Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Адвокат Кметик В.С. в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , у якому, із врахуванням поданої ним заяви про збільшення позовних вимог від 22.06.2021 року, яку прийнято судом, просить стягнути з відповідача в його користь 27 000,00 доларів США - основного боргу; 77220 доларів США - 2% від суми боргу за кожен день прострочення; 315,13 долари США - 3% річних. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 01 лютого 2021 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого відповідач взяв у позику в [PERSON] 27 000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 01 березня 2021 року, про що надав письмову розписку. Однією із умов договору, у разі невиконання грошових зобов`язань, є виплата 3% річних та 2% від суми боргу за кожен день прострочення. Однак, [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики не виконав, позичених коштів не повернув. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Степанова О.В. подала суду відзив на позовну заяву у якому вказує на те, що як вбачається із змісту письмової розписки від 01.02.2021 року, наданої [PERSON] на підтвердження факту отримання позики від [PERSON] , обов`язок сплатити 2% від суми боргу виникає у відповідача лише у випадку прострочення виконання зобов`язання, тобто є своєрідною мірою відповідальності за невчасне виконання зобов`язання. Позивач вимагає стягнути 3% річних та 2% за кожний день прострочення заборгованості. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків, як заходу цивільно - правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, вважає, що 3% річних та 2% за кожний день прострочення виконання зобов`язання є одним і тим же видом цивільно - правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Також зазначила, що при вирішенні позову просить врахувати, що відповідачем було повернуто позивачу 08.03.2021 року - 2500 доларів США; 09.03.2021 року - 2000 доларів США; 10.03.2021 року - 2000 доларів США. Позивач та його представник відповіді на відзив не подавали. 14.07.2021 року у даній справі проведено підготовче судове засідання за результатами якого справу призначено до судового розгляду. 15.09.2021 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, однак протокольною ухвалою судом відмовлено у її прийнятті з підстав передбачених п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, якою встановлено право позивача подавати заяву про збільшення позовних вимог лише до закінчення підготовчого судового засідання. Представник позивача [PERSON] - адвокат Кметик В.С. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Степанова О.В. в судове засідання не з`явилася, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена вчасно та належним чином. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Як вбачається із письмової розписки, яку було оглянуто у судовому засіданні, 01 лютого 2021 року [PERSON] взяв у позику у [PERSON] 27 000 (двадцять сім) доларів США, які зобов`язується повернути в строк до 01 березня 2021 року. Також, у складній ним розписці зазначив, що у випадку неповернення позиченої суми до вказаної дати, сума боргу, з урахуванням інфляції та 3% річних, збільшується на 2% в день на залишок. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Степановою О.В. долучено до поданого відзиву письмову розписку, надану [PERSON] , згідно якої він отримав від [PERSON] : 08 березня 2021 р. - 2 500 доларів США; 09 березня 2021 р. - 2 000 доларів США; 10 березня 2021 року - 2 000 доларів США. Зазначену обставину у судовому засіданні визнав частково представник позивача на суму повернення відповідачем боргу у розмірі 2500 доларів США. Також зазначив, що решта сума коштів була зарахована позивачем в рахунок погашення боргу відповідачем по відсотках. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні по суті висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 від 08.06.2016 р. у справі № 6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права. Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні також виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок Позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Таким чином, суд вважає, що на момент звернення позивача до суду та до ухвалення рішення судом, відповідач частково виконав свої зобов`язання за договорами позики, повернувши позивачу 6500 доларів США, відтак, сума не повернутого боргу буде складати 20 500,00 доларів США. (27000-6500=20500) Велика Палата Верховного Суду, 16 січня 2019 року, розглянувши справу №373/2054/16, дійшла висновку, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц вказала, що оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, три проценти річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 20 500 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, за період з 02.03.2021 року до 22.06.2021 року, з урахуванням повернутої суми боргу відповідачем, із розрахунку: -за період з 02.03.2021 року по 08.02.2021 року: 27000х3х7:365:100=15,53 доларів США, де 7 - кількість прострочених днів; -за період з 08.03.2021 по 09.03.2021 року: 24500х3х2:365:100=4,03 доларів США, де 2 - кількість прострочених днів, 24500 доларів США сума неповернутого боргу; -за період з 09.03.2021 по 10.03.2021 року : 22500х3х2:365:100=3,70 доларів США, де 2 - кількість прострочених днів, 22500 доларів США сума неповернутого боргу; -за період з 11.03 по 22.06.2021 року : 20500х3х104:365:100=175,23 доларів США, де 104 кількість прострочених днів, 20500 - сума неповернутого боргу. Отже, загальна сума трьох відсотків річних за зазначений період буде становити: 15,53+4,04+3,70+175,23=198,49 доларів США, які слід стягнути із відповідача у користь позивача, частково задовольнивши його вимоги у цій частині. Щодо вимоги про стягнення із відповідача 77220 доларів США - 2% від суми боргу за кожен день прострочення, суд зазначає наступне. В оглянутій судом розписці від 01.02.2021 року, відповідачем було зазначено, що у випадку непогашення суми до зазначеної дати, сума боргу з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних збільшиться на 2 відсотки в день на залишок заборгованості. Таким чином, було встановлено крім трьох процентів річних ще й додаткову відповідальність позичальника за невиконання ним своїх зобов`язань за укладеним договором позики у розмірі 2 відсотки від суми неповернутого боргу за кожен день прострочення. Проте, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення із відповідача 77220 доларів США, які було розраховано як додаткова відповідальність відповідача за невиконання ним свої зобов`язань, не підлягають до задоволення, оскільки вважає таке стягнення подвійною відповідальністю [PERSON] за неналежне виконання своїх зобов`язань. Так, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи зазначені норми закону, а також ту обставину, що умовами договору позики відповідальність позичальника у розмірі трьох відсотків річних та двох відсотків в день на залишок заборгованості передбачене за одне і те ж порушення - не виконання грошових зобов`язань позичальником, а тому, суд вважає, що їх одночасне застосування є неможливим в силу ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим за результатами перегляду справи № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, №6-1374цс17 від 11.10.2017 року. Крім цього, суд наголошує, що умовами спірного договору позики сторони не передбачили нарахування процентів за користування позикою, а нарахування двох відсотків від суми неповернутого боргу за кожен день прострочення на думку суду є відповідальністю позичальника за не повернення ним боргу позикодавцю, яка не можу бути застосована з огляду на вищеозначене. Таким чином, судом встановлено, що мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення з відповідача в користь позивача суми неповернутого боргу в розмірі 20 500 (двадцять тисяч п`ятсот) доларів США, трьох процентів річних у розмірі 198,49 долари США. Судові витрати у вигляді судового збору, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з [PERSON] в користь позивача, пропорційно до задоволених вимог у розмірі 5 788, 93 грн., із розрахунку курсу НБ України до 1 гривні - 27,9679 долар США (20698,49х27,9679=578893,29 грн., де 20698,49 долари США загальна сума задоволених позовних вимог). На підставі наведеного,

Outcome: partial