Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив припинити дії, які порушують його право власності та право користування належним йому нерухомим майном та зобов`язати [PERSON] , [INFO] , не чинити йому, [PERSON] , перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] та підсобним приміщенням гаражем за тією ж адресою, які є його особистою приватною власністю, та виселити останнього з вказаної квартири. Позовні вимоги за первісним позовом мотивовані тим, що станом на даний час Позивач є власником двохкімнатної квартири [ADDRESS] , а також гаражу за вказаною адресою. В той же час, йому, як власнику, Відповідачем [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні його власністю, оскільки обмежено доступ до даної квартири, що, на думку Позивача, порушує його законне право власності. Як зазначено Позивачем, [PERSON] не зареєстрований у вказаній квартирі, не є її власником, а тому в нього відсутні будь-які підстави для проживання у цій квартирі, у зв`язку з чим Позивачем заявлено позовну вимогу про виселення останнього із вказаної квартири. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач\~ [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог за первісним позовом заперечили, та просили відмовити в його задоволенні. Зокрема, заперечуючи проти позову [PERSON] , Відповідач покликався на те, що ним не чиняться будь-які перешкоди [PERSON] у користуванні його власністю, а його вимоги є безпідставними. [PERSON] (надалі «Позивач за зустрічним позовом») звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач за зустрічним позовом») про зобов`язання [PERSON] , [INFO] , припинити перешкоджати користуватися належним майном та виселитись з будинку [ADDRESS] . \~ Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовано тим, що неповнолітня донька [PERSON] [PERSON] , [INFO] , згідно договору дарування від 11.09.2015 року є власником будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок, як зазначено в зустрічній позовній заяві, незаконно, шляхом постійних сварок зайняв [PERSON] , який має власну квартиру, чим позбавив сім`ї Позивача за зустрічним позовом житла.\~ В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом та його представник вимоги зустрічного позову підтримали та просили їх задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник в судовому засідання проти вимог зустрічного позову заперечили, посилаючись на його необґрунтованість, та просили відмовити в задоволенні зустрічного позову з викладених у відзиві на зустрічний позов підстав. Зокрема, як зазначив представник Відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні, у будинку [ADDRESS] у встановленому законом порядку зареєстровано місце проживання [PERSON] , і вказаний будинок є місцем його постійного проживання; жодних перешкод сім`ї Позивача за зустрічним позовом [PERSON] не створює. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 липня\~ 2019 року позовні вимоги за зустрічним позовом об`єднано до спільного розгляду з первісним позовом. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 1. Позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, підсобним приміщенням та виселення [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №55513452 від 19.03.2016 р. (а.с.6), а також господарського приміщення №ХІV (гаражу) за цією ж адресою (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №55952036 від 25.03.2016 р. (а.с.7). Як випливає із пояснень сторін в судовому засіданні, приблизно у грудні 2017 року за згодою Позивача [PERSON] до вказаної квартири вселився його син [PERSON] , який також за згодою Позивача користувався гаражем за цією адресою. В подальшому між Позивачем та Відповідачем погіршилися відносини, у зв`язку з чим виник спір щодо реалізації прав стосовно даної квартири. Так, посилаючись на факт чинення йому, як власнику квартири за адресою: [ADDRESS] , з боку Відповідача перешкод у користуванні своєю власністю, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом. Відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України»). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Згідно з частинами 1-2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і впорядку, встановлених законом (частини 1,2 статті 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначено статтею 383 ЦК України. Так, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Статтею 150 Житлового Кодексу УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, звертаючись до суду з даним позовом, Позивач [PERSON] покликався на те, що він не має доступу до належної йому на праві власності квартири у зв`язку з неправомірними діями Відповідача [PERSON] , який чинить йому перешкоди у реалізації права власності. У зв`язку з цим просить виселити [PERSON] із даної квартири. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною 4 статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу УРСР визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до статті 116 Житлового кодексу УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Так, як встановлено Судом, [PERSON] є єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS] , а також господарського приміщення №ХІV (гаражу) за цією ж адресою (а.с.6, 7). У вказаній квартирі станом на час розгляду справи проживає [PERSON] (що не спростовано належними засобами доказування), який також і користується гаражем за вказаною адресою. В той же час, місце проживання [PERSON] зареєстровано за іншою адресою, а саме за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-13). Договору оренди або інших документів, які б засвідчували законне право користування [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] , та господарським приміщенням №ХІV (гаражем) за цією ж адресою Суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. За таких обставин, вимоги про усунення Позивачу перешкод у користуванні квартирою та гаражем є підставними, а порушені права [PERSON] підлягають захисту шляхом зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] та підсобним приміщенням (гаражем) за цією ж адресою, власником яких він є; а також виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . При цьому, житлові права [PERSON] , за висновком Суду, не будуть порушені, оскільки у власності його неповнолітньої доньки [PERSON] (в інтересах якої від звернувся до суду із зустрічним позовом) перебуває будинок за адресою: [ADDRESS] , і саме у вказаному житлі зареєстровано місце проживання [PERSON] . 2. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні належним майном та виселення. Як встановлено Судом, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [INFO] (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №43725376 від 11.09.2015 року (а.с.34). [PERSON] є батьком [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 20 березня 2008 року (а.с.33). Згідно наявної в матеріалах справи копії Будинкової книги на будинок по [ADDRESS] (а.с.10-13) [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вищевказаною адресою. Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення зустрічного позову, [PERSON] покликається на те, що внаслідок негативної поведінки Відповідача за зустрічним позовом [PERSON] (зловживання спиртними напоями та постійних конфліктів), який проживає в будинку по [ADDRESS] , [PERSON] разом із сім`єю не може проживати у належному його неповнолітній доньці будинку, у зв`язку з чим просить зобов`язати [PERSON] припинити користуватися належним майном та виселити останнього з даного будинку. Так, оцінюючи підставність вимог зустрічного позову, Суд виходить із наступного. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [INFO] , доньці Позивача за зустрічним позовом [PERSON] . У вказаному будинку зареєстровано місце проживання Відповідача за зустрічним позовом [PERSON] (ап.с.14 зворотній бік). Як пояснили сторони в судовому засіданні, даний будинок було придбано за час перебування [PERSON] у шлюбі, а в подальшому на підставі договору дарування відчужено остаточно на користь [PERSON] . Станом на даний час Відповідач [PERSON] проживає у вказаному будинку за місцем своєї реєстрації. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] у вставноленому чинним законодавством порядку було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку за адресою: [ADDRESS] , Суду не надано. За даним зустрічним позовом таких позовних вимог не заявлялось. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували навність передбачених статтею 116 Житлового кодексу УРСР підстав для виселення [PERSON] (систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичне порушення правил соціалістичного співжиття, що б робило неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, безрезультатність вжитих заходів запобігання і громадського впливу). У зв`язку з цим, Суд не вбачає правових підстав для виселення [PERSON] з будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки це суперечитиме закону. В той же час, в матеріалах справи містяться відповідні докази, аналіз яких свідчить про те, що між [PERSON] та [PERSON] періодично виникають конфліктні ситуації, які знаходять своє часткове вирішення, в тому числі, із залученням працівників правоохоронних органів (а.с.9, 35-36, 52-54). Такі конфліктні ситуації оцінюються Судом негативно і розцінюються як перешкоди у реалізації [PERSON] , як законним представником власника [PERSON] , права власності (з усіма правомочностями власника) на будинок. Відтак, Суд вбачає підстави для зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] , як законному представнику [PERSON] , перешкод у користуванні будинком [ADDRESS] . Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.\~ У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.\~ Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підставі наведеного Суд приходить до висновку про відшкодування на корсить [PERSON] витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., оскільки саме такий розмір витрат Суд вважає співмірним із визначеними частинами 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України критеріями. На підставі викладеного, відповідно до ст. 41,47 Конституції України, ст.ст. 311, 316, 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 9, 109, 116, 150 Житлового кодексу УРСР,

Outcome: partial