Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким після уточнення, просили стягнути з відповідача грошові кошти на підставі договору доручення, з урахуванням індексі інфляції та трьох процентів річних. Зокрема [PERSON], просила стягнути на її користь 28838 (двадцять вісім тисяч вісімсот тридцять вісім) гривень 71 (сімдесят одна) копійка, яка складається з: 23667 (двадцять три тисячі шістсот шістдесят сім) гривень 33 (тридцять три) копійки - борг у зв'язку із продажем житлового будинку зі службовими будівлями №10 (який розташований по провулку Рубіжанському у місті Рубіжне), у праві спільної часткової власності на який їй належить 2/3 частки; 2982 (дві тисячі дев'ятсот вісімдесят дві) гривні 13 (тринадцять) копійок - інфляційні нарахування за прострочення сплати боргу за період з 06 квітня 2011 року по 31 травня 2014 року; 2189 (дві тисячі сто вісімдесят дев`ять) гривень 25 (двадцять п'ять) копійок - три проценти річних за прострочення сплати боргу за період з 06 квітня 2011 року по 31 травня 2014 року. А [PERSON] просила стягнути на її користь 14419 (чотирнадцять тисяч чотириста дев'ятнадцять) гривень 32 (тридцять дві) копійки, яка складається з: 11833 (одинадцять тисяч вісімсот тридцять три) гривні 33 (тридцять три) копійки - борг у зв'язку із продажем житлового будинку зі службовими будівлями №10 (який розташований по провулку Рубіжанському у місті Рубіжне), у праві спільної часткової власності на який їй належить 1/3 частка; 1491 (одна тисяча чотириста дев'яносто одна) гривня - інфляційні нарахування за прострочення сплати боргу за період з 06 квітня 2011 року по 31 травня 2014 року; 1094 (одна тисяча дев'яносто чотири) гривні 85 (вісімдесят п'ять) копійок - три проценти річних за прострочення сплати боргу за період з 06 квітня 2011 року по 31 травня 2014 року. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 16 жовтня 2014 року для розгляду справи по суті позивачі та відповідач не з'явились. Представник позивачів подав заяву, якою просив у випадку неявки відповідача ухвалити заочне рішення. При цьому зазначив, що наслідки ухвалення заочного рішення йому відомі. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином (у порядку абзацу п'ятого частини п'ятої статті 74 ЦПК України) повідомлений про проведення судового засідання 22 серпня 2014 року та 16 жовтня 2014 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а представник позивачів не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. У судовому засіданні в якому представник позивачів приймав участь, він наполягав на тому, що між ними та відповідачем були укладені договори доручення, за якими відповідач взяв на себе зобов'язання від імені позивачів продати належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно у вигляді житлового будинку зі службовими будівлями [ADDRESS]. На підставі цих договорів, позивачі видали йому довіреності за якими відповідач, 05 квітня 2011 року уклав договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна з [PERSON], яка за купівлю майна в день підписання договору віддала відповідачу 35501 гривню, які він повинен був передати позивачам негайно, але не передав. Тому у позивачів виникло право вимоги зазначених грошових коштів відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності на будинок. А оскільки грошові кошти не передані і досі, у відповідача виник борг, а позивачі мають право вимагати сплати відповідачем не тільки боргу а й інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за весь час прострочення сплати боргу. У судовому засіданні в якому відповідач приймав участь, він підтвердив, що дійсно уклав та підписав 05 квітня 2011 року договір купівлі-продажу будинку зі службовими будівлями [ADDRESS], від імені позивачів. Мав на це намір та отримав за це 35501 гривню від покупця у день підписання договору. Проте проти задоволення позову заперечував у зв'язку з тим, що не вважає себе зобов'язаним віддавати отримані грошові кошти, оскільки будинок перед цим був проданий позивачами йому, і він віддав відповідачам обумовлені ними грошові кошти, про що є розписка. А тому він був вправі залишити отримані гроші у розмірі 35501 гривня собі. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]), [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]) та [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]) на протязі 2007 року домовлялись щодо істотних умов договору доручення, який уклали усно 10 жовтня 2008 року, та за яким [PERSON], як повірений, взяв на себе зобов'язання від імені та за рахунок [PERSON] і [PERSON], як довірителів, продати належний їм на праві спільної часткової власності житловий будинок зі службовими будівлями [ADDRESS] (а.с.35-36,56). На виконання вказаного договору [PERSON] 10 жовтня 2008 року, а [PERSON] 08 квітня 2010 року, видали на ім'я [PERSON] довіреності (а.с.29,28). На підставі вказаних довіреностей, 05 квітня 2011 року [PERSON] уклав з [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]) договір купівлі-продажу. За яким він, від імені [PERSON] і [PERSON] як представник продавців продав, а [PERSON] як покупець, придбала житловий будинок зі службовими будівлями [ADDRESS] (а.с.25-27). При цьому продаж було вчинено за 35501 (тридцять п'ять тисяч п'ятсот одна) гривня, які [PERSON] отримав повністю при підписанні договору, тобто 05 квітня 2011 року (а.с.25-27). Також судом встановлено, що на момент продажу вказаної нерухомості, [PERSON] належала 1/3 частка у праві спільної часткової власності на цю нерухомість, а [PERSON] - 2/3 частки (а.