Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

Адвокат Оковітов\~Роман Володимирович,\~який діє\~в інтересах\~ [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Луганського міського комунального підприємства «Теплокомуненерго» про розірвання трудового договору. В обґрунтування заявлених вимог представник позивач зазначає, що позивач фактично продовжував працювати у ЛМКП «Теплокомуненерго» до 05 липня 2021 року. Однак, через тривалість проведення антитерористичної операції на території Луганської області та активними бойовими діями, а також через загрозу фізичної розправи з боку учасників незаконних збройних формувань, позивач вимушений був виїхати з окупованої території до м. Сєвєродонецьк. Проте, враховуючи те, що ЛМКП «Теплокомуненерго» не було перереєстровано на підконтрольній українській владі території, позивач не має можливості продовжувати роботу. На підставі викладеного, позивач просить суд розірвати трудовий договір, укладений між ним та відповідачем, за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~280\~ЦПК України\~суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання; відповідач\~не з`явився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин; відповідач\~не подав\~відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією трудової книжки серії [NUMBER] , виданої 04.03.1977 на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , з 04.07.2011 прийнято до Луганського міського комунального підприємства «Теплокомуненерго» на посаду інженера-енергетика 2 категорії. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, [PERSON] перебував у трудових відносинах з Луганським міським комунальним підприємством «Теплокомуненерго» (код 24047779) та отримував заробітну плату у період з липня 2011 року по червень 2014 року. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Судом встановлено, що 04.07.2011 між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір. За твердженням позивача, у період з липня 2011 року до 05.07.2021 він перебував у трудових відносинах з Луганським міським комунальним підприємством «Теплокомуненерго» (код 24047779). На теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені з 05.07.2021, коли позивач був вимушений виїхати з м. Луганськ Луганської області до м. Сєвєродонецьк Луганської області у зв`язку з тривалим проведенням на території м. Луганськ антитерористичної операції (ООС), проте, процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана. У позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, окрім звернення до суду. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Аналогічний підхід до вирішення подібних спорів викладено у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 757/61865/16-ц. Отже, зважаючи на об`єктивні обставини, що склалися в межах цієї справи, з метою надання можливості позивачу в подальшому реалізовувати своє право на працю, суд приходить до висновку, що вимоги позивача до даного відповідача про розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 0.0.2195044789.1 від 14.07.2021 в сумі 908,00 грн. \~ \~ \~ \~Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved