Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

Адвокат Меланчук І.В., діючи від імені та в інтересах[PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою 09 вересня 2020 року, в якій просить суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь [PERSON] 118 075 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я (без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів і платежів). Пред`явлені вимоги представник позивача мотивував тим, що [PERSON] працював на посадах: з 19.11.1968 по 07.09.1979 - підручного сталевара, майстра газо-пічного господарства металургійного заводу «Криворіжсталь»; з 10.09.1979 по 27.12.1979, 13.01.1980 по 20.02.1980, 26.02.1980 по 14.04.1980 - вогнетривника тресту «Союзтеплострой»; з 12.05.1980 по 16.06.1980 - вогнетривника Теміртауської дільниці Казахського будівельно-монтажного управління (БМУ) «Союзтеплострой»; 30.06.1980 по 31.07.1980 - вонетривника Хабаровського БМУ «Союзтеплострой»; 05.08.1980 по 18.09.1980 - вонетривника Бєлгородського БМУ «Союзтеплострой»; 29.09.1980 по 05.11.1980 - вонетривника Ленінградського БМУ «Союзтеплострой»; 19.11.1980 по 25.12.1980 - вонетривником Липецького БМУ «Союзтеплострой»; 12.01.1981 по 05.03.1981 - вонетривника Новокузнецького БМУ «Союзтеплострой»; 30.03.1981 по 24.01.2002 - підручного сталевара, старшого майстра виробничої дільниці мартенівського цеху Криворізького державного гірнічо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», виконував роботи в шкідливих та тяжких умовах праці. Вищевказані факти підтверджуються актом №5 Форми П-4 «Розслідування професійного захворювання» (далі - Акт №5) санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці виданою Дзержинською районною санітарно-епідеміологічною станцією від 14.12.2000 року та трудовою книжкою виданою на ім`я [PERSON] . У зв`язку із шкідливими та тяжкими умовами праці на вказаних вище посадах, позивачем отримано хронічне професійне захворювання за діагнозом: пиловий бронхіт першої-другої ст. Емфізема легень першого ст. ДН першого-другого ст. (надалі - пиловий бронхіт). Пунктом п`ятнадцять Акту №5 встановлено, що причиною професійного захворювання позивача є: пил, переважно фібро генної дії, перевищуючий гранично допустиму концентрацію: запиленість повітря робочої зони: вміст вільного SiO2 від 6,6 мг/м3 до - 38,5 мг/м3, при ГДК - 6,0 мг/м3; температура повітря - 22,6 - 36оС, в жарке літо до 42оС; рівень вологості повітря - 38-41%. Позивач 18.02.2002 пройшов огляд лікарською-трудовою експертною комісією (надалі -ЛТЕК), де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 25% по пиловому бронхіту з 11 лютого 2002 року безстроково та визначено оздоровлення в профілакторії та противопоказана робота в умовах виробничого пилу, що також підтверджується довідкою «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданої на ім`я позивача. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням, порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, останній позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання. Позивач постійно відчуває задишку при фізичному навантаженні, кашель з мокротинням, що важко відходить, біль в грудній клітці, головний біль, запаморочення, періодичні болі в області серця колючого характеру. Внаслідок постійних больових відчуттів, які турбують позивача навіть в нічній час, порушується його сон, що позбавляє нормального відпочинку, призводить до зниження уваги в денний час доби, до постійного відчуття втоми, перебування позивача в напруженому та роздратованому стані. Тривалий процесу лікування, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Постійні фізичні страждання, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги позбавляє позивача можливості приділяти належну увагу своїй родині. Постійне перенесення больових відчуттів, залучення додаткових зусиль для проходження лікування, що призводить до нераціонального витрачання часу та зміни сталого способу життя, зменшує можливість в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, що відображається на погіршенні матеріального становища, втраті соціальних зав`язків та зниження якості життя. Оцінюючи розмір завданої моральної шкоди позивач, з огляду на ступінь втрати працездатності, а також розмір мінімальної заробітної плати, який визначений Законом України «Про державний бюджет на 2020 рік», враховуючи глибину, характер та тривалість душевних страждань, нервових переживань, істотних недоотриманих благ внаслідок втрати працездатності і визначив в сумі 118 075 грн. (з розрахунку: місячний розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2020 року 4 723 грн. * 25% втрати працездатності), яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року, позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області Желєзняк В.В. подав 05 жовтня 2020 року відзив на позовну заяву, вважаючи вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Свої заперечення мотивував наступним. Дійсно, [PERSON] працював на посадах: підручного сталевара, майстра газо-пічного господарства металургійного заводу «Криворіжсталь»; вогнетривника тресту «Союзтеплострой»; вогнетривника Теміртауської дільниці Казахського будівельно-монтажного управління (БМУ) «Союзтеплострой»; вонетривника Хабаровського БМУ «Союзтеплострой»; вонетривника Бєлгородського БМУ «Союзтеплострой»; вонетривника Ленінградського БМУ «Союзтеплострой»; - вонетривника Новокузнецького БМУ «Союзтеплострой»; підручного сталевара, старшого майстра виробничої дільниці мартенівського цеху, виконував роботи в умовах шкідливого впливу пилу, переважно фібро генної дії, де під час виконання професійних обов`язків, з вини роботодавця, отримав професійне захворювання у вигляді пилового бронхіту. Висновком МСЕК 18 лютого 2002 року, йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 25% безстроково та визначено потребу в оздоровленні в профілакторіях. За цих обставин позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. При цьому, представник відповідача вказує, що в рамках спірних правовідносин Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем. Так, відповідно до п.27 ст.77 Закону України від 20 грудня 2005 року №3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та п.22 ст.71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік», дію норм Закону України від 23 грудня 1999 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві …», які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону України від 23 вересня 1999 року внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Згідно з п.2 ч.44 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» до Закону України від 23 вересня 1999 року у п.3 розділу ХІ «Прикінцеві положення» після абзацу третього доповнено новим абзацом «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року». Представник вважає, що закріплений у ст.58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. На підставі зазначеного вважає, що оскільки на час виникнення спірних правовідносин закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з Фонду моральної шкоди. Вважає, що належним відповідачем повинен бути підприємство-роботодавець. Також зазначає, що на органи МСЕК покладено обов`язок по встановленню факту моральної шкоди, а встановлення розміру відшкодування моральної шкоди можливе лише після встановлення факту заподіяння моральної шкоди. Таким чином, вбачається, що оскільки відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві не залежало від часу настання страхового випадку і не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку здійснювати таку виплату. Також представник відповідача вважає, що позивачем не представлено доказів заподіяння йому моральної шкоди, оскільки документи, на які вона посилається як на підставу заподіяння моральної шкоди, а саме на довідку МСЕК та акт розслідування професійного захворювання за формою П-4, є документами, що підтверджують обставини виникнення професійного захворювання, однак не можуть бути доказами заподіяння моральної шкоди. Крім того, позивачем не надано доказів, які б свідчили про глибину, характер та тривалість душевних страждань, переживань, недоотриманих благ внаслідок втрати працездатності після отримання професійного захворювання. Відповіді на відзив із обґрунтуванням своїх заперечень проти доводів, наведених представником відповідача, позивач та його представник не подали, додаткового часу для цього не потребували. Згідно з позицією представника позивача - адвоката Меланчука І.В., останній пред`явлені позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Представник відповідача Бершадська Л.С. заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. З урахуванням позиції сторін та поданих ними заяв, суд вважає за можливе розгляд справи проводити в письмовому провадженні без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Суд, дослідивши письмові докази по справі, враховуючи позицію представників сторін у справі, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із трудовою книжкою, виданою на ім`я [PERSON] позивач працював: з 19.11.1968 по 07.09.1979 - підручним сталеваром, майстром газо-пічного господарства металургійного заводу «Криворіжсталь»; з 10.09.1979 по 27.12.1979, 13.01.1980 по 20.02.1980, 26.02.1980 по 14.04.1980 - вогнетривником тресту «Союзтеплострой»; з 12.05.1980 по 16.06.1980 - вогнетривником Теміртауської дільниці Казахського будівельно-монтажного управління (БМУ) «Союзтеплострой»; 30.06.1980 по 31.07.1980 - вонетривником Хабаровського БМУ «Союзтеплострой»; 05.08.1980 по 18.09.1980 - вонетривником Бєлгородського БМУ «Союзтеплострой»; 29.09.1980 по 05.11.1980 - вонетривником Ленінградського БМУ «Союзтеплострой»; 19.11.1980 по 25.12.1980 - вонетривником Липецького БМУ «Союзтеплострой»; 12.01.1981 по 05.03.1981 - вонетривником Новокузнецького БМУ «Союзтеплострой»; 30.03.1981 по 24.01.2002 - підручним сталеваром, старшим майстром виробничої дільниці мартенівського цеху Криворізького державного гірнічо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» (а.с.17-30), що також визнано відповідачем. Відповідно до п. 6 Акту №5 Форми П-4, позивачу [PERSON] встановлено наступний діагноз: пиловий бронхіт першої-другої ст. Емфізема легень першого ст. ДН першого-другого ст. (а.с.10-13). Висновком МСЕК №00013351 від 18 лютого 2002 року за результатами огляду з 11 лютого 2002 року у зв`язку з професійним захворюванням, [PERSON] визначена втрата працездатності 25% з 11 лютого 2002 року безстроково (а.с. 8-9). Так, ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч.3 ст.28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч.3 ст.34). З огляду на положення ст.ст.21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача [PERSON] 11 лютого 2002 року з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності 25% безстроково. Частинами 1, 3 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення висновком МСЕК від 18 лютого 2002 року [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст.21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст.13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст.14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абз.4 ст.1, підпункту «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено ч.3 ст.34 Закону №1105-XIV, що передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Пунктом 2 частини 44 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» пункт 3 розділу ХІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату непрацездатності» доповнено абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року». Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року. Відповідно до ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст.5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008, Закон України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема й цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. З урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). Як вбачається з матеріалів справи, на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з нещасним випадком, що стався на виробництві, обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування, що узгоджується із Законом України №1105-XIV, а відтак доводи представника відповідача стосовно того, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області не є належним відповідача суд розцінює як неспроможні. Доводи представника відповідача про те, що на час звернення позивача із цим позовом набула чинності редакція Закону №1105-ХІV, якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки спір щодо відшкодування шкоди на підставі Закону №1105-ХІV повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування, яке виникло у позивача з дня встановлення їй втрати професійної працездатності (11 лютого 2002 року). На час виникнення у позивача такого права була чинна редакція Закону №1105-ХІV, яка передбачала здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок Фонду. За даних обставин, доведеність факту втрати професійної працездатності [PERSON] 25% безстроково з 11 лютого 2020 року при огляді МСЕК, з точки зору погіршення здоров`я, зміни життєвого укладу, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, необхідності періодичного проходження лікування (свідченням чому є медичні довідки), приводять суд до переконання поза розумним сумнівом про наявність моральної шкоди, а відтак спростовує доводи відповідача щодо недоведеності позивачем факту заподіяння такої шкоди. Відповідно до ст.ст.16, 23 ЦК України, відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 1-9/2004 від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує тривалість роботи позивача в шкідливих умовах, характер та об`єм душевних та фізичних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача. Так, як слідує з наявної в матеріалах справи медичної документації, на чому також акцентував увагу представник позивача в обґрунтування пред`явлених вимог, після втрати працездатності у позивача змінилися умови життя, зокрема в результаті отриманого хронічного захворювання, у нього спостерігається задишка при фізичному навантаженні, кашель з мокротинням, що важко відходить, біль в грудній клітці, головний біль, запаморочення, періодичні болі в області серця колючого характеру. Позивач періодично проходить лікування у зв`язку з професійним захворюванням, постійно відчуває психологічний дискомфорт, фізичний біль, незважаючи на постійні курси лікування, які дають тимчасове полегшення його стану, однак відновлення його стану здоров`я неможливе. Виходячи з цих обставин, засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням конституційної значущості здоров`я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 60 000 грн. Наведені представником позивача у позові розрахунки розміру моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року та оцінки її в 25 місячних розмірів мінімальної заробітної плати з огляду на ступінь втрати працездатності, суд вважає помилковими, оскільки при вирішенні даного питання слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями), з урахуванням обставин та критеріїв, зазначених в ч.3 ст.23 ЦК України, адже визначення моральної шкоди не підпадає під будь-які математичні розрахунки, застосування яких в даному випадку взагалі є недоцільним та некоректним. Компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Надану представником відповідача судову практику суд не приймає до уваги, оскільки за своєю хрологічністю вона є застарілою та відмінною від останніх правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які є актуальними при вирішенні такого роду спорів та підлягають врахуванню судом відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Щодо проведення оподаткування моральної шкоди, завданої позивачеві ушкодженням здоров`я, присудженої судом йому до відшкодування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон №466) внесено зміни до п.п.164.2.14 «а» ст.164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року). Так, відповідно до п.п.164.2.14 «а» ст.164 ПК України (з урахування змін, внесених Законом №466), до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що з 23 травня 2020 року суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків - [PERSON] внаслідок заподіяння їй шкоди здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди у 60 000 грн. як такої, що заподіяна позивачеві внаслідок ушкодження його здоров`я, необхідно стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області без урахування утримання з нього обов`язкових податків і зборів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», та характер позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, визначеної у грошовому вимірі, яка є майновою. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. стягнути з відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України (з розрахунку: 1% від суми моральної шкоди, присудженої до стягнення, але не менше 840 грн. 80 коп.).

Outcome: partial