Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) в січні 2016 року звернулася до Олександрійської міської ради (надалі відповідач) про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, що залишилось після смерті її батька - [PERSON], який помер [INFO], мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті батька, крім іншого, залишилось спадкове майно, а саме частка у власності на квартиру [ADDRESS]. Від спадщини вона не відмовляється, будучи єдиним спадкоємцем, однак за її зверненням до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини їй було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину на частку цієї квартири, через відсутність реєстрації правовстановлюючого документу на квартиру, яку її батько [PERSON], який помер [INFO], успадкував свою частку квартири згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 вересня 2007 року (зареєстровано в реєстрі № 1415) після смерті його батька [PERSON], який помер [INFO], однак не зареєстрував в Олександрійському МБТІ, про що свідчить письмова відмова нотаріуса від 17 вересня 2015 року. Зважаючи на викладене вона змушена звертатися до суду та просить суд визнати за нею право власності на частку спадкового майна. В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягала, посилаючись на викладенні обставини, просить суд задовольнити позов повністю. Представник відповідача - Олександрійської міської ради, будучи належним чином повідомленим, до суду не з'явився, надавши до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 3-11, 14,15, 16, 22, 182, 328, 392, 1217, 1226, 1228, 1261, 1267, 1268, 1270-1275, 1296, 1299 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1261 ЦК України позивач є спадкоємцем першої черги спадкування за законом. Судом враховано, що відповідно до ст. 1268 ЦК України позивач є спадкоємцем за законом після смерті спадкодавця і вона є такою, що прийняла спадщину, оскільки після відкриття спадщини позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується письмовою відмовою нотаріуса. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON], її батьком в свідоцтві про народження вказано [PERSON] петровича. Судом також встановлено, що [INFO] у віці 47 років батько позивача [PERSON] помер, що підтверджується копіями свідоцтв про народження позивача та про смерть. Після смерті батька залишилося спадкове майно, яке до цього часу позивачем не успадковане. Судом також встановлено, що за матеріалами спадкової справи №536-2014 спадкодавець за життя склав та посвідчив заповіт 21 травня 2008 року за яким на випадок своєї смерті розпорядився належним йому майном, а саме квартиру [ADDRESS] заповідав [PERSON] та [PERSON]. За заявою від 18 листопада 2014 року [PERSON] подала заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом після смерті спадкодавця. Нотаріусом 18 серпня 2015 року позивачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадщину, яка складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3, 9310 га. (зареєстровано в реєстрі за № 2-819). Судом встановлено, що померлий [PERSON] мав право на 1/3 частку квартири № 67 загальною площею 44,7 кв. м., що по [ADDRESS], яка належала відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 вересня 2007 року після смерті його батька [PERSON], який помер [INFO] (зареєстровано в реєстрі за №1415), однак відсутня правова реєстрація частки цієї квартири в Олександрійському МБТІ за померлим. Звернення до суду свідчить про те, що позивач від спадщини не відмовляється, що дає суду підстави для того, щоб визнати її єдиним спадкоємцем за законом на спадкове майно, що раніше належало її матері. Інші спадкоємці до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались. Про те, що саме спадкодавець [PERSON] володів 1/3 часткою квартири [ADDRESS] свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 вересня 2007 року (зареєстровано в реєстрі № 1415) після смерті його батька [PERSON], який помер [INFO], яке в подальшому не було зареєстроване в Олександрійському МБТІ. Оціночна вартість вказаної частини квартири складає 121 205 грн., що підтверджується експертним висновком про вартість частини нерухомості від 23 листопада 2015 року (1/3 частка складає 40 402 грн.) та відповідно до цієї суми був сплачений судовий сбір позивачем при зверненні до суду. Зазначені обставини вказують на те, що відповідно до вимог ст.ст. 181, 392 ЦК України та відповідно до вимог ст. ст. 1217-1222 ЦК України є наявним право позивача про визнання за нею права власності на спадкове нерухоме майно, на котре, як установлено судом було нотаріусом було видано спадкодавцю свідоцтво про право на спадщину за законом, яке не було зареєстрованим в Олександрійському МБТІ. Викладене є підставою для того, щоб встановити право власності позивача в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Суд також приймає до уваги, що після смерті батька позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на частку квартири не може через відсутність реєстрації правовстановлюючого документу на квартиру, про що свідчить постанова нотаріуса від 17 вересня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Суд дійшов висновку, що факт не дооформлення спадкодавцем у встановленому порядку права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] не є перешкодою для визнання права власності на частину вказаної квартири за позивачем в порядку спадкування за заповітом. Встановлені судом обставини є підставою для суду визнати за позивачем права власності за заповітом на спадщину, що залишилося після смерті спадкодавця [PERSON], який помер [INFO]. Судові витрати суд відносить на рахунок позивача. Враховуючи викладені обставини та

Outcome: approved