Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

[PERSON] (по тексту [PERSON] , позивач) звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Агрос-Віста» (по тексту - ТОВ СГП\~«Агрос-Віста»,\~відповідач) про визнання договору оренди землі №114 від 20.02.2008 року недійсним та повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння. В обгрунтування позовних вимог покликається на наступні обставини. Так, позивач вказує, що 20.02.2008 року було укладено договір оренди землі №114, за умовами якого передано в оренду ТОВ СГП «Агрос-Віста» земельну ділянку площею 2, 1690 га, розташовану на території Тернавської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, а 25.12.2010 року було здійснено державну реєстрацію права оренди вказаної земельної ділянки за відповідачем. Як зазначає позивач, він не підписував договору оренди землі та не уповноважував сторонніх осіб на такі дії, внаслідок чого оспорюваний правочин вчинений поза його волею та є недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Звертав увагу, що йому стало відомо про оспорюваний у справі договір тільки у 2017 року, так як підписував зовсім інший договір, за умовами якого визначалася орендна плата у 3 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, але аж ніяк не 1, 5 % як в договорі №114 від 20.02.2008 року, що підтверджують результати проведеної почеркознавчої експертизи. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Так, за покликанням представника відповідача, сторони по справі по своїй суті фактично виконували зобов`язання за договором оренди, зокрема ТОВ СГП «Агрос-Віста» користувалося земельною ділянкою, а позивач отримував орендну плату. Як вважає представник відповідача отримання орендної плати позивачем фактично визнано, а відтак і погоджено наявність сталих договірних правовідносин сторін на умовах оспорюваного договору. На думку представника відповідача у задоволенні позову слід відмовити з підстав подання позивачем своєї заяви після спливу позовної давності. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2, 4696 га, в тому числі, що включає 2, 1690 га ріллі, кадастровий номер 6822187500:04:001:0890, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тернавської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, що підтверджується даними державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 817290. Також встановлено і те, що за договором оренди землі (типовий) №114, укладеними між [PERSON] та ТОВ СГП «Агрос-Віста» 20.02.2008 року, відповідач є користувачем вказаної вище земельної ділянки. Відповідно до п. 8, п. 20 та п. 43 вказаного договору, його укладено на 10 років, передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 3-денний строк після державної реєстрації цього договору за актом її прийому передачі, а сам договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Факт того, що об`єктом договору оренди землі від 20.02.2008 року являється саме земельна ділянка з кадастровим номером 6822187500:04:001:0890, площею 2, 1690 га, а не якась інша, підтверджується кадастровим планом, який є невід`ємним додатком до договору оренди землі. Договір оренди землі №114 від 20.02.2008 року, зареєстрований 25.12.2010 року в Ізяславському відділі Хмельницької регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №041075400107, що підтверджується відповідним записом у такому договорі. Слід зазначити, що зазначені обставини не заперечуються обома сторонами по справі. Оскільки позивачем зазначається про не підписання оспорюваного договору, то суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Суд констатує, що в силу ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, вільне волевиявлення особи на вчинення правочину є обов`язковою умовою його дійсності. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). Як вбачається з висновку експерта Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 19.08.2019 року №726/727/19-26 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи підпис від імені [PERSON] у Типовому договорі оренди землі №114 від 20.02.2008 року виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів; підпис в графі «Орендодавець» виконаний не [PERSON] , а іншою особою. На думку суду, висновок експерта Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 19.08.2019 року №726/727/19-26 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи не викликає сумнівів в його правильності та не суперечить іншим матеріалам справи. Разом з тим, з огляду, що оспорюваний договір оренди землі позивач як орендодавець не підписував, що виключає наявність у нього волевиявлення на його укладення, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання договору недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 і ч. 1 ст. 215 ЦК України. У частині позовних вимог щодо повернення спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, суд зазначає та враховує наступне. Обґрунтовуючи свій позов у цій частині вимог, позивач вказував на те, що спірний договір оренди землі не підписував, а відтак вказаний договір, крім його недійсності, є ще й нікчемним, таким, що порушує публічний порядок. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. Таким чином, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права, тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Саме таку правову позицію виcловив Верховний Суд у постанові від 06.06.2018 року у справі № 362/2841/16-ц. Поряд з цим, необхідно врахувати, що позивач не зазначив, чим саме договір оренди землі порушує публічний порядок. Як вважає суд, зміст оспорюваного у справі договору оренди не свідчить про його нікчемність з передбачених статтею 228 ЦК України підстав у зв`язку з тим, що позивач не довів факту порушення цим договором публічного порядку. Спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а отже не є таким, що порушує публічний порядок. Тим самим, на переконання суду, відсутні законні підстави вважати укладений між сторонами договір оренди землі від 20.02.2008 нікчемним правочином. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів). Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права. Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні. Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди. Наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Необхідно зазначити, що звертаючись до суду з позовом про повернення спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, позивач як на юридичну підставу позову посилається на положення ст. 1212 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Оскільки оспорюється правочин між власником і користувачем майна, суд прийшов до висновку про наявність підстав вважати такий договір недійсним, а не нікчемним, ефективним способом захисту позивача буде застосування реституції у відповідності до ст. 216 ЦК України, а не кондикційного способу захисту. Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову в частині вимоги щодо повернення спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, які заявлені з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України. Разом з тим, статтею 216 цього Кодексу встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд приймає до уваги, що відповідно до ст.ст. 215 ЦК України існує розмежування видів недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. У постанові Верховного Суду від 09.01.2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 215, 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У абзаці 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Тлумачення абзацу 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України свідчить, що суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину. Аналогічну правову позицію виcловив Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 року у справі № 320/2617/17. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як убачається із позовної заяви позивач не просив застосувати наслідки недійсності оспорюваного договору оренди землі, передбачені ст. 216 ЦК України, а суд позбавлений можливості застосувати такі наслідки з власної ініціативи. У частині покликань представника відповідача про наявність підстав для відмови у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності, суд їх відхиляє, з огляду на наступне. Так, згідно приписів частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд враховує, що за покликанням позивача, йому стало відомо про наявність спірного договору оренди землі від 20.02.2008 року тільки в 2017 році. Необхідно вказати, що наявна в матеріалах справі довідка ТОВ СГП «Агрос-Віста» від 06.03.2018 року №266 не підтверджує ту обставину, що позивачу було відомо про оспорюваний у справі договір раніше вказаної у ній дати. При цьому така довідка не містить будь-яких даних, що свідчили б про нарахування позивачу орендної плати саме по оспорюваному в справі договору, а не по якомусь іншому. Суд констатує, що попри покликання представника відповідача про обізнаність позивача про існування договору оренди землі №114 від 20.02.2008 року, не має підстав вважати, що така обставина доведена представником відповідача. Слід вказати, що за приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Долучені представником ТОВ СГП «Агрос-Віста» в ході судового розгляду до матеріалів справи копії відомостей на видачу готівки, в тому числі і позивачу, як підтвердження сталих орендних відносин ще з 2015 року по своїй суті не містять інформації щодо предмета доказування, оскільки не містять жодних даних щодо їх обов`язкових реквізитів (їх дати та відомостей з яких можливо зробити висновок чого саме вони стосуються). При цьому, у наданих доказах, що вказані вище, відсутні будь-які посилання, що сплачені грошові кошти є орендною платою за спірним договором оренди землі № 114 від 20.02.2008 року. На думку суду, вказані вище докази не є достатніми, так як у своїй сукупності не дають змоги дійти висновку щодо наявності обізнаності позивача про оспорюваний в справі договір раніше 2017 року. Як визначає ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, частина шоста вказаної статті чітко регламентує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, суд зазначає, що оскільки підставами позову було непідписання спірного договору оренди землі, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, а саме, щодо строку договору, тому для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, саме, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. За вказаних обставин особа взагалі не знала про наявність цього документу, адже його не підписувала, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 року у справі № 575/476/16-ц (касаційне провадження № 14-306цс18), яка не відступила від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.04.2015 року у справі № 6-48цс15. Суд звертає увагу, що факт отримання позивачем від відповідача грошових коштів за користування земельною ділянкою сам по собі не є підставою вважати, що між ними існують договірні правовідносини щодо обумовленої земельної ділянки. Навіть у випадку підтвердження, отримання такої плати за фактичне користування земельною ділянкою не свідчитиме про дійсність укладених з порушенням вимог ст. 203 ЦК України правочинів, так як не підтверджуватиме волевиявлення орендодавця на час їх укладення. На думку суду, з урахування встановленого, строк позовної давності позивачем не пропущено, в тому числі, і через те, що факт отримання орендної плати не є визначальним в обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено, вважала що правовідносини виникли з інших підстав. З урахуванням встановлених в ході судового розгляду обставин та оцінки наданих сторонами доказів, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1\~ст. 133 ЦПК України). Згідно частини першої та другої\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування документально підтверджених судових витрат, а тому, оскільки позов підлягає задоволенню частково, суд з врахуванням положень\~статті 141 ЦПК України,\~вважає можливим відшкодувати позивачу понесені судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 3146 гривень 00 копійок, стягнувши їх з відповідача.

Outcome: partial