Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

[PERSON] (надалі - також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - також «Відповідач»), в якому просив визнати односторонній правочин, яким є Доручення, видане 03.09.2010 року [PERSON] щодо володіння, користування і розпорядження (з правом продажу та виїзду за кордон) транспортним засобом «BMW 520 І», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шасі № [NUMBER], зареєстрований в Івано-Франківському МРЕВ ДАІ ГУ МВС України 30.03.2005 року, на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] - удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу транспортного засобу; визнати, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу автомашини «BMW 520 І», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на автомашину «BMW 520 І», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; зупинити розшук майна боржника, а саме автомашини «BMW 520 І», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], оголошеного в розшук 05.05.2014 року постановою головного державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ [PERSON] Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] на підставі письмової розписки було укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки «BMW 520 І», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Як зазначив в судовому засіданні Позивач, на підставі та на виконання укладеного усного договору [PERSON] уповноважив [PERSON] укладати правочини щодо експлуатації транспортного засобу, видавши довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] Отже, на думку Позивача, дії [PERSON]М, та [PERSON] щодо надання та отримання коштів у сумі 30 000,00 грн., надання розписки та оформлення нотаріальної довіреності свідчать про укладення між ними договору купівлі-продажу автомобіля та перехід права власності на вказаний автомобіль до Позивача. Відповідач - [PERSON], - в судове засідання не з'явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про дату та час судових засідань був повідомлений належним чином та направив на адресу суду письмову заяву, в якій зазначив про визнання позовних вимог в повному обсязі. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Проаналізувавши пояснення Позивача, викладені в заяві пояснення Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ІВС 242621, виданого Івано-Франківським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України 30 березня 2005 року, власником автомобіля марки «BMW 520 І», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шасі № [NUMBER] є Відповідач [PERSON] (а.с. 9). 03 вересня 2010 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено довіреність, видану [PERSON], якою він уповноважив, зокрема, [PERSON] розпоряджатись (продати, обміняти) належним [PERSON] транспортним засобом марки «BMW 520 І», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шасі № [NUMBER], а також на період дії цієї довіреності укладати правочини щодо експлуатації вказаним транспортним засобом з правом його експлуатації на території України, а також за її межами. 03 вересня 2010 року [PERSON] написав розписку про те, що він отримав від [PERSON] кошти в сумі 30 000,00 грн. за автомашину марки «BMW 520 І», 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шасі № [NUMBER], яка належала йому на праві власності (а.с.8). Як зазначив Позивач в судовому засіданні, він користувався автомобілем у своїх цілях, вважає його своєю власністю, купував запасні частини, проводив ремонти, техогляд. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що дії сторін щодо видачі довіреності, написання розписки є належним доказом дійсності укладеного між Позивачем та Відповідачем договору купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до частини 2 статті 218 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Згідно з частиною 2 статті 220 ЦК України суд може визнати дійсною угоду, яка за законом підлягає нотаріальному посвідченню, але сторони уклали її без додержання цієї форми і одна із сторін не виконала її повністю або частково, а друга ухиляється від нотаріального оформлення укладеної нею угоди. На підставі частини 2 статті 220 ЦК України не може бути визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки відповідно до закону він не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Такий висновок також був зроблений Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Письмову форму договору купівлі-продажу автомобіля передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (надалі - «Правила»), згідно з пунктом 2 яких вони є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб. Відповідно до пункту 8 зазначених Правил державна реєстрація транспортних засобів здійснюється за умови його попереднього зняття його з обліку в підрозділі ДАІ. Згідно з пунктом 1 частини 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків Згідно з пунктом 40 Правил зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного виконавця або рішення суду. Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ, залишався зареєстрованим за [PERSON] Заява від [PERSON] про зняття з обліку автомобіля не подавалась і його огляд органами ДАІ не здійснювався. Не надходила така заява й від Позивача, який мав на те повноваження за дорученням від власника автомобіля. Отже, оскільки спірний автомобіль не був знятий з реєстрації під час передачі його Позивачу та залишався зареєстрованим за Відповідачем, то фактично передача у власність автомобіля не відбулася, а він був переданий на підставі довіреності для володіння, користування та розпорядження зазначеним автомобілем. Пунктом 42 Правил передбачено, що у разі коли транспортний засіб знімається з обліку у зв'язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) або на копії реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію на пластиковій основі, робиться запис: «Транспортний засіб знято з обліку для реалізації». Відповідно до пункту 8 зазначених Правил, правомірність придбання транспортного засобу підтверджується зазначеними в них документами, зокрема: довідкою-рахунком, виданою за формою згідно з до датком №1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, та іншими посвідченими в установленому порядку документами, що встановлюють право власності на автомобіль. Сукупність зібраних судом доказів свідчить про те, що в установленому порядку договір купівлі-продажу спірного автомобіля його власником [PERSON] та Позивачем [PERSON] укладений не був. Доводи Позивача про те, що підставою для визнання договору купівлі-продажу дійсним та набуття права власності на автомобіль є довіреність та розписка від 03 вересня 2010 року є безпідставним, оскільки такі доводи суперечать вищезазначеним вимогам законодавства. Згідно вимогами статтей 237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто; він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя. Крім того, згідно з частиною 3 статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Суд також звертає увагу на те, що як випливає зі змісту довіреності від 03 вересня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], вона є чинною до 03 вересня 2015 року, тоді коли положення чинного законодавства України, які регулюють порядок укладення договору купівлі-продажу автомобіля, не передбачають умови щодо строковості такого договору. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що видача довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Розписка про отримання коштів також не може вважатися письмовою формою договору купівлі-продажу, оскільки при її укладенні сторони не досягли істотних умов договору купівлі-продажу автомобіля. Крім того, зі змісту розписки від 03 вересня 2010 року, написаної [PERSON], не вбачається факту оплати ним коштів в сумі 30 000,00 грн. саме за продаж спірного автомобіля. За таких обставин, враховуючи специфіку норм чинного законодавства України щодо укладення договору купівлі-продажу автомобіля, Суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання правочину удаваним, визнання укладеним договору-купівлі-продажу автомобіля та визнання за Позивачем права власності на нього. Стосовно позовної вимоги про зупинення розшуку майна боржника (спірного автомобіля), Суд звертає увагу на те, що відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» повноваження щодо зупинення розшуку майна є дискреційним повноваженням державного виконавця, а не суду, а, відтак, вказана позовна вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed