Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

[PERSON] з урахуванням уточнених позовних вимог звернувся в суд з позовом до ДТГО «Львівська залізниця», в якому просить стягнути з останнього в свою користь 2 202,74 грн. - 3% річних від прострочення суми відшкодування моральної шкоди, та 56 622,00 грн. - інфляційних витрат за час прострочення виплати моральної шкоди, а всього 58 824, 74 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що 24 березня 2014 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участі вантажного автомобіля «ЗІЛ 5301», реєстраційний номер [NUMBER], [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження. Вироком Франківського районного суду м.Львова від 12.03.2015 року, який набрав законної сили, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, [PERSON], водія транспортного засобу, та задоволено цивільний позов до відповідача власника транспортного засобу про стягнення спричиненої позивачу моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. Зазначає, що вирок в частині відшкодування моральної шкоди, був виконаний відповідачем лише 24 липня 2015 року. Стверджує, що відповідач прострочив виконання вироку в частині відшкодування моральної шкоди позивачу на 134 дня, починаючи з 12 березня 2015 року (дня проголошення вироку) по 24 липня 2015 року. Зазначив, що на момент виконання вироку, загальний розмір моральної шкоди, що підлягав відшкодуванню відповідачем, з врахуванням індексу інфляції та 3% річних, складав 258 824,74 грн., з них 200 000,00 грн. - розмір моральної шкоди, 2 202,74 грн. - 3% річних від прострочення виплати суми відшкодування моральної шкоди та 56 622,00 грн. - інфляційні витрати за час прострочення виплати моральної шкоди. Оскільки сума моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн. відповідачем була сплачена, до виплати залишається сума у розмірі 58 824,74 грн., з яких 2 202,74 грн. - 3% річних від прострочення виплати суми відшкодування моральної шкоди та 56 622,00 грн. - інфляційні витрати за час прострочення виплати моральної шкоди. Просить позов задоволити. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили такий задоволити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, оскільки вважає, що виконання рішення суду прострочене не було, а відповідач в обґрунтування своїх позовних вимог не надав жодного належного та допустимого доказу, відтак у задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 березня 2014 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участі вантажного автомобіля «ЗІЛ 5301», реєстраційний номер [NUMBER], [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження. Вироком Франківського районного суду м.Львова від 12.03.2015 року визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України [PERSON] та задоволено цивільний позов до відповідача про стягнення спричиненої позивачу моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15.05.2015 року вирок Франківського районного суду м.Львова від 12.03.2015 року в частині призначення покарання було змінено, а в іншій частині залишено без змін. Вирок Франківського районного суду м.Львова від 12.03.2015 року набрав законної сили 15.05.2015 року. Постановою головного державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції [PERSON] ВП №48025737 від 07.07.2015 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №465/4660/14-к, виданим Франківським районним судом м.Львова 30.06.2015 року та боржнику надано строк до 14.07.2015 року для добровільної сплати. Встановлено, що згідно платіжного доручення №121 від 13.07.2015 року ДТГО «Львівська залізниця» сплатило [PERSON] моральну шкоду у розмірі 200000 гривень, тобто у строк, наданий виконавчою службою для самостійного виконання. Відповідно до ч.2 ст.25 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Слід зазначити, що відповідно до ч.3 та ч.4 ст.30 ЗУ «Про виконавче провадження» негайному виконанню підлягають рішення: про стягнення аліментів, заробітної плати в межах платежів, вирахуваних за один місяць, а також про стягнення усієї суми боргу за такими виплатами, якщо рішенням передбачено її негайне стягнення; про поновлення на роботі чи на попередній посаді незаконно звільненого або переведеного працівника; в інших випадках, якщо негайне виконання передбачено законом і про це зазначено у виконавчому документі. У разі, якщо рішення підлягає негайному виконанню, державний виконавець відкриває виконавче провадження не пізніше наступного робочого дня після надходження документів, зазначених у статті 17 цього Закону, і невідкладно розпочинає його примусове виконання. Згідно ч.1 ст.89 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не було порушено строк виплати моральної шкоди. Окрім того, відповідно до ч.ч.1, 2\~ст.509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися\~\~від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак, грошовим необхідно вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Статтею 626 ЦК України\~визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав чи обов'язків. Частиною 2\~ст.625 ЦК України\~передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням наведеного, положення\~ст.625 ЦК України\~регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених\~ст.11 ЦК України. Вказані норми передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, а в окремих випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. При цьому ч.3\~ст.11 ЦК України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень\~ст. 625 ЦК України\~у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено у\~ст.11 ЦК України, оскільки рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Крім того, відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія частини другої\~статті 625 ЦК України\~про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, а грошові зобов'язання між сторонами відсутні. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження прострочення відповідачем виплати моральної шкоди. Судові витрати у відповідності до ст.88 ЦПК України необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed