Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання [PERSON] співвласником квартири з розміром ? частини за адресою Полтава, [ADDRESS], а також про встановлення порядку користування квартирою. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 18.07.2014 року було закрито провадження у частині позовних вимог щодо визначення часток співвласників квартири, у зв»язку з тим, що є рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15.01.2014 року згідно якого визнано недійним рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради № 493 від 21.11.2006 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04.12.2006 року, серія ЯЯЯ № 839676 виданого Управлінням житлово комунального господарства, в частині визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS]. Визнано квартиру [ADDRESS] об»єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Ленінського районного суду від 18.07.2014 року в частині встановлення порядку користування квартирою позов [PERSON] було задоволено. Згідно даного рішення суду було виділено у користування [PERSON] у квартирі № 24 за адресою м. Полтава, вул. Чураївни, 11 для проживання кімнату площею 7,4 кв.м., кухню коридор, ванну, вбиральню, шафу залишено в спільному користуванні. В іншій частині вимог відмовлено за безпідставністю. 21.08.2014 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області було скасовано ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 18.07.2014 року в частині щодо закриття провадження у частині позовних вимог щодо визначення часток співвласників квартири, матеріали справи передано на новий розгляд до суду першої інстанції, а в іншій частині рішення суду залишено без змін. В листопаді 2015 року [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву про виділ у власність йому двох кімнат площею 12,7 кв.м. та 7,4 кв.м., а відповідачці [PERSON] просив виділити у власність кімнату площею 17,1 кв.м. та стягнути з нього на користь відповідача різницю вартості площ на суму 31980 грн. В грудні 2014 року відповідачкою [PERSON] була подана зустрічна позовна заява до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування спірною квартирою. Ухвалою суду від 18.12.2014 року дані позови було об»єднані в одне провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити, а у задоволені зустрічного позову просили відмовити за безпідставністю. Свої позовні вимоги обгрунтовували тим, що в період сплати паю позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі, працювали і саме за їх спільні кошти було виплачено пай. Тому позивач вважає, що частки у спільній власності на квартиру повинні бути рівними. Оскільки площа квартири є такою, що провести розподіл в рівних частинах неможливо, позивач вважає справедливим та доцільним про виділ йому у власність двох кімнат площею 12,7 кв.м. та 7,4 кв.м., а кімнату 17,1 кв.м. виділити у власність відповідачці. Не заперечує про стягнення з нього на користь відповідачки різниці у вартості площі так як йому буде виділено на три метра більше житлової площі. Щодо площі загального користування, питання про розподіл позивачем не ставиться так як згідно рішення Ленінського районного суду від 18.07. 2014 року про встановлення порядку користування місць загального користування, а саме кухня, коридор, ванна, туалет, прихожа, балкон, шафа визначені місцями спільного користування. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] так як вони не відповідають нормам закону та просили відмовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити виходячи з підстав зазначених в позові. В своїх поясненнях [PERSON] послалася на ті обставини, що рішенням Ленінського районного суду від 18.07.2014 року був задоволений позов [PERSON] про встановлення порядку користування даною спірною власністю. Даним рішенням було виділено у користування [PERSON] кімнату площею 7,4 кв.м. кухню, коридор, ванну, вбиральню, шафу залишили в спільному користуванні. Оскільки вона не заявляла позов щодо встановлення порядку користування, то при розгляді заяви [PERSON] про встановлення порядку користування, судом був задоволений позов щодо вимог користування тільки позивача [PERSON] У задоволені позову щодо користування квартирою нею та дітьми було відмовлено, так як на той час вони ще не визначалися з дітьми щодо встановлення порядку користування квартирою ними. Зараз [PERSON] бажає в судовому порядку встановити порядок користування квартирою, як співвласник спільної власності, так як реальний виділ частини житлових приміщень без можливості самостійного виходу законом не передбачений. Дану квартиру отримували не тільки для себе, а і двох їх дітей, які мешкали з ними весь час, зареєстровані в даній квартирі та є відповідачами по зустрічній позовній заяві. Вони як члени сімї власників житла мають права на проживання та користування цим житлом. Між ними довгий час склався такий порядок користування спірною квартирою - позивач [PERSON] користується кімнатою площею 7,4 кв.м., яка по рішенню суду від 18.07.2014 року закріплена за ним в користування. Відповідачка [PERSON] мешкає та користується кімнатою площею 12,7 кв.м., кімнатою площею 17,1 кв.м. користується їх син [PERSON] зі своєю сімєю, а саме дружиною та сином [INFO]. Цією кімнатою також користується їх донька [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані на даній площі квартири та є відповідачами по зустрічним позовним вимогам. Кухня,ванна, туалет, коридор, шафа є місцями загального користування. [PERSON] в своїх вимогах послалася на необхідність встановити порядок користування даною квартирою щодо інших членів сімї власника, а саме їх дітей. Так як позивач [PERSON] заявив дітям, що в разі реального виділу йому частини квартири, а саме двох кімнат, вони вимушені будуть виселятися з квартири, тому вона вимушена зараз звертатися з зустрічною заявою про встановлення порядку користування даною квартирою. [PERSON], [PERSON], а також представник ЖБК «Нива» в судове засідання не з»явилися надавши суду заяву щодо розгляду справи без їхньої участі. Проте, на минулих судових засіданнях [PERSON] та [PERSON] проти первісного позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні, щодо зустрічного позову не заперечували та просили його задовольнити. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає до задоволення з наступних підстав. За нормами ст. 3 ЦПК України ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку встановленому цими Кодексами, звертатися до суду за захистом своїх прав порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом ( ст. 4 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, інтересів держави ( ст. 1 ЦПК України). Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: чи мали місце обставини, якими ґрунтуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що в період часу з 18 червня 1983 року по 15 червня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. В 1988 році [PERSON] вступила до ЖБК «Нива» та стала його членом. Згідно довідки в матеріалах справи [PERSON] є членом ЖБК «Нива» щодо [ADDRESS], особистий рахунок відкритий на її імя. В кв. №24 заселилися [PERSON] - одержувач квартири - член ЖБК «Нива», [PERSON] - чоловік, [PERSON] син та [PERSON] - донька. З 06 травня 1989 року вони всі зареєстровані в даній квартирі, що підтверджується довідками виданими ЖБК « Нива». Паєнагромадження за вказану квартиру повністю виплачені. У звязку з чим на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Полтави за № 493 від 21.11. 2006 року було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04.12.2006 року, а саме на [ADDRESS] на члена ЖБК «Нива» - [PERSON]. Вищевказана квартира загальною площею 63,1 кв.м., житловою площею 37,2 кв.м. та складається з: 1- коридору площею 8,6 кв.м.; 2 кімната площею 12,7 кв.м.; 3 вбиральня площею 1,0 кв.м.; 4 - ванної площею 2,6 кв.м.; 5 кімната площею 7,4 кв.м.; 6 -кімната площею 17,1 кв.м.; 7 кухня площею 9,1 кв.м.; 8 - шафа площею 0,4 кв.м.; лоджії площею 1,5 кв.м. та 2,7 кв.м. У грудні 2012 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами про визнання [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] з розміром часток 1\\2 кожному та визнання недійсним рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Полтави від 21.11.2006 року за № 493 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме спірної квартири від 04.12.2006 року, видане на імя [PERSON] Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 29.10.2013 року у задоволені вищевказаних позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області від 15.01.2014 року по вищевказаній справі позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Рішення Ленінського суду м. Полтави від 29.10.2013 року скасовано та ухвалено нове рішення яким визнано недійсним рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтава ради за № 493 від 21.11.2006 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04.12.2006 року серія ЯЯЯ № 839676 видане Управлінням житлового комунального господарства, виданого на імя [PERSON]. Визнано квартиру [ADDRESS] обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Щодо вимог [PERSON] про визнання за кожним з них по 1/2 частині спірної квартири то суд відмовив в задоволені даних позовних вимог. Колегія суддів послалася на ті обставини, що суду не надано доказів, яка конкретна сума пайових внесків була сплачена за спірну квартиру. З довідки ЖБК « Нива» від 10.01.2014 року вбачається, що первинні документи кооперативу за період з 1988 року по 2006 рік були втрачені, у звязку з чим колегія суддів позбавлена можливості зробити висновок визначення розміру пайових внесків кожним з подружжя. Самі сторони надати будь -які підтвердження щодо сплати ними пайових внесків суду не надали. Дане рішення апеляційного суду не оскаржувалося позивачем - відповідачем [PERSON] Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.09. 2014 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 15.01.2014 року залишено без змін. Таким чином на день розгляду даної справи рішення апеляційного суду, яким відмовлено [PERSON] щодо визнання за ним та відповідачкою права власності на 1\\2 частину спірної квартири є законним та чинним. Будь-яких іншим судових рішень чи нових доказів немає. На даний час квартира є сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] згідно рішень судів, а тому згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому посилання позивача [PERSON] щодо того, що пай виплачений за спільні кошти, а відповідно і частки повинні бути рівними, не можуть бути при вищевикладених доказах взяті як такі, що можуть розглядатися судом як підстава для розподілу площі квартири в рівних частках. Згідно постанови № 9 від 18.09.1987 року Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства про житлово - будівельні кооперативи» ( із змінами внесеними пленумами №13 від 25.12.1992 року та № 15 від 25.05.1998 р.) П. 6 в)- поділ квартири у будинку ЖБК може бути проведений, якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення. Поділ приміщень при цьому проводиться відповідно до виділених їм часток у паєнагромадженні або визначених у праві власності на квартиру. Оскільки щодо квартири [ADDRESS] не визначено частки власності за кожним із подружжям, а квартира є їх спільною сумісною власністю, то проводити поділ даної квартири не є можливим, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Частинами 1-2 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядженням майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, членів сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч. 1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» від 22.12.1995 року, зі змінами від 25.05.1998 року визначено, що квартира, яка є спільною сумісною власністю, чи спільною частковою власністю, на вимогу учасників цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18.07.2014 року були вже задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виділення йому в користування у квартирі [ADDRESS] для проживання кімнату площею 7,4 кв.м., а кухню, коридор, ванну, вбиральню, шафу залишити у спільному користуванні. Щодо виділення інших кімнат [PERSON], [PERSON] та [PERSON] судом було відмовлено, оскільки останні не виявили свого бажання щодо визначення порядку користування квартирою. Враховуючи, що судовим рішенням від 18.07.2014 року, яке вступило в законну силу, частково встановлений порядок користування спірною квартирою між співвласниками та членами їх сімї, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] про встановлення користування іншою частиною квартири підлягає задоволенню. Встановлено, що співвласники, а саме [PERSON] користується кімнатою площею 7,4 кв.м., яка йому виділена судовим рішенням, а [PERSON] користується кімнатою площею 12,7 кв.м. Їх діти та члени сімей дітей користуються кімнатою площею 17,1 кв.м. Також встановлено, що кухнею, ванною, вбиральнею, коридором та шафою користуються як співвласники так і їх члени сімї. Суд, виходячи з фактичного порядку користування квартирою усіма членами сім»ї, реальної ситуації, яка склалася у відносинах між мешканцями, вважає за можливе встановити саме такий порядок користування спільної квартирою співвласників та їх дітей. Крім цьому, суд враховує, що даний порядок користування прохав задовольнити [PERSON], коли звертався до суду з заявою про встановлення порядку користування спільною квартирою, як встановлено рішенням суду від 18.07.2014 року, а відповідачі по справі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] просили суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] щодо виділення їм у користування кімнати площею 17,1 кв.м. з лоджією площею 2,7 кв.м. На підставі викладеного,

Outcome: approved