Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Адвокат Доценко К.С. в інтересах [PERSON] , [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача про стягнення боргу в обґрунтування якого зазначив, що 10.11.2018 року позивач [PERSON] позичив [PERSON] кошти в розмірі 1000,00 євро, які останній зобов`язувався повернути до 30.06.2019 року, про що було складено розписку від 10.11.2018 року. 28.09.2018р. позивач [PERSON] позичила [PERSON] кошти і розмірі 5000,00 євро, які останній зобов`язувався повернути до 30.11.2018 року, про що було складено розписку від 28.09.2018 року. За час користування позикою відповідач жодного разу не виконав взяті на себе зобов`язання зі сплати заборгованості. У зв`язку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом тому позивачі змушені звернутися до суду. Просять стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 10.11.2018 р. в розмірі 27388,00 грн., з яких сума боргу складає 27220,00грн., що еквівалентно 1000,00 євро та 168,00 грн. 3% річних від простроченої заборгованості; стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 28.09.2018р. в розмірі 139310,00 грн., з яких сума боргу складає 136100,00 грн., що еквівалентно 5000,00 євро та 3210,00 грн. 3% річних від простроченої заборгованості; стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір 768,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн., стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1393,10 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.09.2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивачів уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 10.11.2018р. в розмірі 26387,84грн., з яких сума боргу складає 26020,00грн., що еквівалентно 1000,00 євро та 367,84 грн. 3% річних від простроченої заборгованості, що еквівалентно 14,14 євро та судовий збір у розмірі 768,40 грн; стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 28.09.2018р. в розмірі 134206,17грн., з яких сума боргу складає 130100,00грн., що еквівалентно 5000,00 євро та 4106,17 грн. 3% річних від простроченої заборгованості, що еквівалентно 157,80 євро та судовий збір у розмірі 1393,10 грн. В судове засідання позивачі та їх представник не з`явились, надали до суду заяву в якій уточнені позовні вимоги підтримали частково, просили не стягувати витрати на правову допомогу, в іншій частині позовних вимог просили їх задовольнити, розглянути справу без їх участі, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв, клопотань чи відзиву до суду не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, судом встановлені наступні обставини справи. Судом встановлено, що 10.11.2018 року [PERSON] позичив [PERSON] кошти в розмірі 1000,00 євро, які останній зобов`язувався повернути до 30.06.2019 року, про що було складено розписку від 10.11.2018 року. 28.09.2018р. [PERSON] позичила [PERSON] кошти в розмірі 5000,00 євро, які останній зобов`язувався повернути до 30.11.2018 року, про що було складено розписку від 28.09.2018 року. За час користування позикою відповідач жодного разу не виконав взяті на себе зобов`язання зі сплати заборгованості. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Отже за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів саме у борг. Отже у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України у Постанові від 18 січня 2017 року по цивільній справі №6-2789цс16 та у Постанові від 18 вересня 2013 року по цивільній справі №6-63цс13 висловив правову позицію, у якій зазначив, що, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В контексті даної правової норми обов`язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис позичальника, його уповноваженого представника, а факультативними - дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо. З цих підстав суд робить висновок про те, що представлена позивачем на підтвердження укладання договору позики між ним та відповідачем розписка позичальника, свідчить про виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики. Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами даного договору позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався, відповідно, повернути отримані кошти готівкою. Згідно з ч. 2 ст. 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У вказаних розписках від 10.11.2018 року, та від 28.09.2018 року до вказаного строку [PERSON] позичену суму коштів позивачам не повернув. Вимоги позивачів про повернення сум позики залишені відповідачем без задоволення. Отже, в розписці, виданій відповідачем позивачу, містяться дані про укладення договору позики, його умови, сума отриманих коштів, а також строк їх повернення. Відповідно до ст.625 ч.2 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд в своїй постанові від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 прийшов до висновку, що не дивлячись на те, що правовідносини між сторонами виникли не з порушення грошового зобов`язання, а з примусового виконання рішення суду, вони регулюються нормами ч.2 ст.625 ЦК України, а не законодавством про виконавче провадження. Згідно ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові №6-2168цс-15 від 30 березня 2016 року, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Судом встановлено, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачами, яке належним чином відповідачем не виконане, що дає підстави для стягнення на користь позивачів 3% річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору й вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту й інших вимог, які звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 536 ЦК України, також передбачає сплату процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №761/12665/14-ц від 04.07.2018 року (провадження №14-134цс-18) за змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом має бути визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті без визначення за офіційним курсом НБУ еквіваленту у національній валюті України, оскільки зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, може внести двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання і своєчасно не повернув борг, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати, оскільки позовні вимоги задоволені судом в повному обсязі.

Outcome: approved