Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 2015 року між банком та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві [PERSON] підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 14 січня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 22 929 грн 18 коп., з яких: 13 102 грн 52 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 2 320 грн 89 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 068 грн 06 коп. - штраф (процентна складова). Ураховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором від 06 жовтня 2015 року у розмірі 22 929 грн 18 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 20 лютого 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до частини п`ятої статті 279 ЦПК України. У квітні 2019 року від представника [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що дійсно відповідач отримав кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. [PERSON] користувався картковим рахунком, у тому числі з використанням кредитних коштів у незначній сумі до 02 грудня 2016 року. Після звернення банком до суду з позовом про стягнення заборгованості, відповідачу стало відомо, що 15 квітня 2018 року з його картки через систему Приват-24, створено інтернет картки на його ім`я та через банкомат, який знаходиться по пр. Гагаріна, 47б у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, знято грошові кошти. Оператор його мобільного номера повідомив йому, що пакет телекомунікаційних послуг за номером [NUMBER] було припинено, а потім перевипущено картку та 15 квітня 2018 року продано. 22 березня 2019 року [PERSON] звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 190 КК України. Як користувач картки своїми діями чи бездіяльністю [PERSON] не сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, списання грошових коштів з карткових рахунків відповідача відбулося не за його розпорядженням. Просить відмовити у задоволенні позову. 22 травня 2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзива на позовну заяву, у якій зазначено, що відповідач не звертався до банку із дорученням про постанову картки у стоп-лист. Відповідальність за операції з карткою несе відповідач. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В від 17 липня 2020 року постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання у справі. Відповідно до пункту 2 прохальної частини позовної заяви, у разі неявки в судове засідання відповідача, АТ КБ «Приватбанк» не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом. У судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення відповідача та його представника, свідків судом встановлено наступне. 06 жовтня 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а. с. 5). До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: www.privatbank.ua/terms (а. с. 6-21). Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт зобов`язується належним чином виконувати зобов`язання, визначені цим розділом Умов та Правил, та розділом Умов та Правил про надання відповідної послуги, до якого Клієнт приєднався шляхом підписання Заяви про приєднання. Відповідач взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконує. Станом на станом на 14 січня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 22 929 грн 18 коп., з яких: 13 102 грн 52 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 2 320 грн 89 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 068 грн 06 коп. - штраф (процентна складова) (а. с. 4). Із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що за заявою [PERSON] 26 березня 2019 року внесено відомості до ЄРДР за № 12019100090003058 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України (а. с. 49). Із листа товариства з обмеженою відповідальність «Лайфселл» від 24 лютого 2020 року № 00017вк вбачається, що до 08 січня 2018 року абонентський номер [NUMBER] обслуговувався на умовах контрактного підключення та був зареєстрований за [PERSON] . З 15 квітня 2018 року по 15 квітня 2019 року телекомунікаційні послуги за вказаним номером надавались без укладення письмового договору, що унеможливлює його належності до певних юридичних чи фізичних осіб (а. с. 84). Листом від 20 березня 2020 року АТ «ПриватБанк» повідомило [PERSON] про те, що кредитна заборгованість по кредитному договору від 06 жовтня 2015 року утворилась у результаті переказу 15 квітня 2018 року грошових коштів у сумі 14 002 грн через IVR меню (а. с. 97). Із листа АТ «ПриватБанк» від 27 серпня 2020 року вбачається, що 15 квітня 2018 року о 11:09:16 відбулося зняття готівки у банкоматі без картки з карти № [NUMBER] у розмірі 14 162 грн за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, пр. Гагаріна, 47Б, (ТК Варус). Фото з банкомату відсутнє, оскільки кошти знімались без картки (а. с. 105). З довідки АТ «ПриватБанк» вбачається, що між позивачем та [PERSON] був укладений договір за яким було надано дві карти: № [NUMBER] , (дата відкриття 06 жовтня 2015 року, термін дії березень 2019 року) та № [NUMBER] (дата відкриття 16 березня 2019 року, термін дії лютий 2023 року) (а. с. 109). Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявленіпозовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У частині першій статті 207 ЦК України зазначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Згідно зі статтею 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) та від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) підтримав заначену правову позицію. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Відповідно до частини першої - третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини сьомої статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. З урахуванням наведеного, встановивши, що [PERSON] як користувач картки своїми діями чи бездіяльністю не сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, списання грошових коштів з його карткового рахунку відбулося не за його розпорядженням, останній повідомив банк про факт незаконного списання грошових коштів з його карткового рахунку та звернувся до правоохоронних органів та ураховуючи наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Таким чином, наявний у матеріалах справи договір про надання правової допомоги від 25 березня 2019 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Бубенок В. Г., попередній розрахунок судових витрат, квитанції до прибуткового касового ордера від 03 квітня 2019 року та від 16 вересня 2020 року, з яких вбачається що [PERSON] здійснив оплату послуг адвоката на загальну суму 11 000 грн, а також ураховуючи складність справи, тривалість її розгляду, кількість учасників справи суд вважає, що є підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, який підтверджений документально. На підставі статей 12, 13, 17, 19, 76-81, 83, 89, 141, 235, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: approved