Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом у якому просять визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] Вимоги мотивують тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири 06 вересня 2005 року, посвідченого Павленко Н.В. державним нотаріусом Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області 06 вересня 2005 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2532, квартира [ADDRESS] належить їм на праві власності в рівних частках. В будинку, окрім позивачів, зареєстровано ще 2 особи: [PERSON] та відповідач по справі - [PERSON], який доводиться [PERSON] братом а [PERSON] - сином. Зазначено, що згідно актів обстеження житлових умов, складених 05.10.2013 року, 16.01.2014 року, 12.03.2014 року [PERSON] за даною адресою не проживає і ніколи не проживав. На сьогоднішній день місце проживання брата [PERSON] позивачам не відомо. Факт реєстрації відповідача, за його тривалої відсутності в квартирі, порушує передбачені та гарантовані чинним законодавством права власника на вільне користування та розпорядження належним їм на праві власності майном. В зв'язку з чим вони вимушені звернутися за захистом своїх прав та інтересів у судовому порядку. В судовому засіданні позивачі підтримали позов та викладені у ньому обставини, просили задовольнити вимоги позову. Позивач [PERSON] повідомив, що з літа 2013 року з відповідачем не спілкувався, йому відомо, що відповідач виїхав до Полтавської області, куди саме йому не відомо. Позивач [PERSON] зазначила, що останній раз бачила відповідача у вересні 2013 року. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, у зв'язку з чим суд, з урахуванням думки позивачів, вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та відповідно до ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Павленко Н.В. державним нотаріусом Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області 06 вересня 2005 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2532, квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачам [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному (а.с. 9). Згідно ст. ст. 41, 47 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що відповідач є членом сім'ї позивачів. В підтвердження вимог щодо не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні позивачами надано акти від 05.10.2013р., 16.01.2014р., 12.03.2014р., 11.04.2014 р., (а.с. 6-8, 27), підписаний сусідами: [PERSON] та [PERSON], про те, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає та ніколи не проживав. Проте, оцінюючи вказані акти, суд приймає до уваги те, що акти містять інформацію про триваючу подію і фіксують обставини, які мали місце за тривалий час до дня складання актів. Проте, суду не надано доказів того, що особи, які підписали вказаний акт, є сусідами позивачів та відповідача понад 10 років; що вказані особи постійно відвідували квартиру за адресою: [ADDRESS], були обізнаними про склад осіб, які проживали в цьому будинку протягом тривалого часу, що передували складанню актів; що були обізнані про наявність речей в квартирі усіх її мешканців, зокрема, речей відповідача; що були обізнані про наявність чи відсутність домовленостей між мешканцями щодо постійного чи тимчасового проживання в квартирі; про утримання квартири. Також в усіх актах «по-батькові» відповідача замість правильного «[PERSON]» зазначено «[PERSON]». Також жодна з осіб, які підписали такий акт, не була заявлена позивачами, як свідок і не була допитана в судовому засіданні. Отже, суд оцінює критично зазначені докази. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як зазначено вище, за заявленими вимогами позивачі просять визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS]. При цьому вимоги щодо визнання відповідача втратившим право на користування житлом ґрунтуються на ст. ст. 71, 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вказані норми ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу України регулюють правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського жилого фонду. Проте спірна квартира, як зазначено, вище, приватизована та належить позивачу на праві приватної власності, тому ст. ст. 71, 72 ЖК України на спірні правовідносини не поширюються, у зв'язку з чим вимоги з посиланням на вказані норми закону є безпідставними. В даному випадку слід застосовувати норму статті 405 ЦК України, якою визначається право користування житлом членів сім»ї власника житла. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки зі слів позивачів в останнє вони бачились з відповідачем за місцем його проживання у вересні 2013 року та суду не надано доказів відсутності відповідача за місцем свого проживання понад один рік, за викладених обставин, враховуючи предмет спору, зміст заявлених вимог, наявних сторін у справі та вищенаведені норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed