Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

[PERSON] подав до Івано-Франківського міського суду позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Івано-Франківської філії про визнання зобов'язання, що виникло з договору поруки, припиненим, а поруку припиненою. У позовній заяві зазначено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №IFUOGK00000336 від 28.03.2007р. З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що виникло на підстав кредитного договору між позивачем, як поручителем, та відповідачем укладено договір поруки №IFUOGK00000336/1. До Івано-Франківського міського суду банк звернувся із позовом про стягнення солідарно заборгованості з боржника-позичальника та поручителя. З матеріалів доданих до позову позивач дізнався про збільшення відсотків за кредитним договором, внаслідок чого збільшено зобов'язання позичальника та без відома позивача обсяг його відповідальності, як поручителя. Представник позивача просив позов задовольнити. Визнати поруку припиненою за договором поруки від 28.03.2007р. №IFUOGK00000336/1. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.03.2007р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №IFUOGK00000336, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 21800 доларів США для купівлі квартири, та на страхові платежі, в загальній сумі кредиту - 25 724 доларів США, зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами, з кінцевим строком погашення до 28.03.2027р. (а.с.7-9). З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що виникло на підстав кредитного договору від 28.03.2007р. між позивачем, як поручителем, та ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитором було укладено 28.03.2007р. договір поруки №IFUOGK00000336/1 (а.с.10). Згідно з умовами вищевказаного договору поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, як солідарний боржник (п.4), а особливостями цього договору в п.16 зазначено розмір кредиту - 25 724 доларів США, з кінцевим строком погашення до 28.03.2027р., зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами. А згідно п.13 сторони обумовили, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді шляхом укладення додаткової угоди. В судовому засіданні представник банку підтвердив, що зміни до договору поруки не сносилися. Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Як вбачається з матеріалів справи 31.12.2008р. банк листом повідомив позичальника про збільшення відсоткової ставки у зв'язку з зміною конюктури ринку грошових ресурсів в Україні (а.с.12). З метою дослідження підняття кредитором відсоткової ставки, судом оглянуто цивільну справу №344/10818/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, і розрахунку заборгованості встановлено підняття відсоткової ставки з 25.11.2008 року до 14.04% річних, та з 17.02.2015р. - 13.02% річних. Отже, дійсно з 12% річних відбулося двічі зміна в сторону збільшення відсоткової ставки, а відповідно обсяг відповідальності поручителя значно збільшено без його відома та згоди. Про заборгованість позичальника по кредитному договору, позивач дізнався з поданого до Івано-Франківського міського суду позову банку про стягнення солідарно заборгованості з боржника-позичальника та поручителя. За своєю правовою природою порука є зобов'язанням, у зв'язку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобов'язання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки. Так, згідно ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється т.ч. у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. В даних спірних правовідносинах є факт зміни зобов'язання відповідачем, без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності останнього. До даного висновку суд прийшов з врахуванням того, що як вже вище зазначалось, до договору поруки не було укладено будь-яких додаткових угод, згідно яких би було збільшено за згодою поручителя розмір процентної ставки з 12% річних, передбачених в договорі поруки та кредитному договорі на 14.04% річних, та 13.02% річних, та внаслідок чого обсяг його відповідальності. Як роз'яснено постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (п.22), відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Суд приходить також до висновку, що доводи відповідача про те, що в кредитному договорі передбачалась можливість зміни відсоткової ставки, а тому це є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, не є вірними і спростовується вищезазначеним. Припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду. За наявності спору, коли кредитор не визнає або заперечує факт припинення поруки на підставі закону, поручитель вправі звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права. Відповідно до ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК. Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі № 6-134цс12). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення. На підставі ст.ст. 16, 559 ЦК України,

Outcome: approved