодо наведених позивачем обставин, які призвели до припинення шлюбу, наголосив, що на даний час не вживає спиртні напої та наркотичні засоби, змінив своє відношення до сім'ї, має намір приймати участь у вихованні дітей, висловлює бажання постійно спілкуватись з дітьми, та у разі покращення своїх житлових умов та належного матеріального забезпечення вирішити питання про проживання дітей разом з батьком. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації Ісаєва М.М., в судовому засіданні вирішення питання щодо підстав припинення шлюбу між сторонами залишила на розгляд суду, та просить задовольнити позов в частині визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір'ю, підтримує висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, затвердженого протоколом засідання Комісії №10 від 13.10.2016 року. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, третьої особи Ісаєвої М.М., дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як убачається з матеріалів справи, підтверджується наявними у справі доказами, з 08 жовтня 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від спільного проживання сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], та від шлюбу - доньку [PERSON] сімейне життя подружжя не склалось, між ними постійно виникають конфлікти та сварки, що стало підставою для припинення сімейно-шлюбних відносин, подружжя спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, наполягають на припиненні шлюбу. При цьому, суд враховує позицію відповідача, який в судовому засіданні визнав позов, не заперечував факт припинення сімейно-шлюбних відносин між подружжям, а відповідно до положень ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнанні сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі. Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України). Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховую наведені сторонами підстави припинення сімейно-шлюбних відносин, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими, тривалий час сторони сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як передбачено ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини та відібрання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який надає письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, а також на підставі інших документі, які стосуються справи. Згідно Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (протокол засідання Комісії №10 від 13 червня 2016 року), на підставі ст.161 Сімейного кодексу України, враховуючи, що малолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір'ю в квартирі за адресою: [ADDRESS], в приміщенні створені належні умови для проживання, навчання та розвитку малолітніх дітей. Мати дітей на даний час не працює, перебуває в декретній відпустці по догляду за [PERSON]. Малолітній [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад № 244 Дніпровського району м. Києва, в свою чергу батько дітей [PERSON] не заперечує проти проживання дітей з матір'ю, громадянка [PERSON] не чинить ніяких перешкод у спілкуванні батька з дітьми, Декларацією прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, малолітня дитина не повинна, крім випадків, що мають виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON]. (а.с.65) При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, думку батька малолітніх дітей [PERSON] про те, що він не заперечує, що малолітні діти будуть проживати разом з матір'ю та інші обставини, що мають істотне значення. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв'язку з цими обставинами загострились взаємовідносин між відповідачем та позивачем, така ситуація в їх особистих відносинах не дає можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання дитини, що зумовлює вирішення даного питання в судовому порядку, в межах заявлених позовних вимог, оскільки саме такий спосіб захистити право на визначення місця проживання дитини визначений сімейним законодавством України. Враховуючи, що малолітні діти - [PERSON] та [PERSON] з часу свого народження проживають разом з матір'ю, умови для проживання, навчання та розвитку дітей створені належним чином, в свою чергу відповідач не надав докази, які мали підтвердити наявність у нього на праві власності (користування) житла та розмір доходів, при вирішенні питання органу опіки та піклування щодо місця проживання дітей, висловив свою згоду щодо залишення дітей проживати разом з матір'ю, а ці обставини є такими, що мають істотне значення для вирішення спору. Крім того, суд враховує практику Європейського суду із прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що відповідно до принципу Декларації з прав дитини від 20.11.1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Таким чином, оскільки сторони мають рівні права щодо виховання та розвитку дитини, мають обопільне бажання приймати участь у вихованні дітей, суд, з урахуванням інтересів дітей, їх вік, поведінку батьків, приходить до висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір'ю [PERSON]. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Дніпровського у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення суд визначає місце проживання малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1102 грн. 40 коп., який сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом квитанції про сплату судового збору. Враховуючи викладене та

Outcome: approved