Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

[PERSON] у вересні 2018 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Полтавської області [PERSON] він є власником 1/2 частини житлового будинку № 55 по вул. Цибаня у м. Пирятин Полтавської області. Також у даному будинку зареєстрована донька позивача [PERSON], яка з 1999 року у будинку позивача не проживає. Заходи досудового врегулювання спору не проводилися, оскільки відповідач у будинку належному позивачу не зявляється, ніяких звязків з останньою позивач не підтримує. Через реєстрацію відповідача у будинку позивача, в останнього виникають незручності у користуванні майном, зокрема по сплаті комунальних послуг та отримання субсидії, тому він просить суд визнати [PERSON] такою, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком № 55 по вул. Цибаня у м. Пирятин Полтавської області. Позивач [PERSON] до суду не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги викладені у позові підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 223,\~280\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 18 жовтня 2018 року згідно зі ст.\~281\~ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, заслухавши свідків [PERSON] та [PERSON], оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Полтавської області [PERSON] [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку № 55 по вул. Цибаня у м. Пирятин Полтавської області (а.с. 8). У вказаному будинку зареєстрована донька позивача [PERSON] (а.с. 9-12), остання з 1999 року у будинку позивача не проживає. Крім того, як свідчить рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 24.12.1999 [PERSON], після розірвання шлюбу між батьками, залишилася проживати з матірю [PERSON] (а.с. 24). Відповідно до ч. 1 ст.\~319\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника (інших осіб, які отримали право\~користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, оскільки відповідач понад 10 років не проживає у будинку, що належить позивачу, а її реєстрація у ньому заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися його житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню, оскільки його реєстрація в належному [PERSON] будинку порушує його право на користування та розпорядження власністю.

Outcome: approved