Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

[PERSON] (надалі - Позивач) звернулася до суду з вказаним позовом. Уточнивши свої позовні вимоги зазначила, що на праві приватної власності її рідному брату, [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . Після смерті якого, [INFO] відкрилась спадщина на 3/4 частини двокімнатної квартири за вказаною адресою, яка належала померлому: 1/2 частина - на підставі свідоцтва про право власності на житло, та 1/4 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті дружини [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 квітня 2015 року, Позивач - [PERSON] є спадкоємцем 3/4 частини квартири [ADDRESS] . Так, 1/4 частину квартири успадкувала після смерті [PERSON] її дочка - Відповідач 1 по справі [PERSON] . 21 серпня 2015 року, відповідач [PERSON] подарувала 1/4 частку квартири [ADDRESS] , своїй дочці [PERSON] - Відповідач 2 по справі Позивач вважає чинний правочин [PERSON] - Договір дарування від 21.08.2015 року 1/4 частки квартири фіктивним та недійсним, оскільки на момент укладання договору існував спір щодо вищезазначеної квартири та цивільна справа № 210/2236/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спадкового майна та визнання права власності на частину квартири. На підставі викладено, просить суд визнати фіктивним та недійсним договір дарування, укладений 21 серпня 2015 року між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуваною, відповідно до якого [PERSON] як дарувальник передає майно у приватну власність обдаровуваної [PERSON] , в виді 1/4 частини квартири [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за № 3435, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Наталією Іванівною. Сторони в судове засідання не викликались. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідачі направили на адресу суду відзив., відповідно до якого, з позовними вимогами не погоджуються. Вважають, що позивач пропустила строк позовної давності при звернені до суду. Крім того зазначають, що [PERSON] не є стороною договору дарування, тому не може просити суд визнати договір не дійсним та фіктивним, оскільки тільки ті особи, які вчинили правочин, можуть звернутися до суду з вказаним позовом. Усі майнові права Відповідача зареєстровані у відповідних інстанціях. Таким чином, враховуючи факт укладення та державної реєстрації договору дарування, а також вчинення дій стосовно усунення перешкод у користуванні подарованою часткою квартири, укладаючи оспорюваний договір дарування Відповідачі мали дійсні наміри щодо створення відповідних правових наслідків, а саме вступ Відповідача 2 до володіння та користування своєю часткою у квартірі. Отже, відсутні будь-які правові підстави вважати оспорюваний договір дарування фіктивним. Крім того, безпідставність позовних вимог Позивача у справі № 210/2236/15-ц про поділ спадкового майна, припинення права власності та визнання за нею права власності на 1/4 частки квартири встановлено рішеннями судів всіх інстанції, а тому підстави для визнання договору дарування фіктивним та недійсним відсутні. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 21 серпня 2015 року [PERSON] , як дарувальник та [PERSON] , як обдаровувана уклали договір дарування на підставі якого, [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняла у власність 1/4 частку квартири [ADDRESS] (а.с.51). Вказаний договір посвідчений 21.08.2015 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., а також зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 3435 (а.с. 51 зворот). Судом також встановлено, що у червні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спадкового майна та визнання права власності на 1/4 частину квартири, який в подальшому уточнила, пред`явивши позовні вимоги до [PERSON] про припинення права власності та визнання права власності на 1/4 частину квартири. У травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням і вселення в квартиру, посилаючись на те, що [PERSON] перешкоджає їй в користуванні належною їй 1/4 часткою в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 09 листопада 2016 року у справі № 210/2236/15-ц, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності та визнання права власності на 1/4 частину квартири. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області після набрання рішенням законної сили повернути [PERSON] сплачені нею на депозитний рахунок суду 30938,25 грн. Задоволено зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод користування житловим приміщенням і вселення в квартиру. Усунуто [PERSON] перешкоди у користуванні 1/4 часткою житлової квартири [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності, та вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2019 року рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 09 листопада 2016 року залишено без змін. Верховним судом 18 липня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2017 року залишено без змін. Отже згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Між тим, відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою для визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (стропами) вимог, які визначені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України); особа, яка вчиняє правочин. повинна мані необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч 2 ст. 203 Цивільного кодексу України); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 303 Цивільного кодексу України); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити інтересам їх їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України). Встановлено, що на момент підписання договору дарування від 21.08.2015 року дарувальник ( [PERSON] ) і обдарована ( [PERSON] ) були повнолітніми особами, які мали повний обсяг право- і дієздатності та мали волевиявлення на настання відповідних наслідків. Зазначене підтверджується положеннями самого договору, фактом його нотаріального посвідчення та вказівкою у ньому про те, що особи сторін і їх дієздатність перевірено. Спірний договір дарування нерухомого майна вчинено в нотаріальній формі, відповідно до вимог ст. 719 Цивільного кодексу України, зареєстрованого відповідно до вимог чинного законодавства, а об`єкт дарування, нерухоме майно, прийнято обдарованими. Об`єкт нерухомого майна, що передавався у дарунок [PERSON] належав [PERSON] на праві приватної власності па підставі свідоцтва про спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом 25.11.2014р. за № 4221, який є дійсним. На момент укладення спірного договору жодних обтяжень на відповідне майно не існувало та не було зареєстровано. Цей факт було перевірено нотаріусом під час посвідчення договору. Відповідно, [PERSON] мала право вільно розпоряджатися своїм майном, як власник, згідно ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України. Спірний договір містить всі істотні умови, що характерні для договорів дарування. Таким чином, під час укладення спірного договору було дотримано вимог чинного законодавства, у т.ч. щодо форми та змісту, відповідного типу правочину. Та обставина, що Відповідач 1 подарував Відповідачу 2 нерухоме майно під час розгляду у суді цивільної справи про припинення права власності та визнання права власності на 1/4 частину спірної квартири не несе за собою підстав для визнання правочину недійсним, оскільки не залежно від прийнятого судами рішення, Відповідач 1 володів своєю часткою на законних підставах, а саме на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке є дійсним та ніким не оспорюється. Як зазначено у п. 24 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Нерухоме майно, що є подарунком за спірним договором, юридично та фактично було передано [PERSON] . Остання користується відповідним майном що встановлено з письмового відзиву. Таким чином, оскільки дарунок за спірним договором було передано дарувальником і прийнято обдарованими та він використовувався [PERSON] впродовж останніх років, спірний договір не може бути визнаний недійсним з причин його фіктивності (не спрямованості на реальне настання обставин, обумовлених ним). Також слід зазначити, що предмет дарування на час укладення спірного договору не знаходився у заставі, не перебував під обтяженням, зареєстрованим на користь позивача, тощо Щодо предмета дарування відсутні будь-які судові рішення щодо звернення стягнення на нього на користь Позивача, визнання права власності на нього за позивачем, передачі його позивачу у власність тощо. Таким чином, Позивач [PERSON] не мала на момент укладення спірного договору дарування жодних прав на нерухоме майно, яке було предметом дарування. Оскільки права та законні інтереси [PERSON] не були порушені укладенням спірного договору, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. З приводу клопотання відповідачів про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц. З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю. Крім того, забезпечення позову, яким зупинено виконавче провадження по виконанню рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року у справі №210/2236/15-ц, провадження 2/210/205/16. Підлягає скасуванню в порядку ч. 9 ст. 158 ЦПК України, оскільки у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Згідно ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed