Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] , третя особа: орган опіки і піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач зазначала, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 жовтня 2017 року. В даному будинку зареєстровані, але не проживають дружина її покійного брата [PERSON] з дітьми: [PERSON] , [PERSON] та онуком [PERSON] , діти [PERSON] не є дітьми її брата [PERSON] . Натомість, [PERSON] з її сином [PERSON] жодного дня в будинку позивача не мешкали. Відповідачі у справі не є членами її сім`ї та ніколи ними не були. За час життя її рідного брата [PERSON] , який був одружений з [PERSON] , вони декілька років мешкали в житловому будинку з її сином [PERSON] по [ADDRESS] , але [INFO] її брат [PERSON] помер від хвороби. У липні 2019 року відповідач зі своїм сином зібрала речі та виїхала з будинку, місце проживання якої та її рідних наразі позивачу невідоме. Вказані обставини були встановлені згідно актів обстеження житлово- побутових умов від 26.08.2018 р., від 20.09.2019 р. та від 13.05.2020 р., які підписані місцевим депутатом та сусідами. Наразі позивач не має можливості у повному обсязі та повноцінно використовувати та розпоряджатися власним житлом, оскільки в будинку зареєстровані сторонні особи, в тому числі малолітня особа. Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Усенко М.М. позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення у повному обсязі, надали пояснення аналогічні позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] , адвокат Столяр О.А. позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, оскільки в спірному будинку зареєстрована малолітня дитина, а без реєстрації місця проживання його не візьмуть до школи. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судове засідання представник третьої особи органу опіки і піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Леоненко О.А. не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, покладалася на розсуд суду, а також направила до суду висновок додаток до рішення виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 23 лютого 2021 року №42, згідно якого орган опіки та піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області вважає за доцільне відмовити у визнанні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , оскільки це порушує її права та охоронювані законом інтереси. В судовому засіданні позивач [PERSON] в якості свідка показала, що у її покійного брата та відповідача [PERSON] спільних дітей не було. Після смерті брата відповідач переїхала в м. Бровари, про що повідомила сама відповідач, у них з позивачем стосунки не склалися. Відповідачів в будинку зареєстрував покійний брат. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивача, відповідач [PERSON] з сином [PERSON] проживала у спірному будинку коли був живий [PERSON] , вже два роки вона їх там не бачить. Малолітнього [PERSON] взагалі не знає, він ніколи в будинку не проживав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 жовтня 2017 року. Згідно довідки про склад сім`ї №3568 від 25.10.2017 р., за адресою: [ADDRESS] зареєстровані чотири особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов проживання від 20.09.2019 р. та 13.05.2020 р., в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , але за даною адресою не проживають з літа 2019 року. У ст. 383 ЦК України зазначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1. ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 р. (Закон №475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком що розташований за адресою: [ADDRESS] , так як відповідачі понад одного року не проживають у спірному житловому будинку. Водночас, припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає вимозі пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за відповідачами права користування належним їй житловим будинком та реєстрації її проживання у спірному будинку, позбавлена можливості отримувати житлові соціальні пільги та вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб. Щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житловому будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Разом з тим, оскільки даним рішенням матір малолітнього [PERSON] , [INFO] , [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , ні вона, ні батько малолітньої дитини не є членами родини позивача, не є власниками спірного майна, суд дійшов висновку, що реєстрації малолітньої дитини в житловому будинку порушує права та інтереси позивача як власника житлового приміщення. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Крім того,

Outcome: approved