Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

[PERSON]. та [PERSON] 05 березня 2015 року звернулися до суду з позовною заявою про визнання недійсним трудового договору, стягнення платежів та зобовязання вчинити певні дії. Позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що 01 жовтня 2010 року між [PERSON] - головою селянського фермерського господарства Озера (далі СФГ Озера) та відповідачем [PERSON] укладено трудовий договір строком на 1 рік до 01 жовтня 2011 року, проте з 04 жовтня 2010 року до 01 січня 2011 року [PERSON] перебувала у відпустці у звязку із захворюванням дитини. 01 січня 2011 року [PERSON] було звільнено з роботи у звязку із її виходом на пенсію. Згодом СФГ Озера листом від Управління пенсійного фонду України в Пирятинському районі Полтавської області було повідомлено про необхідність сплачувати Управлінню до 25 числа щомісяця кошти у відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пенсії, призначеної відповідачу відповідно до частини 2 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування. Позивачі уважають, що у даному випадку є місце порушення їх прав, оскільки вищезазначений трудовий договір є недійсний, так як не був зареєстрований у центрі зайнятості населення та відповідач [PERSON] уклала трудовий договір без наміру виконувати передбачену ним роботу, тому що з дня укладення трудового договору по день звільнення до виконання робочих обовязків не приступала. У звязку із вищевказаним позивачі звернулися до суду із позовною заявою, у якій просять визнати недійсним трудовий договір від 01.10.2010, укладений між [PERSON] в особі голови СФГ Озера та [PERSON], зобовязати Управління пенсійного фонду України у Пирятинському районі не нараховувати сплату фактичних витрат на виплату та доставку пенсії у сумі 794 гривні 97 копійок щомісячно до 21.11.2029 та стягнути з [PERSON] платежі, які були сплачені позивачами до Управління пенсійного фонду України в Пирятинському районі у сумі 794 гривень 97 копійок. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та доповнили їх вимогою про визнання недійсним трудових відносин між СФГ Озера та [PERSON] з моменту їх виникнення. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечує. У частині позовних вимог щодо зобовязання Управління пенсійного фонду України в Пирятинському районі не нараховувати сплату фактичних витрат на виплату та доставку пенсії у сумі 794 гривні 97 копійок щомісячно до 21.11.2029 справа закрита ухвалою Пирятинського районного суду від 07 квітня 2015 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини: Згідно виписці з наказу № 4к від 04.10.2010 відповідач у справі [PERSON] прийнята різноробочою з 04.10.2010 (а.с. 20). Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був також укладений трудовий договір у письмовій формі 01.10.2010 (а.с. 21- 24). 04.10.2010 відповідач звернулась до голови СФГ Озера про надання їй відпустки на 4 місяці в звязку з хворобою дитини (а.с. 26). Як слідує з пояснень сторін така відпустка була надана. 01.01.2011 відповідач звернулась до голови СФГ Озера [PERSON] із заявою про звільнення з роботи в звязку з виходом на пенсію (а.с. 27). Наказом № 1 від 03.01.2011 [PERSON] звільнена з роботи в звязку з виходом на пенсію (а.с. 20). Відомості про прийом відповідача на роботу в СФГ Озера та про звільнення з роботи були внесені позивачем до трудової книжки відповідача [PERSON] (а.с. 30). Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме Кодексом законів про працю України (далі КЗпП) (ст. 3 КЗпП). Статтями 231, 232 КЗпП передбачено, що у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівника чи власника або уповноваженого ним органу, коли вони не згодні з рішенням комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації (підрозділу); прокурора, якщо він вважає, що рішення комісії по трудових спорах суперечить чинному законодавству, та спори, що підлягають безпосередньому розглядові у судах. Згідно ст. 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу (ч. ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП). Підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 статті 23 КЗпП). Підстави припинення трудового договору, передбачені ст. 36 КЗпП України, серед яких відсутня така підстава, як визнання трудового договору недійсним. Оскільки законодавством про працю не передбачена можливість визнання трудового договору недійсним, вимоги позовної заяви в частині визнання трудового договору недійсним та визнання недійсним трудових відносин між позивачами та відповідачем задоволенню не підлягають. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивачів на норми Цивільного кодексу України (далі ЦК), які регулюють недійсність правочину, з огляду на те, що між сторонами виникли трудові відносини, які регулюються виключно нормами трудового законодавства. Трудовий договір не можна ототожнювати з правочином, тому норми щодо визнання його недійсним (ст.203, 215 ЦК) до нього не застосовуються. Ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), на яку посилаються позивачі, як на підставу застосування норм цивільного права до правовідносин, що виникли між сторонами, суд також не може прийняти до уваги, як безпідставні, так як нормами цивільного процесуального судочинства регулюється розгляд і вирішення цивільних справ, до категорії яких відносяться і справи з трудових спорів. Крім того, суд не може прийняти до уваги посилання позивачів на Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою та про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року N 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за N 554/5745, оскільки вказаний Порядок та Форми стосуються трудових угод між працівником та фізичною особою, відповідач же [PERSON] була прийнята на роботу не до фізичної, а до юридичної особи СФГ Озера. У випадку прийому на роботу працівника за трудовим договором між ним та юридичною особою такий договір не потребує реєстрації в центрі зайнятості (а.с. 61). Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача фактичних витрат на виплату та доставку пенсії у сумі 794 гривні 97 копійок, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проте, позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач пенсію отримувала незаконно і тому має повернути позивачам вказану суму виплат. При таких обставинах суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed