Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 26 травня 1995 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.03.2014 року вказаний шлюб було розірвано. 28.03.2004р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за яким перша надала, а другий прийняв позику в сумі 212 0000,00 грн, що є еквівалентом 400 000,00 дол. США, згідно з курсом НБУ на день підписання договору, з умовою повернення позики готівкою одноразово не пізніше 28.05.2008 року в національній валюті України в сумі, еквівалентній 400 000,00 дол. США , за офіційним курсом НБУ на день повернення позики в повній сумі. Передачу коштів сторони оформили розпискою. 28.05.2008р. сторони договору уклади додаткову угоду №1, якою, разом з іншим, погодили новий термін повернення позики - не пізніше 28.05.2013р. [PERSON] заявила позов про стягнення з [PERSON] 8 680 000 грн. на погашення заборгованості за договором позики від 24.03.2004 року, за підстав невиконання договірних зобов`язань за наведеним договором позики. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м. Києва Величко Т.О. від 19.08.2015р. 25.09.2015 року судом визнано мирову між сторонами, у зв'язку з чим провадження у справі закрите, про що постановлена відповідна ухвала. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2016 року наведена ухвала скасована, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду. Справу прийняв до провадження суддя Ключник А.С., про що 08.07.2016 року постановив ухвалу. Цією ж ухвалою суддя залучив до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . В судовому засіданні 18.10.2016 року [PERSON] притягнуто до справи співвідповідачем, і до розгляду суду прийнято заяву про зміну позовних вимог, за якою позивачка просила стягнути з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за договором позики від 28.03.2004 року в сумі, що еквівалентна 400 000 дол. США в розрахунку за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення (див. протокол судового засідання). Ухвалою суду від 23.11.2016 року у справі призначена судова технічна експертиза, провадження у справі зупинене на час проведення експертизи. У зв`язку з закінченням терміну повноважень судді Ключника А.С., справа прийнята до провадження цього складу суду, про що суддею 16.07.2018р. постановлена відповідна ухвала. Цією ж ухвалою провадження у справі поновлене, призначено підготовче провадження. Ухвалою суду від 09.11.2018р. справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, надав пояснення, що зводяться до викладеного в заявах позивача. Представник [PERSON] - адвокат Рацун О.В. позов визнала, і пояснила, що позика була взята її довірителем за відома та згоди дружини [PERSON] , для інвестування в нерухомість з метою отримання прибутку в інтересах сім`ї, однак повернути позику завадили майнові суперечки між [PERSON], що пов`язані з припиненням шлюбу. [PERSON] заперечила проти позову і пояснила, що про борг їй стало відомо лише під час провадження у справі за її позовом до колишнього чоловіка [PERSON] про поділ майна подружжя з ухвали про затвердження мирової угоди в дійсній справі, про укладення договору позики [PERSON] її не повідомляв, коштів за договором в сім'ю не надходило, потреби в таких коштах сім'я не мала. [PERSON] також заявила, що вважає договір позики фіктивним і таким, що складений сторонами договору за зловмисною домовленістю, що має на меті позбавити її майна нажитого в шлюбі, пославшись на те, що [PERSON] ніколи не мала доходів, які дозволи б їй надати позику в 400000 доларів США, на час укладення договору позики [PERSON] перебувала у службовій залежності від [PERSON] , позов нею заявлено незадовго після відкриття провадження за позовом про поділ майна подружжя, за мировою угодою [PERSON] зобовязався передати [PERSON] право власності саме на майно, що є предметом позову про поділ майна подружжя. Адвокат Пізняхівський Ф.М. підтримав доводи [PERSON] і просив в задоволенні позову відмовити, за безпідставністю. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані докази, приходить до висновку про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, відповідно ч.2 ст. 1046 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики, зобов`язання за яким є предметом позову, відповідає вказаним вимогам закону. Доводи [PERSON] про фіктивність договору не знайшли свого підтвердження доказами. Судова технічна експертиза на предмет давності виконання договору позики, залишилась без виконання, через неможливість надання експерту необхідних матеріалів, для експертного дослідження. Разом з тим, суду не надано належних та допустимих доказів на те, що договір позики укладено зі згоди [PERSON] , а рівно і на те, що позика використана в інтересах сім ' ї [PERSON] . Так дійсно, відповідно до ст. 369 ЦК України, ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Проте, при укладенні одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути надана письмово. Очевидно, що позику в сумі 400000 доларів США не можна розцінити як дрібну побутову угоду, а відтак суд вважає, що договір укладено стосовно цінного майна. [PERSON] письмової згоди на укладення [PERSON] договору позики не надавалось. В договорі також відсутня вказівка на те, що позика надається в інтересах сім'ї позичальника, а лише зазначено, що позика надається позичальникові, для придбання земельної ділянки, будівництва будинку та придбання нежилих приміщень. З наданих доказів вбачається, що подружжя [PERSON] в 2005-2008 роках регулярно інвестували і кошти в нерухомість, проте належних та допустимих доказів про те, що інвестування здійснювалось саме за рахунок позики суду не надано. Посилання [PERSON] на показання свідків суд відхиляє, оскільки вказані обставини мають бути підтверджені письмовими доказами. Напроти, [PERSON] в обґрунтування заперечень на апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу суду про затвердження у справі мирової угоди, вказує, що оскаржувана ухвала жодним чином не порушує права апелянта, тим самим фактично визнає, що за договором позики він відповідає особисто. За наведених обставин, суд приходить до висновків, що на вирішення спору на підставі ст. 1049 ЦК України стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає борг, що виник за договором позики від 28 березня 2004 року, в сумі 9102200 грн., що на час ухвалення цього рішення є еквівалентом 400000 доларів США, а в задоволенні позову до [PERSON] слід відмовити, за необґрунтованістю доказами. Витрати, понесені позивачкою на розгляд справи, за вказаних рішень, мають бути компенсовані їй відповідачем [PERSON] , відповідно і на підставі ст. 141 ЦК України.

Outcome: partial