Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

[PERSON] Федорінв звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті, обґрунтовуючи свою заяву тим, що 18 січня 2019 року на непідконтрольній Україні території в м. Горлівка Донецької області померла її мати [PERSON]. Отримати свідоцтво про смерть у відділі записів актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, необхідний для здійснення реєстрації смерті. Встановити факт смерті матері заявнику необхідно для державної реєстрації смерті матері, отримання свідоцтва про смерть у відповідності до чинного законодавства України, отримання допомоги на поховання та невиплаченої пенсії за три місяці. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявилась, надавши до суду заяву, в якій повністю підтримала свої вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених вище. Судове засідання просила провести за її відсутності. Представник заінтересованої особи Купянського міськрайонного\~відділу ДРАЦС ГТУЮ у\~Харківській області [PERSON] в судовове засідання не зявилася, надавши до суду заяву, в якій не заперечувала проти задоволення заяви [PERSON], просила розглянути справу без її участі. Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про народження заявника серії І-ВЛ № 551066 від 17 квітня 2019 року, її батьками значаться: батько [PERSON], мати [PERSON]. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 00022651045 від 17 квітня 2019 року, виданого Купянським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, підтверджене дошлюбне прізвище заявника [PERSON], а після укладення шлюбу [PERSON]. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії ІІ-ВО № 499616 від 25 травня 1978 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], прізвище заявника змінене на «Бабута». Відповідно до свідоцтва про смерть № 125583 від 19 січня 2019 року, виданого так званим «Калининским отделом записи актов гражданского состояния г. Горловка Государственной [PERSON] Министерства юстиции Донецкой Народной Республики», [PERSON], [INFO], померла 18 січня 2019 року, про що зроблено відповідний запис № 107. Згідно з довідкою про причину смерті № 191 [PERSON] померла 18 січня 2019 року у віці 90 років за причини гострої серцево-судинної недостатності, атеросклеротичного коронарокардіосклерозу. Відповідно до «Договора-заявки № 88 от Ритуальных услуг «Скорбь» ФЛП [PERSON] А.», померла [PERSON] похована 20.01.2019 р. на кладовищі «Октябрь». Факт смерті [PERSON] також підтверджено двома фотокартками з місця поховання та фотокарткою назви цвинтаря. Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даному випадку є рішення суду про встановлення факту смерті факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Згідно з\~положеннями\~п.\~2\~ч.\~1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», м. Стаханов входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є зокрема, законність, рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Факт смерті\~та поховання\~[PERSON] 18\~січня 2019\~року в\~м.\~Горлівка Донецької\~області,\~крім\~зазначених вище документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, підтверджується також фото з кладовища, наданим заявником. У звязку з тим, що смерть [PERSON] настала в м. Горлівка, на території якого нині жодний орган державної влади України не працює та проходить операція обєднаних сил, суд погоджується з тим, що отримати свідоцтво про смерть, встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України, є неможливим. Однак, відповідно до статей\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Беручи до\~уваги викладене,\~суд вважає\~за можливе\~застосувати названі\~загальні принципи\~(«Намібійські\~винятки»),\~сформульовані\~в рішеннях\~Міжнародного\~суду ООН\~та\~Європейського суду\~з прав\~людини,\~в\~контексті оцінки\~документів про\~смерть особи\~(довідка\~про причину\~смерті,\~свідоцтво\~про\~смерть,\~свідоцтво\~про\~поховання),\~виданих\~закладами,\~що\~знаходяться на\~окупованій території,\~як доказів,\~і,\~враховуючи,\~\~що реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті [PERSON] неможлива, приходить до висновку, що факт смерті [PERSON], яка настала 18 січня 2019 року на тимчасово окупованій території України - у м. Горлівка Донецької області, є доведеним та підлягає встановленню, а тому вимоги заявника підлягають задволенню. Встановлення даного факту необхідно заявнику [PERSON] для державної реєстрації смерті матері, отримання відповідного свідоцтва про смерть у відповідності до чинного законодавства України, отримання допомоги на поховання та невиплаченої пенсії за три місяці. На підставі ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved