Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , Івано-Франківського міського відділу Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] - [ADDRESS] ; скасування реєстрації місця реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; стягнення з відповідача судових витрат та витрат на правову допомогу. \~ Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що вона та її син є власниками квартири [ADDRESS] . За спільної згоди сина 02.09.1998 року до їх квартири був зареєстрований відповідач, з яким вона перебувала у шлюбі. Однак через поведінку відповідача шлюб між ними було розірвано. Спільне проживання не було припинене через небажання відповідача залишити фактичне місце проживання. На протязі тривалого часу відповідач систематично її ображає, принижує та неодноразово дозволяв собі застосовувати щодо неї фізичну силу. Постановою дільничного інспектора Вовчинецького МВМ від 10.11.2009 року відмовлено щодо порушення кримінальної справи, однак [PERSON] було притягнуто до відповідальності за ст. 173 КУпАП. На даний час вона змушена проживати у будинку брата в с. Старі Богородчани Богородчанського району Івано-Франківської області, оскільки відповідач вигнав її з квартири. Крім того, з квартири зникли деякі речі. Більше того, їй стало відомо, що у квартирі відповідач тримає домашню птицю, що не відповідає санітарним вимогам утримання житла. Ухвалою Івано-Франківський міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2017 року до участі у справі залучено Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача (а.с. 35). Позивач в судове засідання не прибула, подавши заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Просить задовольнити позов. Відповідач [PERSON] , на неодноразові виклики суду, в судове засідання не прибув. Представник Івано-Франківського міського відділу Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області не прибув в судове засідання, надавши суду заяву про доцільність залучення стороною по справі виконавчого комітету міської ради, до компетенції якого віднесено реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи. Представник третьої особи в судове засідання не прибув. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як слідує з матеріалів справи, позивач [PERSON] та її син [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] у рівних долях (а.с. 5). Відповідно до довідки виписки з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім`ї від 22.09.2016 року вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (уповноважений власник), [PERSON] (син) та [PERSON] (колишній чоловік) (а.с. 9). Вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 431 від 16.07.2009 року (а.с. 12). Відповідно до постанови ДІМ Вовчинецького МВМ Ткачук В.М. від 10.11.2009 року відмовлено у порушенні кримінальної справи та гр. [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП (а.с. 11). Згідно постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.09.2016 року [PERSON] , [INFO] , жителя [ADDRESS] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 3 (трьох) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 (п`ятдесят одну) гривню. Також, позивачем долучено до матеріалів справи акт від 25.05.2018 року, який підписаний секретарем Старобогородчанської сільської ради об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області Долотко І.С., депутатом сільської ради [PERSON] , сусідами [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , з якого слідує, що [PERSON] проживає, але не зареєстрована за адресою: [ADDRESS] будинку [PERSON] . Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як напідставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК Українимає право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною 1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як слідує з матеріалів справи, відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки та був вселений до вищевказаного володіння у 1998 році зі згоди позивача та її сина, як член сім`ї позивача. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно частини першої статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач є членом сім`ї власника будинку, був вселений до будинку за її згодою. Позивач не надала доказів того, що відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, міри, що приймались до відповідача з метою припинення його неправомірної поведінки, позитивних результатів не дали, хоча відповідно до ст. 81 ЦПК України це є обов`язком позивача. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Outcome: dismissed