Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Адвокат Самарський В.В. від імені та в інтересах позивача [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до Комунальної установи «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Рубіжанської міської ради, в якій просить скасувати наказ від 26.05.2020 №32-КТр «Про припинення трудового договору (контракту)» із [PERSON] та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 28.08.2020 по день прийняття судом рішення у справі. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] перебуває з відповідачем у трудових відносинах. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області скасовано наказ від 26 грудня 2018 року про продовження роботи зі зміненими істотними умови праці [PERSON] з 01 січня 2019 року на 0,25 одиниці штатної посади сестри медичної старшої з неповним робочим тижнем тривалістю 9,625 години; скасовано наказ від 20 червня 2019 року про припинення з [PERSON] трудового договору; поновлено позивача на посаді сестри медичної старшої з 21 червня 2019 року. Наказом від 07.02.2020 року [PERSON] поновлено на роботі, але, всупереч рішення суду, на 0,25 одиниці штатної посади сестри медичної старшої, а не на 1/1. Наказом від 26.05.2020 року [PERSON] звільнено у зв`язку з відмовою продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці, п. 6 ст 36 КЗпП України. 27.08.2020 року Рубіжанським міським судом Луганської області ухвалено рішення, яким скасовано наказ від 07 лютого 2020 року № 07-КТр про поновлення на роботі [PERSON] на посаді сестри медичної старшої з 21.06.2019 року; скасовано наказ від 27 лютого 2020 року № 09-ОД про відсторонення від роботи сестри медичної старшої [PERSON] ; стягнуто з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в період з 01 січня 2019 року по 27 серпня 2020 року включно та зобов`язано відповідача звільнити [PERSON] за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України. На виконання зазначених рішень суду, які набрали законної сили, позивач надав відповідачу трудову книжку із заявою про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 05.10.2020 року позивач поштою отримала наказ від 02.10.2020 року № 69-КТр про недійсність записів до трудової книжки [PERSON] та внесення змін до наказу від 26.05.2020 року № 32-КТр про припинення трудового договору (контракту), яким записи до трудової книжки [PERSON] № 22 та № 23 вважаються недійсними та внесено зміни до наказу від 26.05.2020 року № 32-КТр про припинення трудового договору (контракту)» - у пункті «причина звільнення» слова «п. 6 ст. 36 КЗпП України» замінено «за п. 6 частини першої статті 36 КЗпП Украйни». Трудову книжку із зміненими записами позивач отримала 06.10.2020 року особисто. Тільки після цього позивач дізналася, що її так і не було поновлено на роботі всупереч рішення суду від 06.02.2020 року Рубіжанського міського суду Луганської області, а лише повторно звільнено з урахуванням наказу відповідача від 02.10.2020 року. Тобто не дивлячись на те, що відповідачем рішення суду виконано в частині виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в період з 01 січня 2019 року по 27 серпня 2020 року включно, позивач фактично звільнена (заднім числом) з 29.05.2020 року (раніше ніж дата ухвалення рішення суду - 27.08.2020). Отже з 28.08.2020 позивача так і не поновлено на роботі всупереч рішення суду від 06.02.2020. А з урахуванням вимог трудового законодавства України, час з 29.05.2020 року по 27.08.2020 року відповідачем не враховано до її трудового стажу всупереч рішень суду. 11 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 27 листопада 2020 року судом постановлено ухвалу про прийняття позову до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду. 16 грудня 2020 року відповідачем до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вважає позовні вимоги безпідставними з огляду на наступне. Наказом по підприємству з 01.01.2019 посада сестри медичної старшої, на якій працювала позивач, була переведена з 1/1 одиниці на 0,25 ставки. Оскільки рішення суду підлягало негайному виконанню, то позивача поновили саме на 0,25 ставки. 02.10.2020 на виконання рішення суду до трудової книжки позивача були внесені уточнення, а саме вказаний п.6 ч.1 ст.36 КЗпП. Відповідачем рішення про звільнення позивача було прийнято на підставі діючого законодавства із вищезазначених підстав. При цьому відповідач в межах своєї компетенції мав повне право звільнити позивача як найманого працівника. Тому, на думку, відповідача, доводи позивача про те, що період часу з 29.05.2020 по 27.08.2020 позивачу не зараховано до її трудового стажу, є необґрунтованими, оскільки з 29.05.2020 позивач не працювала, бо була звільнена у зв`язку із відмовою продовжувати роботу зі зміненими істотними умовами праці. Також у резолютивній частині рішення від 27.08.2020 не було зазначено про поновлення позивача на посаді. Представник позивача - адвокат Самарський В.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Представник відповідача Комунальної установи «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Рубіжанської міської ради - адвокат Брошко І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Ткачова С.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що оспорюваний наказ не було скасовано відповідачем, оскільки позивач з 29.05.2020 вже не працювала і сама зверталась до відповідача із заявами про звільнення. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 06.02.2020 у справі № 425/3978/18 задоволено позовні вимоги [PERSON] до Комунальної установи «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Рубіжанської міської ради про скасування наказів та поновлення на роботі. Скасовано наказ від 26 грудня 2018 року № 115 - КТр «Про продовження роботи зі зміненими істотними умови праці» [PERSON] з 01 січня 2019 року на 0,25 одиниці штатної посади сестри медичної старшої з неповним робочим тижнем тривалістю 9,625 години; скасовано наказ від 20 червня 2019 року № 58- КТр про припинення з [PERSON] трудового договору; поновлено [PERSON] на посаді сестри медичної старшої в Комунальній установі «Центру комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Рубіжанської міської ради з 21 червня 2019 року. Рішення суду набрало законної сили 13.05.2020. Наказом Комунальної установи «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Рубіжанської міської ради № 07-КТр від 07.02.2020 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді сестри медичної старшої з 21.06.2019 року. Наказом Комунальної установи «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Рубіжанської міської ради №32-КТр від 26 травня 2020 року припинено трудовий договір (контракт) з [PERSON] (посада: сестра медична старша, вища категорія) у зв`язку з відмовою продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці від 26.12.2018, п.6 ст.36 КЗпП України. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 27.08.2020 у справі № 425/816/20 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до Комунальної установи «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Рубіжанської міської ради про скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі. Зокрема, скасовано наказ від 07 лютого 2020 року № 07-КТр «Про поновлення на роботі [PERSON] » на посаді сестри медичної старшої з 21.06.2019 року; стягнуто з Комунальної установи «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Рубіжанської міської ради на користь [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в період з 01 січня 2019 року по 27 серпня 2020 року включно в розмірі 117 594 гривень 13 копійок (з відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів); зобов`язано Комунальну установу «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Рубіжанської міської ради звільнити [PERSON] за пунктом 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Рішення суду набрало законної сили 02.10.2020. Відповідно до наказу Комунальної установи «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Рубіжанської міської ради №69-КТр від 02 жовтня 2020 року «Про недійсність записів до трудової книжки [PERSON] та внесення змін до пункту «причини звільнення» наказу від 26.05.2020 №32-КТр «Про припинення трудового контракту»», записи до трудової книжки [PERSON] №22, №23 слід вважати недійсними; внести зміни до наказу від 26.05.2020 № 32-КТр «Про припинення трудового контракту» - у пункті «причина звільнення» слова «п.6. ст. 36 КЗпП України» замінити словами «за пунктом 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України». Копія трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , [INFO] , яка відповідає оригіналу оглянутому в судовому засіданні, містить наступні записи, внесені Комунальною установою «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю» Рубіжанської міської ради: №22 «21.06.2019 Звільнена за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України, на підставі наказу від 20.06.2019 №58-КТр»; №23 «07.02.2020 Запис за №22 є недійсним, поновлено на роботі на посаді сестри медичної, старшої з 21.06.2019, на підставі наказу від 07.02.2020 №07-КТр»; №24 «29.05.2020 Звільнено у зв`язку з відмовою продовжувати роботу зі зміненими умовами праці, п. 6 ст. 36 КЗпП України, на підставі наказу від 26.05.2020 №32-КТр»; №25 «02.10.2020 Запис за №22 недійсний, на підставі наказу від 02.10.2020 №69-КТр»; №26 «02.10.2020 Запис за №23 недійсний, на підставі наказу від 02.10.2020 №69-КТр»; №27 «02.10.2020 Запис за №24 є недійсним, звільнено 29.05.2020 у зв`язку з відмовою продовжувати роботу зі зміненими істотними умовами праці за пунктом 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України», на підставі наказу від 02.10.2020 №69-КТр». Відповідно до ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. На підставі частин 1 та 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Судом встановлено, що трудова книжка позивача містить два записи №22 та №24 про звільнення її з роботи і не містить жодного чинного запису про поновлення на роботі. Запис №23 в трудовій знижці позивача про поновлення позивача на роботі є недійсним. Після набрання законної сили рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 27.08.2020, яким було скасовано наказ від 07.02.2020 про поновлення [PERSON] на роботі, відповідачем наказу про поновлення позивача на роботі видано не було. Тобто на теперішній час відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі виконано не було. Окрім того, судом встановлено, що після скасування наказу про поновлення позивача на роботі оспорюваний наказ від 26.05.2020 про звільнення позивача відповідачем скасований також не був, а після набрання рішенням суду від 27.08.2020 наказом відповідача від 02.10.2020 до оспорюваного наказу було внесено зміни в частині зазначення причини звільнення. Проаналізувавши вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про те, що трудові відносини між відповідачем та позивачем продовжують тривати по теперішній час, а позивач не працювала, на чому наголошував представник відповідача, з вини роботодавця по день ухвалення судом цього рішення. Тому суд погоджується з позицією сторони позивача, що в даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача є скасування наказу відповідача від 26 травня 2020 року №32-КТр про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] . Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі суд зазначає наступне. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України). Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Таким чином, за затримку виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі законодавством передбачено відповідальність. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15). Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Як було встановлено судом, після ухвалення рішення суду відповідач видав наказ про поновлення позивача на роботі, але цей наказ було скасовано в судовому порядку. Після цього наказу про поновлення позивача на роботі відповідачем видано не було. Тому суд дійшов висновку про затримку з вини відповідача виконання рішення суду та наявність підстав для стягнення середнього заробітку на підставі ст. 236 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з наступного. Частина 4 ст. 82 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 27.08.2020 у справі № 425/816/20 встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 327,96 грн. Оскільки на підставі зазначеного рішення суду з відповідача на користь [PERSON] вже було стягнуто середній заробіток за час вимушено прогулу за період з 01.01.2019 по 27.08.2020 включно, то період за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, складає 135 робочих днів (з 28.08.2020 по день ухвалення судом рішення - 11.03.2021). Сума середнього заробітку позивача за час затримки виконання рішення суду (без утримання податків та інших обов`язкових платежів) становить 44274,60 грн., виходячи із наступного розрахунку: 44274,60 грн. (135 днів х 327,96 грн.). При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат у виді судового збору суд виходить з наступного. Позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Згідно із ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інших положень щодо сплати судового збору відповідачем, в разі задоволення вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, чинна редакція ЦПК України не містить. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2019 по справі № 161/4985/17 зроблено висновок про те, що у разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору. Приймаючи до уваги вимоги ст.141 ЦПК України та положення Закону України «Про судовий збір», а також задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 840,80 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved