Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд з наведеним позовом до [PERSON], мотивуючи тим, що вона є матір'ю, а відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем, дитина залишилась проживати з позивачкою. Відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків щодо неповнолітньої дитини, участі у їх вихованні не бере, не цікавиться їхнім станом здоров'я, духовним та моральним розвитком, не бажає зустрічатись з дитиною. Дитина проживає з позивачкою та перебуває на її повному утриманні у зв'язку з цим позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дитини та стягувати з нього аліменти в розмірі по 1000 грн. щомісячно. В судовому представник позивачки позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судові засідання не з'являвся, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив. Представник Органу опіки та піклування в судовому засіданні суду пояснив, що орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача. Участь у вихованні дитини відповідач не бере, не цікавиться навчанням та вихованням дитини, не відвідує батьківських зборів, виховних заходів тощо. Вина відповідача в умисному ухиленні від виконання батьківських обов'язків доведена. Вислухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з копії свідоцтва про народження [NUMBER] від 03 липня 1999 року та (а.с.8) [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матір`ю [PERSON], [INFO]. Шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] від 23.112006 року (а.13). Орган опіки та піклування у своєму висновку вказує на доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки батько не цікавиться життям сина, не бере ніякої участі у його вихованні. Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Однак, як зазначається в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Заслухавши пояснення представника позивачки, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, судом встановлено вину відповідача в умисному невиконанні належним чином своїх батьківських обов'язків. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до про позбавлення батьківських прав слід задовольнити. Що стосується вимоги позивачки про стягнення аліментів, то суд виходить з наступного. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідачем не надано доказів про його матеріальне становище та стан здоров'я. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1000 грн. підлягає до часткового задоволення, в розмірі який суд вважає достатнім для нормального життя дитина, а саме: по 600 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття. Також суд звертає увагу позивачки, що батьки зобов'язані рівноцінно утримувати дітей, 600 грн. є половиною прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становить 1032 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 1286 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати за вимогу про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача також слід стягнути на користь держави судові витрати за вимогу про стягнення аліментів. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 164, 165, 166, 180-182, 191 Сімейного кодексу України, п. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60 ЦПК України,

Outcome: partial