Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказуючи, що відповідно до укладеного договору F б/н від 04.11.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 29000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить її підпис в заяві. Відповідно до п. 2.1.1.5.5, 2.1.1.7.6 [PERSON] та правил надання банківських послуг, позичальник зобовFязалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, та штрафи при порушенні строків платежів по кожному з грошових зобовFязань. Позивач свої зобовFязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, а відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. В звFязку з порушенням зобовFязань за кредитним договором, відповідач станом на 10.10.2018 року має заборгованість у розмірі 12190,82 грн., яка складається з наступного: 4768,47 грн. F тіло кредиту; 1833,08 грн. - відсотків за користування кредитом; 4770,66 грн. F пені; 250 грн. F штраф (фіксована частина); 568,61 грн. F штраф (процентна складова). Просить стягнути з відповідача вказану заборгованість та понесені ними судові витрати в розмірі 1762,00 грн. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 22.02.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам розFяснені їх процесуальні права та обовFязки. В судове засідання представник позивача не зFявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. (а.с. 36) Відповідач в судове засідання не зFявилася, про дату, місце і час розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 64, 72), у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала, тому суд, відповідно до ч.8 ст.178, ст.ст. 280-281 ЦПК України, вирішує справу у заочному порядку за наявними матеріалами. Відповідно до ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити по наступним підставам. Так, на підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору, позивачем надано до суду завірену заяву відповідача [PERSON] від 03.11.2008 року, згідно якої остання виявила бажання оформити на своє імFя кредитку «Універсальну, 55 днів пільгового періоду», з якої слідує, що відповідач погодилася з тим, що вказана заява разом з ПамFяткою клієнта, Умовами и [PERSON] надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг. Заяву підписано [PERSON] та представником закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриваБанк». Відомостей про те, що відповідач отримала від позивача кредит, його розмір та відомості про отримання кредитної картки чи кредитних коштів вказана заява не містить. (а.с. 9). На підтвердження досягнення згоди щодо істотних умов цього договору позивачем надано копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», від 03.11.2008 року, яка підписана відповідачкою та витяг з [PERSON] та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що підписані головою Правління ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] На підтвердження розміру заборгованості відповідача [PERSON] позивачем надано розрахунок (а.с. 7-8), згідно якого остання станом на 10.10.2018 року має заборгованість у розмірі 12190,82 грн. із них: 3895,55 грн. F відсотки, 7476,66 грн. F пеня, 11372,21 грн. - загальна заборгованість за наданим кредитом, 818,61 грн. F заборгованість по судових штрафах, однак тіла кредиту, за несплату якого позивачем здійснюється відповідачу нарахування відсотків, пені та штрафу, вказаний розрахунок не містить. Також, на підтвердження розміру заборгованості відповідача [PERSON] позивачем надано інший розрахунок (а.с. 49-50), який містить інші дані і згідно якого остання станом на 10.10.2018 року має заборгованість у розмірі 12190,82 грн. із них: 4768,47 грн. F тіло кредиту, 1833,08 грн. F нараховані відсотки, 4770,66 грн. F пеня за прострочене зобовFязання, 250,00 грн. F штраф (фіксована частина); 568,61 грн. F штраф (процентна складова). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог F відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За вимогами ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі F 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа F 6-2320цс16). Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідач отримувала кредитну картку та кредитні кошти у розмірі 29000,00 грн. та користувалася ними, а надані позивачем [PERSON] та [PERSON] отримання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, який би свідчив, що остання ознайомлена саме з цим документом. До того ж, станом на 2008 рік, коли відповідачкою було підписано відповідну заяву, відповідач мав іншу організаційну форму - ЗАТ КБ «ПриватБанк», тому [PERSON] та правила ПАТ КБ «Приватбанк», долучені позивачем до матеріалів справи, з урахуванням вищевказаних обставин, не можуть слугувати належним та допустимим доказом на підтвердження факту укладення кредитного договору між сторонами. Крім того, позивачем не доведено, що відповідачка має заборгованість по поверненню кредитних коштів у розмірі, зазначеному у позовній заяві, що становить 12190,82 грн., оскільки сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором, до того ж позивачем на підтвердження розміру заборгованості надано два розрахунки, які носять суперечливий характер і є незрозумілими (а.с. 7-8, 49-50), оскільки містять однакову суму заборгованості, однак її складові є різними за своїм розміром, зазначення цих складових у відповідних графах не співпадає з сумами та назвами складових заборгованості, вказаних в підсумковій частині розрахунків після таблиці, що унеможливлює визначення як складових цієї заборгованості так і її загального розміру, а також часу її виникнення. До того ж, вказані розрахунки не містять достатніх даних про особу, яка їх здійснила, оскільки крім підпису цієї особи без зазначення її прізвища, інші ідентифікуючі дані відсутні. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 року у справі F 315/353/17. Також, суд не приймає у якості допустимого доказу по справі довідку про отримання [PERSON] кредитних карток (а.с. 51), оскільки ця довідка не містить відомостей про особу, яка її склала, а також даних про те, за яким саме договором відповідачкою було отримано ці картки, строк їх дії, доказів про те, що вони є саме кредитними, позивачем також не надано. Крім того, суд не приймає у якості допустимого доказу на підтвердження факту наявності у відповідачки заборгованості по кредитному договору виписку по картковим рахункам відповідачки (а.с. 52-56), оскільки дана виписка підтверджує лише факт здійснення відповідачкою платіжних операцій по банківським карткам, а дані про наявність у останньої заборгованості, її розміру та часу виникнення, ця виписка не містить, тому не має доказового значення по справі. До того ж, ця виписка (а.с. 52-56) також не містить достатніх даних про особу, яка її здійснила, оскільки крім підпису цієї особи, інші ідентифікуючі дані відсутні (підпис, посада). Відповідно до ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 F14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява F 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява F21037/05;п.53 Рішення ЄСПЛ у справі «[PERSON] проти України» від 15.10.2010 р., заява F38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява F 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява F12167/04). Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачем окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем поза розумним сумнівом, не доведено факт укладення між сторонами кредитного договору, отримання відповідачем від позивача кредитних коштів у зазначеному ним розмірі та наявність і розмір заборгованості по поверненню цих кредитних коштів, тому підстави для стягнення з відповідачки заборгованості по кредиту у розмірі 12190,82 грн., про що просить позивач, відсутні, а у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп. слід покласти на позивача. На підставі ст.ст. 525, 526, 554, 610, 611, 612, 615, 625, 651, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed