Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

[PERSON] у червні 2018 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі продажу від 07 квітня 1992 року посвідченого державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори [PERSON] є власником квартири № 2 у житловому будинку № 3 по пров. Другий Мирний у м. Пирятин Полтавської області. У вказаній квартирі крім позивача, його дружини [PERSON], донька [PERSON] також зареєстрований його син [PERSON], проте останній з липня 2015 року у зазначеній квартирі він не проживає, але з реєстраційного обліку не знявся. На даний час відповідач знаходиться за кордоном. Через реєстрацію відповідача у квартирі позивача, в останнього виникають незручності у користування майном, зокрема з отримання субсидії, тому він просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, а саме квартирою № 2 у будинку № 3 по пров. Другий мирний у м. Пирятин Полтавської області. Позивач [PERSON] до суду подала заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги викладені у позові підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомленийа належним чином, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 223,\~280\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 14 серпня 2018 року згідно зі ст.\~281\~ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, письмові докази пояснення свідків, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до договору договору купівлі продажу від 07 квітня 1992 року посвідченого державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори [PERSON] є власником квартири № 2 у житловому будинку № 3 по пров. Другий мирний у м. Пирятин Полтавської області (а.с. 7-8). Вище викладене також підтверджується копією технічного паспорта на вищезазначену квартиру та копією домової книги на вищезазначений будинок (а.с. 9-14). Відповідно довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 24.05.2018 № П6425 від 24.05.2018 виданою центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Пирятинської міської ради Полтавської області у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: власник [PERSON], його дружина [PERSON], донька [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до ч. 1 ст.\~319\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника (інших осіб, які отримали право користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Судом встановлено, що відповідач у належному позивачу будинку ніколи не проживав. Таким чином, оскільки відповідач понад трьох років не проживає у квартирі, що належить позивачу, а його реєстрація у ній заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися його житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON], таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню, оскільки його реєстрація в належній [PERSON] квартирі порушує його право на користування та розпорядження власністю.

Outcome: approved