Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Арабської Республіки Єгипет та Турецької республіки неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] в період з 10.10.2019 року по 10.10.2020 року, судові витрати по справі, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. покласти на відповідача. Вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебували у шлюбі з 25.01.2008 року до 21.02.2018 року. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.02.2018 року шлюб розірвано. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Після припинення з відповідачем шлюбних відносин діти проживають з позивачем за адресою [ADDRESS] , за цією ж адресою мешкає і відповідач. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач сплачує аліменти на утримання дітей. Разом з тим, внаслідок незрозумілих підстав, відповідач не надає дозволу на виїзд дітей за кордон для відпочинку. Усні та письмові звернення відповідач ігнорує, свою відмову у наданні дозволу на виїзд дітей за кордон для відпочинку відповідач не пояснює, в самостійному ж забезпеченні дітей таким відпочинком відповідач не проявляє жодної ініціативи. На сьогоднішній день позивач має фінансові можливості для того, аби її діти разом з нею могли відвідати омріяні країни та міста та відпочити за кордоном. В силу того, що батько дітей, відповідач по справі відмовляється надати згоду на виїзд дітей за кордон, позивач не може оформити належні для цього документи. Наразі питання виїзду дітей позивача за кордон носить важливий характер і є дуже актуальним. Діти розвивають свої здібності та досягли значних успіхів у багатьох напрямках. Оздоровлення дітей позивач спроможна надати шляхом направлення на відпочинок до моря, найбільш сприятливими та доступними умовами профілактики є Чорне море в районі Криму, Середземне море та Червоне море, в зв`язку з анексією Криму з боку Росії перебування в Криму ускладнюється, однак позивач фінансово спроможна забезпечити профілактику дітей в країнах Середземномор`я (Туреччина) та Червоного моря (Єгипет). Для цього дітям потрібно виїздити за кордон. Однак, у зв`язку з тим, що їх батько не надає згоди на виїзд дітей за кордон вони не можуть цього здійснити. Позивач просить надати дозвіл на виїзд дітей за кордон в період з 10.10.2019 року до 10.10.2020 року. 25.09.2019 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову в якій вона просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Арабської Республіки Єгипет неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] в період з 16.10.2019 року по 16.10.2020 року, судові витрати по справі, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. покласти на відповідача. Ухвалою судді від 20.09.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження і призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. Ухвалою суду від 16.10.2019 року розгляд справи відкладено. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Додала, що дітям потрібно оздоровитись, відповідач для цього нічого не робить, коштів на відпочинок не надає. В лютому місяці відмовив їй та дітям у наданні дозволу на відпочинок, причини незрозумілі. Просила надати дозвіл терміном на 1 рік. [PERSON] дійсно має захворювання, але після проведеного лікування, будь-яких медичних обмежень не встановлено. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зазначив, що позивач зверталася до органу опіки щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька. Поїхати з дітьми за кордон позивач має можливість під час своєї відпустки. Відповідач також має право повезти дітей на оздоровлення, але він цього не робить. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що любить дітей, окрім сплати аліментів, приймає участь у їх вихованні. Проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки син [PERSON] - інвалід, а позивачем не надано висновок лікаря про можливість його виїзду. Взагалі позивач безпосередньо до нього з цими вимогами не зверталася, в лютому 2019 року розглядалося питання в органі опіки, але не було визначено дати та країни. Звернення щодо надання дозволу від 11.09.2019 року не отримував. Зараз дітей взагалі вивезли у невідомому напрямку. Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, судом встановлено. [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] мають батьків [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.12), (а.с.13). Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.02.2018 року (а.с.17-18). 11.09.2019 року позивач звернулася до відповідача з письмовим зверненням щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон до Арабської Республіки Єгипет та Турецької республіки в період з 10.10.2019 р. по 10.10.2020 р. (а.с.14), відповідно до повідомлення Укрпошти рекомендований лист вручено 27.09.2019. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою КМ України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження «Правил перетинання державного кордону громадянами України», «Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231, виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до «Правил», записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). За змістом ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року), держави - учасниці зобов`язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Суд погоджується з аргументами позивача, що діти мають право на виїзд з матір`ю за кордон до Арабської Республіки Єгипет, що буде сприяти фізичному, духовному, моральному розвитку дітей та буде відповідати інтересам дітей. Визнаючи період виїзду дітей за межі України суд враховує визначені періоди шкільних канікул на 2019-2020 роки. Суд не приймає доводи відповідача в частині відсутності у позивача підстав звернення до суду в зв`язку з відсутністю спору, оскільки докази вручення 27.09.2019 звернення щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон, вирішення цього питання в лютому 2019 року в органі опіки та піклування і відсутність дозволу визначеного «Правилами перетинання державного кордону громадянами України» станом на день судового засідання свідчить, що між сторонами виник спір і він має бути вирішений в судовому порядку. Доказів в обґрунтування заперечень проти позову відповідачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Позивач просить суд відшкодувати за рахунок відповідача витрати з оплати послуг адвоката в сумі 2000 грн.. Втім, позивачем не надано належних доказів на підтвердження фактичної оплати вказаних коштів адвокату Ковальчук О.О., а приєднана до справи ксерокопія квитанції до прибуткового касового ордеру № 2 від 10.09.2019 року не є належним доказом понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу. З урахуванням викладеного, вимога про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial