Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

[PERSON] просить визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на 51/100 частину житлового будинку з надвірними спорудами та 51/100 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та надвірних споруд, що розташовані у [ADDRESS] . На обґрунтування у позові вказала, що зі смертю їх батька [PERSON] відкрилася спадщина. Вона є спадкоємцем за законом, а її брат [PERSON] - за заповітом саме на спірне майно. У встановлений законом строк кожен із них звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщин на підставі чого нею отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на банківські вклади, що не охоплювались заповітом. Проте, відповідачу свідоцтво не видане до теперішнього часу, оскільки, внаслідок розбіжностей у написанні прізвища спадкодавця «[PERSON]», а спадкоємця « [PERSON] » не підтверджений факт родинних відносин, про що нотаріусом було надано письмове роз`яснення з пропозицією вирішити це питання шляхом звернення до суду. До теперішнього часу відповідач цього питання не вирішив, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом. [PERSON] подала клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с.64). Відповідач [PERSON] правом надання відзиву не скористався. Звернувся із заявою про розгляд спору без нього, вимоги визнає і просить задовольнити (а.с.60). Суд, дослідивши представлені докази приходить до такого висновку. Обставини викладені у позові і зазначені вище не оспорюються сторонами та підтверджені належними і допустимими доказами. Зокрема встановлено, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] . Спадкоємцями є донька [PERSON] - за законом, а син [PERSON] - за заповітом. Кожен із спадкоємців своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на підставі чого позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на банківські вклади, що не охоплені заповітом, а відповідачу письмово роз`яснено про необхідність підтвердження родинних зв`язків, оскільки мається розбіжність у прізвищах, зокрема спадкодавця «[PERSON]», а - спадкоємця « [PERSON] ». З цього приводу запропоновано звернутися до суду для встановлення відповідного факту (а.с. 3-20). До теперішнього часу [PERSON] обставину, що перешкоджає отриманню свідоцтва не усунув, а тому, на переконання позивача, це є підставою для визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно вказане у заповіті. Відповідно до ст.ст.1216-1219 ЦК України спадкування - це перехід майнових і окремих особистих немайнових прав та обов`язків спадкодавця до його спадкоємців; спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Якщо фізична особа склала заповіт, таким чином розпорядившись своєю власністю на випадок смерті, і не скасувала його, то у разі її смерті спадкування здійснюється за заповітом, який є останньою волею спадкодавця. Спадкування за заповітом поставлене, серед видів спадкування, на перше місце відповідно до домінанти пріоритетності волі особи. Це закріплено у ст. 1223 ЦК, яка залишає право на спадкування спадкоємцям за законом лише за відсутності заповіту або повного чи часткового визнання заповіту недійсним, неприйняття (відмови) спадщини спадкоємцем за заповітом, усунення від права на спадкування спадкоємця за заповітом, неохоплення заповітом усієї спадщини. Підстава спадкування як за законом, так і за заповітом не може бути предметом угоди. При спадкуванні за законом порядок і умови переходу прав та обов`язків спадкодавця визначені у ст.ст. 1258-1267 ЦК, зокрема майно спадкодавця поділяється у рівних частках між особами, перерахованими у законі і закликаними до спадкування, у відповідності із установленою черговістю. У випадках, коли підставою до спадкування є заповіт, призначення спадкоємців, розподіл прав і обов`язків між спадкоємцями, залежать виключно від волі заповідача згідно з діючим принципом свободи заповіту. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини, тобто в день смерті особи або в день, з якого вона оголошується померлою. Змістом права на спадкування є певні можливості, якими може скористатися особа, у якої виникло це право. Серед них - право прийняти спадщину, відмовитися від неї взагалі чи на користь іншої особи, не проявляти щодо неї жодного інтересу, тобто не вчиняти ніяких юридично значимих дій щодо прийняття чи відмови від спадщини (ст.ст. 1220, 1268, 1273, 1274 ЦК). Як зазначалося вище, право на спадкування виникає насамперед у спадкоємців за заповітом. В окремих випадках воно може одночасно виникнути й у спадкоємців за законом. Це може мати місце у разі складення заповіту лише щодо частини спадщини або у разі, коли хтось із спадкоємців за заповітом усунений від права на спадкування або відмовився від спадщини чи не прийняв її, якщо йому була визначена заповітом певна частина спадщини. Право на спадкування у спадкоємців за законом може виникнути тільки у разі відсутності цього права у спадкоємців за заповітом. Реалізація права на спадкування спадкоємцем, закликаним до спадкування, здійснюється шляхом прийняття ним спадщини з подачею до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття в шестимісячний строк, який починається з часу відкриття спадщини. Вчинення таких дій не вимагається, якщо спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом шестимісячного терміну, встановленого для прийняття спадщини, не заявив про відмову від неї (ст.ст. 1268-1270 ЦК). Прийняття спадщини повинно бути безумовним і беззастережним. Спадкоємець не може прийняти лише частину спадщини і відмовитись від іншої або висунути інші умови, на яких він приймає спадщину. Як зазначалось вище, спадкоємець за законом чи за заповітом має право не тільки прийняти спадщину чи не прийняти її, але має також і право на відмову від прийняття спадщини. При цьому така відмова може бути як на користь іншого спадкоємця, так і безадресною. Але в обох випадках відмова від прийняття спадщини має бути безумовною й беззастережною, поданою за місцем відкриття спадщини в строки, встановлені для прийняття спадщини. Протягом цих строків за спадкоємцем, який подав заяву про відмову від спадщини, зберігається право на відкликання такої відмови (ст.1273 ЦК ). Слід зауважити, що відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини можлива лише на користь іншого спадкоємця за заповітом. При безадресній відмові такого спадкоємця частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь одного або кількох спадкоємців за законом незалежно від черги. У разі безадресної відмови від прийняття спадщини одним із спадкоємців за законом із черги, яка закликана до спадкування, частка у спадщині, яку він мав прийняти, переходить до інших спадкоємців тієї ж черги порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом (ст. 1275 ЦК). Законодавець визначає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцям із часу її відкриття. Юридичним оформленням права на спадщину є видача нотаріусом за місцем відкриття спадщини спадкоємцям, які прийняли спадщину, свідоцтва про права на спадщину після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ст.ст. 1296, 1298 ЦК). Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному спадкоємцю окремо з визначенням його частки в спадковому майні. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Отримання такого свідоцтва є правом спадкоємця, яке він може реалізувати у будь-який час по закінченні строку, встановленого для прийняття спадщини. Отже, подання відповідачем нотаріусу у встановлений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини відповідно до заповіту і відсутності його відмови протягом вказаного строку від прийняття спадщини свідчать про прийняття ним спадщини визначеної у заповіті. При цьому строк отримання свідоцтва про прийняття спадщини не обмежений. За таких обставин посилання позивача на невиконання відповідачем пропозиції нотаріуса щодо необхідності підтвердження родинних зв`язків, як на обставину визнання за нею право власності на заповідальне майно в порядку спадкування за законом, не заслуговує на увагу суду, оскільки з огляду на викладене така правова позиція є помилковою. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відтак, визнання позову відповідачем, про що зазначено у заяві останнього, не може бути підставою для задоволення вимог, оскільки суперечить закону.

Outcome: dismissed