с.25-27,29). Наведені обставини, встановлені судом виключно на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи. При цьому судом враховано, що в них відсутні будь-які належні, достовірні та допустимі докази того, що [PERSON] передав отримані ним грошові кошти у розмірі 35501 (тридцять п'ять тисяч п'ятсот одна) гривня [PERSON] та/або [PERSON], а також такі докази, що могли б підтвердити ті обставини, на які посилався [PERSON] при наданні пояснень суду (а.с.1-57). Із встановлених судом обставин вбачається, що між позивачами та відповідачем виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері представництва, в яких відповідач виступає повіреним (оскільки взяв на себе зобов'язання продати житловий будинок зі службовими будівлями від імені власників), а позивачі - довірителями (оскільки уповноважили, зокрема доручили відповідачу вчинити юридичну дію від їх імені), та в межах яких виник спір щодо права позивачів, як довірителів, на отримання грошей одержаних повіреним у зв'язку із виконанням доручення, а також щодо права на відшкодування матеріальних втрат довірителів від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання плати за неправомірне користування утримуваними відповідачем грошовими коштами, належними до передачі позивачам. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. З огляду на положення частини першої та третьої статті 237 ЦК України, представництво - це правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. При цьому представництво може виникати на підставі договору. В силу положень частини першої статті 218, частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали, навіть при недодержанні сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, крім випадків встановлених законом. У випадку укладення договору доручення, одна сторона (повірений) бере на себе зобов'язання вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. При цьому, у випадку вчинення повіреним правочину від імені довірителя, він буде створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов'язки саме довірителя (частини перша статті 1000 ЦК України). Так, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 10 жовтня 2008 року уклали усний договір доручення, за яким [PERSON], як повірений, взяв на себе зобов'язання від імені [PERSON] і [PERSON], як довірителів, продати належний їм на праві спільної часткової власності житловий будинок зі службовими будівлями [ADDRESS] (а.с.35-36,56). На виконання частини першої статті 1007 ЦК України, [PERSON] 10 жовтня 2008 року, а [PERSON] 08 квітня 2010 року, видали на ім'я [PERSON] довіреності (а.с.29,28). При цьому суд вважає, що видані позивачами довіреності відповідають умовам статті 1003 ЦК України. П'ятого квітня 2011 року [PERSON], відповідно до положень статті 1004 та 1005 ЦК України, особисто і належним чином виконав дане йому доручення, тому що продав [PERSON] житловий будинок зі службовими будівлями [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу. При цьому у день підписання договору, тобто 05 квітня 2011 року, отримав від продажу 35501 (тридцять п'ять тисяч п'ятсот одна) гривню (а.с.25-27). З огляду на положення пункту третього частини першої статті 1006 ЦК України, у зміст зобов'язання повіреного входить не тільки обов'язок із виконання наданого йому доручення, а й обов'язок негайної передачі довірителеві всього одержаного у зв'язку із виконанням доручення. Тому оскільки [PERSON], як повірений, у зв'язку із виконанням доручення отримав грошові кошти, він зобов'язаний був негайно передати їх [PERSON] та [PERSON], у сумі що відповідає частці кожного довірителя у праві спільної часткової власності на проданий будинок. А оскільки сума продажу будинку склала 35501 (тридцять п'ять тисяч п'ятсот одна) гривня, відповідач повинен був негайно передати [PERSON] 23667 (двадцять три тисячі шістсот шістдесят сім) гривень 33 (тридцять три) копійки, що відповідає належним їй 2/3 часткам у праві спільної часткової власності в проданому будинку, а 11833 (одинадцять тисяч вісімсот тридцять три) гривні 67 (шістдесят сім) копійок - [PERSON], що відповідає її 1/3 частці у цьому ж будинку. Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями частини першої статті 530 цього кодексу встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною другою статті 251 і частиною другою статті 252 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. При цьому, в силу положень статті 253 цього ж кодексу, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано її початок. Тому оскільки [PERSON], 5 квітня 2011 року одержав у зв'язку із виконанням доручення грошові кошти, він зобов'язаний був негайно, тобто вже 06 квітня 2011 року передати довірителям грошові кошти, які він одержав у зв'язку із виконанням доручення. А оскільки цього зроблено не було, вказані грошові кошти стали боргом, а позивачі дійсно набули право вимоги до відповідача щодо повернення їм боргу, кожному відповідно до частки у праві спільної часткової власності на будинок. Зокрема [PERSON] на суму 23667 гривень 33 копійки, а [PERSON] на суму 11833 гривень 67 копійок. За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 23667 (двадцять три тисячі шістсот шістдесят сім) гривень 33 (тридцять три) копійки, а на користь [PERSON] у розмірі 11833 (одинадцять тисяч вісімсот тридцять три) гривні 67 (шістдесят сім) копійок, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Розглядаючи вимоги позивачів в частині відшкодування відповідачем їх матеріальних втрат від знецінення указаних грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання плати за неправомірне користування утримуваними відповідачем грошовими коштами належними до передачі позивачам, суд виходить з такого. Відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою статті 214 ЦПК України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Тому застосовуючи частину другу статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, суд враховує висновки Верховного Суду України, які викладені ним у постановах від 06 червня 2012 року та 30 жовтня 2013 року, прийнятих з питань неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї ж норми права. Зокрема суд враховує, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів; зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням; інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на це, зобов'язання відповідача перед позивачами щодо негайної передачі всього одержаного у зв'язку з виконанням доручення, оскільки одержаним є грошові кошти, суд вважає грошовим зобов'язанням, яке відповідач повинен був виконати 06 квітня 2011 року. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні, достовірні та допустимі докази того що відповідач, як боржник у грошовому зобов'язанні виконав його 06 квітня 2011 року, позивачі, як кредитори у цьому зобов'язанні, саме з 07 квітня 2011 року (а не з 06 квітня 2011 року як вважав їх представник) набули право вимоги до відповідача щодо сплати ним не тільки указаних грошових коштів (що набули статус боргу), а й матеріальних втрат від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторам у вигляді трьох процентів річних. Тому суд вважає, що позивачі мають право на отримання боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних нарахованих на суму боргу, за весь час простроченої суми. З огляду на показники індексів інфляції, які мали місце за період з 07 квітня 2011 року по 30 квітня 2014 року (а.с.57), та оскільки [PERSON] належить до сплати сума боргу у розмірі 23667 (двадцять три тисячі шістсот шістдесят сім) гривень 33 (тридцять три) копійки, а [PERSON] 11833 (одинадцять тисяч вісімсот тридцять три) гривні 33 (тридцять три) копійки, перший позивач у наслідок інфляційних процесів має право на стягнення з відповідача 1775 (одна тисяча сімсот сімдесят п'ять) гривень 05 (п'ять) копійок, а другий позивач - 887 (вісімсот вісімдесят сім) гривень 53 (п'ятдесят три) копійки. При цьому, вказаних висновків суд дійшов шляхом застосування формули, відповідно до якої спочатку були помножені між собою індекс інфляції кожного місяця та поділені на сто, а потім отримана сума була помножена на суму боргу. Вказана формула розрахунків була застосована окремо до кожної вимоги позивача. А оскільки позовні вимоги позивачів щодо стягнення з відповідача матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів складають інші суми, правильність розрахунку яких спростовується розрахунками суду, їх позовні вимоги в цій частині, підлягають задоволенню частково, зокрема тільки в межах розрахованих судом. У стягненні більшої суми слід відмовити за необґрунтованістю. При нарахуванні трьох процентів річних на суму боргу, позивачі мали право здійснювати нарахування, починаючи з 07 квітня 2011 року, однак здійснили це за період з 01 травня 2011 року по 31 травня 2014 року. Тут суд враховує, що нарахування трьох процентів річних є правом позивачів, а суд з огляду на положення частини першої статті 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог. Тому із цих підстав та оскільки сума трьох процентів річних нарахована на суму простроченого боргу обчислена правильно кожним із позивачів (виходячи із суми боргу, кількості днів прострочки та ставки у розмірі 3%), їх позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Зокрема, на користь [PERSON] слід стягнути 2189 (дві тисячі сто вісімдесят дев`ять) гривень 25 копійок, а на користь [PERSON] 1094 (одна тисяча дев'яноста чотири) гривні 65 (шістдесят п'ять) копійок. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у розмірі 27631 (двадцять сім тисяч шістсот тридцять одна) гривня 63 (шістдесят три) копійки, з яких: 23667 (двадцять три тисячі шістсот шістдесят сім) гривень 33 (тридцять три) копійки - борг; 1775 (одна тисяча сімсот сімдесят п'ять) гривень 05 (п'ять) копійок - втрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів; 2189 (дві тисячі сто вісімдесят дев`ять) гривень 25 копійок - три проценти річних за прострочення повернення боргу. А позовні вимоги [PERSON] у розмірі: 13815 (тринадцять тисяч вісімсот п'ятнадцять) гривень 85 (вісімдесят п'ять) копійок, з яких: 11833 (одинадцять тисяч вісімсот тридцять три) гривні 33 (тридцять три) копійки - борг; 887 (вісімсот вісімдесят сім) гривень 53 (п'ятдесят три) копійки - втрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів; 1094 (одна тисяча дев'яноста чотири) гривні 65 (шістдесят п'ять) копійок - три проценти річних за прострочення повернення боргу. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на те, що позовні вимоги обох позивачів підлягають задоволенню частково, а судові витрати у вигляді судового збору позивача [PERSON] складають 288 (двісті вісімдесят вісім) гривень 39 (тридцять дев`ять) копійок, а позивача [PERSON] складають 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок, і суд вважає їх документально підтвердженими (а.с.1,2,30), вони підлягають стягненню на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, зокрема на користь [PERSON] у розмірі 276 (двісті сімдесят шість) гривень 32 (тридцять дві) копійки, а на користь [PERSON] у розмірі 233 (двісті тридцять три) гривні 40 (сорок) копійок. У стягненні решти судових витрат слід відмовити.

Outcome: partial