Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила розірвати шлюб укладений з [PERSON] мотивуючи тим, що з 08 жовтня 2006 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу подружжя має малолітнього сина - [PERSON], [INFO], спільне життя з відповідачем не склалось, у зв'язку з тим, що під час спільного подружнього життя виявилась несумісність їх характерів, відсутністю взаєморозуміння та спільних інтересів, нехтуванням відповідача сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про сім'ю, створення доброзичливої сприятливої психологічної атмосфери в сім'ї, що призвело до втрати почуття любові один до одного, внаслідок чого між ними погіршились взаємовідносини, з 01 квітня 2013 року шлюбні стосунки подружжя не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, тому позивач вважає, що шлюб носить формальний характер, просить розірвати шлюб. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, позивач подала заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. (а.с. 15) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу вказаній в позовній заяви, про причини неявки суд не повідомив. На підставі ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується наявними у справі доказами, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 2006 року, від шлюбу подружжя має малолітнього сина - [PERSON], [INFO], сімейне життя подружжя не склалось, у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, з 01 квітня 2013 року сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, заперечує щодо надання судом строку на примирення, відповідач процесуальним правом взяти участь у судовому засіданні не скористався, доказів, які мали спростувати наведені позивачем підстави для розірвання шлюбу, суду не надав. Відповідно до положень ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливим, оскільки з 01 квітня 2013 року сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, позивач поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не має, тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved