Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовною заявою до [PERSON] міської ради про визнання права користування квартирою. У позовній заяві позивачі посилаються на те, що вони є користувачами житлового приміщення, а саме двохкімнатного приміщення за № 4, яке розташоване за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Артилерійська, буд. 1 «е» (вул. Артилерійська, буд. 1 «ж»). Приміщення, а саме квартира № 1, що є складовою частиною чотирьохквартирного житлового будинку по вул. Артилерійська, буд. 1 «е» (вул. Артилерійська, буд. 1 «ж»), знаходиться в користуванні позивачів, надана їм, як сімї військовослужбовця Збройних Сил України та учаснику бойових дій, яким є [PERSON] Після підтвердженого переобладнання позивачами та іншими жителями вищевказаного житлового приміщення, квартирі позивачів присвоєно порядковий номер 1, що підтверджується інформаційною довідкою Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління та довідкою органів архітектури. Порушеннями своїх прав позивачі вважають неможливість оформити за собою право на житлову квартиру № 1 у житловому будинку по вул. Артилерійській, 1 «е» (вул. Артилерійській, 1 «ж»), з огляду на відсутність у них ордеру, що є підставою для прийняття виконавчим органом [PERSON] міської ради рішення про приватизацію позивачами вказаної квартири. Вважають, що наявність в них інших документів, рішень органів Збройних Сил України та фактичного проживання і утримання квартири № 1 у житловому будинку по вул. Артилерійській, 1 «е» (вул. Артилерійській, 1 «ж») є належним та достатнім підтвердженням факту права користування зазначеною квартирою. На підставі наведеного позивачі просять суд визнати на ними право користування (постійного) квартирою № 1 чотирьохквартирного житлового будинку по вул. Артилерійська, буд. 1 «е» (вул. Артилерійська, буд. 1 «ж») на території військового містечка № 42 м. Ужгород. Позивачі у дане судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином однак представник позивачів адвокат [PERSON] подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його та позивачів участі за наявними матеріалами справи. Представник відповідача у дане судове засідання не зявився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток про виклик рекомендованими поштовими відправленнями, про причини неявки не повідомлено, відзив протягом строку, встановленого судом відповідно до положень ч. 1 ст. 278 ЦПК України представник відповідача не подав, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. При цьому, представник [PERSON] міської ради [PERSON] через канцелярію суду подала заяву, в якій просить розглянути справу за їх відсутності та за наявними матеріалами справи. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.07.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 05.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачі [PERSON] та [PERSON] проживають та зареєстровані з 01.12.2008 року за адресою: м. Ужгород, вул. Артилерійська 1 «е», кв. 1 (двохкімнатна квартира, житлова площа 63,6 кв.м.), що підтверджується інформаційною довідкою від 16.01.2017 року № 10, виданою тво начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оброни України. Відповідно до наказу начальника Ужгородського зонального відділення військової служби правопорядку від 02.06.2006 року № 158 «Про виділення приміщень будівлі № 43/11 військового містечка № 43 м. Ужгород» наказано розподіл приміщення будівлі № 43/11 військового містечка № 43 м. Ужгород здійснити наступним чином, зокрема, офіцеру групи охорони патрульно-постової служби та організації діяльності військової служби правопорядку у гарнізонах майору [PERSON] та членам його сімї двохкімнатне приміщення № 4. Згідно з погодженою і затвердженою схемою переобладнання приміщення під житло на чотири квартири в будівлі № 43/11 в/м № 43 м. Ужгород начальником КЕВ м. Мукачево надано начальнику Ужгородського зонального відділення військової служби правопорядку дозвіл приступити до виконання робіт по переобладнанню під житло за власні кошти для особового складу Ужгородського зонального відділення ВСП. Рішенням ХІІІ сесії VІ скликання [PERSON] міської ради від 20.07.2012 року № 567 «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність міста житлового будинку по вул. Артилерійській, 1 «е»» вирішено надати згоду на прийняття у комунальну власність міста чотирьохквартирного житлового будинку по вул. Артилерійській, 1 «е» в м. Ужгороді загальною площею 318,8 кв.м. за умови створення мешканцями у подальшому обєднання співвласників багатоквартирного будинку та взяття будинку на баланс обєднання. Листом тво начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 20.05.2015 року № 303/4/17/624, адресованим Міністру оборони України, повідомлено, що відповідно до Декларації про готовність обєкта до експлуатації від 22.11.2011 року № ЗК [NUMBER] проведено реконструкцію частини будівлі по вул. Артилерійській, 1-е в м. Ужгороді під службові квартири (3 двокімнатні, 1 трикімнатна). Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 21.12.2011 року № 476 за Міністерством оборони України в особі Мукачівського квартирно-експлуатаційного відділу зареєстровано право власності на новозбудовані обєкти нерухомого майна на чотирьохквартирний житловий будинок по вул. Артилерійській, 1-е, загальною площею 318,8 кв.м., в тому числі житловою 149,4 кв.м. Житловому будинку надана окрема поштова адреса та внесені відповідні зміни до Єдиного реєстру обєктів державної власності. Реконструкція будівлі під квартири проводилася силами мешканців за власні кошти. Особи, які проживають в приміщеннях будівлі за вищевказаною адресою заселені в дану будівлю на підставі наказу начальника Ужгородського зонального відділення військової служби правопорядку у Збройних Силах України від 07.06.2006 року № 758 «Про виділення приміщень будівлі № 42/11 військового містечка № 42 м. Ужгород». Згідно із зазначеним наказом приміщення даної будівлі були розподілені військовослужбовцям, які їх переобладнували, в тому числі квартира № 1 майор запасу [PERSON] (перебуває на квартирному обліку з 25.12.2008 року зі складом сімї 3 особи він, дружина, [INFO], та донька, 1991 р.н.), учасник бойових дій. На цей час мешканці проживають в квартирах без реєстрації та оформлення відповідних документів (ордера не оформлялися і не видавалися). Крім того, рішенням 8 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради Закарпатської області від 20.07.2012 року № 567 надано згоду на приймання в комунальну власність територіальної громада м. Ужгород житлового будинку. У Головному квартирно-експлуатаційному управлінні Збройних Сил України відповідно до Порядку вилучення і передачі військового майна і Збройних Сил України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.08.2002 року № 1282, підготовлено проект наказу Міністерства оборони України «Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальної громади міста Ужгород», який найближчим часом буде поданий на підпис (Міністру оборони України). Враховуючи викладене, з метою забезпечення військовослужбовців, які брали участь в АТО, службовим та постійним житлом, а також враховуюче той факт, що реконструкція будівлі під квартири проводилась силами мешканців за власні кошти, відповідно до клопотання начальника Ужгородського гарнізону від 02.10.2015 року № 6755 просили рішення, серед іншого, про надання 2 квартирам статусу постійних та виділення їх військовослужбовцям, які здійснювали реконструкцію будівлі та проживають в переобладнаному житлі, а саме майору запасу [PERSON] та прапорщику [PERSON] із зняттям їх з квартирного обліку. Відповідно до наказу Міністра оборони України від 12.05.2016 року № 249 «Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальної громади міста Ужгорода» наказано начальнику Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України організувати безоплатне вилучення з балансу квартирно-експлуатаційного відділу міста Мукачеве військового майна та його безоплатну передачу в комунальну власність територіальної громади згідно з Переліком військового майна, що безоплатно передається в комунальну власність територіальної громади міста Ужгород Закарпатської області. З додатку до вказаного наказу, а саме Переліку військового майна, що безоплатно передається в комунальну власність територіальної громади міста Ужгород Закарпатської області, вбачається, що до такого включений чотирьохквартирний житловий будинок по вул. Артилерійській, 1 «е» (загальною площею 318,8 кв.м.). 30.09.2016 року складений акт приймання-передавання військового майна військового містечка № 42, житлової частини будівлі № 11 «штаб, в тому числі 4-х кв. житловий будинок», яка розташована з адресою: м. Ужгород, вул. Артилерійська, 1е (вул. Артилерійська, 1ж), Закарпатської області, згідно з яким на баланс в комунальну власність міста Ужгорода передано житлова частина будівлі № 11 «штаб, в тому числі 4-х квартирний житловий будинок» військового містечка № 42 м. Ужгорода, вул. Артилерійська, 1е (вул. Артилерійська, 1ж, згідно з наданою довідкою управління архітектури та містобудування від 23.04.2012 року), Закарпатської області. Матеріалами справи встановлено, що 26.02.2018 року на замовлення [PERSON] комунальним підприємством [PERSON] міської ради «Архітектурно-планувальне бюро» виготовлено технічний паспорт на квартиру № 1 будинку № 1 ж по вул. Артилерійська в м. Ужгород Закарпатської області. За твердженням позивачів на даний час вони не в змозі оформити за собою право на житлову квартиру № 1 у будинку по вул. Артилерійській, 1 «е» (вул. Артилерійській, 1 «ж»), з огляду на відсутність у них ордеру на користування зазначеною квартирою. Суд констатує, що відсутність ордеру на користування нерухомим майном в даному випадку не є єдиним документом, що підтверджує право особи користуватися виділеним їй житловим приміщенням чи квартирою. Ордер є підтвердженням наявності відповідного рішення власника чи особи, у віданні якої перебуває таке майно. Наявність ордеру тільки фіксує позицію щодо користування житлом, але за обставин відсутності такого, суд має право та може захистити право особи, а саме визнати за особою право користування житловим приміщенням. З наявних у матеріалах справи доказів вбачається наявність у позивачів [PERSON] та [PERSON] законних підстав перебування у квартирі № 1 житлового будинку по вул. Артилерійській, 1 «е» (вул. Артилерійській, 1 «ж») та користування нею станом на сьогоднішній день, що відповідно надає їм право на реалізацію права на приватизацію цієї квартири. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Відповідно до положень ст. 1 ЖК Української РСР та Конституції України громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жителів, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги. Згідно зі ст. 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ст. 18 ЖК Української РСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Як встановлено судом, станом на сьогоднішній день управителем житлового будинку по вул. Артилерійській, 1 «е» (вул. Артилерійській, 1 «ж») є відповідач [PERSON] міська рада. За змістом ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-XII, із подальшими змінами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Органом, який здійснює повноваження з питань приватизації державного житлового фонду комунальної власності, є відповідний структурний відділ, у віданні якого є право управляти майном комунальної власності міста. Відповідно до Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків від 12.01.2017 року № 9-48/0/4-17 орган місцевого самоврядування може ставати учасником цих правовідносин як носій владних повноважень, завдяки яким він забезпечує відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України, тобто забезпечує можливість громадянам реалізувати своє конституційне право на житло. Положення ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» містить вичерпний перелік об'єктів, які не підлягають приватизації. За її змістом такими обєктами є не тільки квартири (будинки), житлові приміщення, розташовані на територіях закритих військових поселень, а й квартири (будинки), житлові приміщення, розташовані на територіях інших підприємств, установ та організацій. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації (правовий висновок Верховного Суду України щодо співвідношення факту реєстрації і проживання у житлі, викладений у постанові від 30.01.2013 року у справі № 6-125цс12). Згідно із приписами ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК Української РСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Аналогічну норму місить п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджений наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обовязків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі [PERSON] проти України (п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до положень ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). З урахуванням вищенаведеного, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини справи, на які позивачі посилалися як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають до задоволення. [PERSON] з тим, суд зазначає, що як слідує з наявних матеріалів справи задоволення даного позову не порушує права та інтереси третіх осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved