Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - «Відповідач») про визнання кредитного договору №б/н від 25 червня 2014 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 300,00 грн., недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник Позивача в позовній заяві покликаєьбся на відсутність кредитних правовідносин між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк», оскільки він не підписував ні заяви позичальника, ані Умов та правил надання банківських послуг, а кредит від банку не отримував. Представником Позивача подано заяву розгляд справи без його участі, в якій представник позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач явку уповноваженого представника до суду повторно не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься письмовий відзив ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» на позов, в якому представник Відповідача покликається на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, просить в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в письмових заявах пояснення Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно із ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), зазначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Положеннями ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Також згідно ст.654 ЦК України форма додатків до договору має відповідати формі основного договору, тобто має бути зазначена на документах дата і підпис особи, яка уклала договір. Крім цього, згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначених у п.14 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Згідно вимог ч.1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Даний цивільний позов пред`явлено Позивачем про визнання кредитного договору №б/н від 25 червня 2014 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 300,00 грн., недійсним. На підтвердження факту укладення оскаржуваного кредитного договору представником Відповідача до відзиву на позов додано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 25.06.2014 року (а.с.33) та виписки по рахунках (а.с34-38), а також видруківку зображення силуету особи (а.с.39). Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, за змістом якого відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключноспростуванняпозивачемобґрунтованостізапереченьвідповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків (постанова Верховного Суду від 28.01.2019 р. у справі № 313/1581/14-ц, провадження № 61-24747св18). Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року у справі №344/496/18 за позовм ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було скасовано заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 12 березня 2018 року та постановлено нове рішення. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено. Як зазначено судом апеляційної інстанції, «Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що 25.06.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, за яким останній отримав кредит в розмірі 300,00 грн., взятих на себе обов`язків за договором не виконував у зв`язку з чим допустив заборгованість, яка станом на 31.12.2017 року становить 30084,88 грн. і така підлягає стягненню у судовому порядку. Однак такий висновок суду не відповідає зібраним доказам по справі. Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звертаючись із позовом до [PERSON] про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором як на підставу своїх вимог посилався на факт укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем 25.06.2014 року кредитного договору у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач посилався на те, що підписана відповідачем заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складають між сторонами Договір. Разом з тим до матеріалів справи позивачем долучено Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку із змісту якої вбачається, що працівником банку заповнено анкету-заяву від імені клієнта [PERSON] із зазначенням даних про його особу, дату народження, місце проживання, контактну інформацію. Разом з тим, дана заява не містить даних про те, яку саме платіжну картку із наявного переліку виявив бажання отримати [PERSON] та бажаний кредитний ліміт. У заяві-анкеті відсутній підпис [PERSON] номер отриманої ним платіжної картки та строк її дії. Позивачем представлено виписки за період з 01.06.2014 року по 07.06.2018 року, однак виписка містить дані про три різні платіжні картки. За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не представлено суду належних доказів укладення кредитного договору 25.06.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за даним кредитним договором є недоведеними». Зважаючи на вищевикладене, врахвуючи закріплений ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуальноо кодексу України принцип приюдиційності, Суд приходить до висновку про те, що в рамках даної справи не доведено факту існування кредитних відносин між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . Відтак, зважаючи на те, що протягом відповідного періоду часу банком на ім`я [PERSON] нараховувалася заборгованість за кредитним договором, дійснійсть якого не доведено Відповідачем, і дійсність якого стала предметом аналізу суду апеляційної інстанції у справі про стягнення заборгованості, Суд дійшов висновку, що вимога [PERSON] про визнання оскаржуваного кредитного договору недійсним є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved