Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Адвокат Ємчук Л.В., яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивує тим, що 26.03.2020 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 8 800 грн., та відповідач зобов`язався повернути надану позику до 01.09.2020 року. На підтвердження укладення між ними договору позики та його умов [PERSON] видав [PERSON] розписку. Проте, взяті на себе зобов`язання з повернення грошових коштів відповідач не виконує, перемови щодо позасудового повернення коштів відповідачем залишено без реагування та по теперішній час кошти не повернуто в повному обсязі. Вказує, що оскільки договором позики було встановлено строк повернення до 01.09.2020 року, однак у добровільному порядку позичальник не виконує взяте на себе зобов`язання, на підставі вищенаведеного позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 8 800 грн. та судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явився та його представник адвокат Ємчук Л.В. подав суду заяву, відповідно до якої просить долучити до матеріалів справи уточнений розрахунок заборгованості, згідно якого також просила стягнути з відповідача 541,18 грн. інфляційних втрат за період вересень 2020 лютий 2021, та 151.17 грн. 3% річних. Також просила вирішити питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся шляхом надсилання на його зареєстроване місце проживання ухвали про відкриття провадження у справі та судових повісток, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 26.03.2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого останній отримав грошову суму в розмірі 8 800 грн., та зобов`язався повернути дану грошову суму до 01.09.2020 року. Вказана обставина підтверджується власноручно написаною розпискою відповідача, копія якої міститься у матеріалах справи. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. За ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що строк виконання даного договору встановлено до 01 вересня 2020 року. Проте, відповідач позичені кошти не повернув, досудові перемови про повернення грошових коштів залишені без реагування. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. В ході судового розгляду судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів повернення грошових коштів відповідачем за договором позики в повній мірі у погоджений сторонами строк, а також повідомлень відповідача щодо існування обставин, які унеможливлюють повернення коштів. За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Також, пунктом 2 ст.\~625\~ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотків річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сплата 3% річних не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на викладене, суд перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі. До стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних у розмірі 151,17 грн., як плата за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання відповідачем грошового зобов`язання. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, також не є штрафною санкцією. Вони виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Суд, перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем, як боржником, його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, вважає, що позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків за період з 09.2020 року по 02.2021 року у заявленому позивачем розмірі на суму 541,18 грн. також підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень та в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув грошові кошти в повному розмірі, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача. Також, відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження понесених витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). З оглянутих Договору про надання правової допомоги від 16.10.2020, Акту до нього та прибуткового касового ордеру №13 ввід 21.10.2020 судом встановлено, що позивач надав адвокату за надані послуги 3 000 гривень. З огляду на викладене вище, суд дійшов до висновку, що представником позивача обґрунтовано належними доказами заявлену суму витрат на правову допомогу, тому така вимога підлягає до задоволення. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved