Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

[PERSON] просить: визнати фіктивним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 24.01.2017р. приватним нотаріусом Балаклійського районного нотаріального округу Харківської області Подольською О.Д. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що після смерті його матері - [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] До смерті матері він постійно проживав з нею та подав до Балаклійської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому було відмовлено. 15.12.2016р. він звернувся до Балаклійського районного суду Харківської області із позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Після відкриття провадження у справі за його позовом та проведення 20.01.2017р. попереднього судового засідання, відповідачі 24.01.2017р. уклали між собою договір дарування зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, з метою позбавлення його можливості на отримання у майбутньому права власності на 1/4 частину зазначеного майна. Позивач вказав, що відповідач [PERSON] проти волі [PERSON] (матері відповідача, бабусі позивача), з метою позбавлення права власності [PERSON] (дружини відповідача, матері позивача), таємно, з порушенням законодавства 06.02.1989р. оформив свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON] Після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] таємно, неправомірно 07.04.2000р. оформив на своє ім'я свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що свідоцтво про право власності на житловий будинок від 06.02.1989р. було видано з порушенням чинних та той час норм матеріального права, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07.04.2000р. є неправомірним. Договір дарування було укладено між [PERSON] та [PERSON] на підставі неправомірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07.04.2000р. Після укладення договору дарування [PERSON] продовжує проживати у зазначеному житловому будинку та утримувати його (а.с. 2-3). В суді позивач та його представник позов підтримали з наведених у ньому підстав. Вважають, що укладанням договору дарування між від його батька до сестри його позбавили право на спадкування будинку, який був його предметом. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що позивач і другий відповідач є його дітьми. Належний йому житловий будинок вирішив подарувати дочці-відповідачу, а не сину-позивачу. З дозволу нової власниці будинку залишився у ньому проживати, оскільки дочка із сім'єю проживає навпроти у іншому будинку. Оскільки лише він користується комунальними послугами, тому сам їх і оплачує, за домовленість з новою власницею. Відповідач [PERSON] позов не визнала. Пояснила, що батько-перший відповідач подарував їй будинок. Оскільки він іншого житла не має, то за домовленістю він залишився проживати, оплачуючи за себе комунальні послуги. Батько бажав подарувати будинок саме їй, а не сину-позивачу. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року справа № 6-1873цс16, яка відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Згідно роз'яснень викладених в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. На підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом відповідачу [PERSON] належав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] Балаклійського району Харківської області. Право власності було зареєстрованого 22.06.2000р. Балаклійським БТІ. 24 січня 2017 року власник майна-відповідач [PERSON], за посвідченим нотаріально договором дарування, подарував вказаний будинок своїй дочці-відповідачу [PERSON] (а.с.6). Зі змісту пункту 9 договору вбачається, що сторони стверджують, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі і дійсним намірам; договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені; сторони не обмежені у цивільній дієздатності, вільно володіють українською мовою, не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. Таким чином, укладаючи договір дарування, відповідач [PERSON] сам зазначив, що договір дарування не є фіктивним і при укладенні договору він мав на меті досягнути певних правових наслідків, а саме безоплатно передати майно у власність відповідача [PERSON] Отже, він розумів природу договору дарування, свої права та обов'язки за цим договором. Це він підтвердив і в суді. Право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на підставі договору дарування від 24.01.2017р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с. 7-8). Момент виникнення права власності на дарунок пов'язується з його передачею і прийняттям обдарованим. У договорі дарування, який є реальним, виникнення права власності в обдарованого співпадає з моментом укладення договору. В даному випадку право власності на частку нерухомого майна набуто за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, тому, у сенсі положень частин 3, 4 статті 334 ЦК України право власності у набувача (обдарованого) виникло з моменту такої реєстрації. Та обставина, що колішній власник майна-відповідач [PERSON] після дарування житлового будинку залишився проживати в ньому не може бути доказом не передання подарованого майна, оскільки він іншого житла не має і залишився проживати з дозволу нової власниці будинку, якій доводиться рідним батьком, а не сторонью людиною, що є нормальними родинними відносинами. Той факт, що відповідачі є батьком та дочкою, не може свідчити про фіктивність угоди, оскільки законодавством не встановлено будь-яких заборон з цього приводу. Посилання позивача на зміст рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 04.05.2016р. і ухвали апеляційного суду Харківської області від 05.07.2017р. не спростовує цих висновків, оскільки правоустановлюючі документи на спірний житловий будинок у судовому порядку недійсними не визнані. На момент укладення договору дарування відчужуваний житловий будинок належав відповідачу [PERSON] на праві власності. За ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом на підставі досіджених доказів встановлено, що сторони договору передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; їх дії не були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно; у діях відповідачів не було умислу на фіктивність правочину. Крім того, обраний позивачем спосіб судового захисту про визнання договору фіктивним не відповідає встановленим ч. 3 ст. 16 та ч. 2 ст. 234 ЦК України, згідно до яких фіктивний правочин визнається судом недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed