Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користуванням жилим приміщенням. Свої вимоги мотивують тим, що [PERSON] проживає та є власником 1/2 по [ADDRESS], що підтверджується витягом про державну реєстрації прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. Власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] є [PERSON], що підтверджується витягом про державну реєстрації прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. В зазначеній квартирі є зареєстрованим відповідач [PERSON], чоловік [PERSON], про те в ній не проживає протягом тривалого проміжку часу, участі у витратах на утримання квартири не бере, що завдає додаткових незручностей та збільшує оплату за житлово - комунальні послуги, які формуються з урахуванням кількості осіб, що зареєстровані в помешканні у встановленому законом порядку. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між відповідачем та [PERSON], [PERSON] стосовно його реєстрації та проживання в квартирі [ADDRESS] - не існує. За даними акту від 18 липня 2018 року та акту від 14 серпня 2018 року [PERSON] зареєстрований, але з серпня 2014 року не проживає за адресою: [ADDRESS]. З огляду на викладене, позивачі просять визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS].. В судове засідання позивачі не з'явилися, від адвоката [PERSON] надійшла заява про можливість розгляду справи у відсутність позивачів та їх представника, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити та не заперечували проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, повідомлений про час та місце розгляду справи був належним чином. За даних обставин, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи. Представник третьої особа в судове засідання не з'явився про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника третьої особи. За даних обставин, заслухавши думку позивача, суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи за правилами Глави II Розділу III ЦПК України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2013р., [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.08.2014р., [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 11.09.2018р., місце проживання [PERSON], [INFO], зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до копії актів від 18.07.2018р. та 14.08.2018р., [PERSON] не проживає в квратирі [ADDRESS] зі слів сусідів зщ серпня 2014 року та на момент обстеження особистих речей останнього не виявлено. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім'ї власника житла. З огляду на викладене, суд вважає позовну заяву обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачами витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved