Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

[PERSON] у березні 2016 року звернулась до суду з позовом до ДЗ Вузлова поліклініка ст.Житомир Південно-західної залізниці та просить стягнути з відповідача заборгованість із невиплаченої заробітної плати з 01.01.2015 по 27.03.2015 в сумі 6 740, 69 грн., повний розрахунок згідно ст.ст. 116-117 КЗпП України та стягнути моральну шкоду в сумі 2000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що з 03.10.2001 року по 27.03.2015 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді медсестри цехової лікарської дільниці, однак, при звільненні та видачі трудової книжки з нею не було проведено повного розрахунку. Такими діями відповідача їй завдано також моральної шкоди, яку оцінює в 2000 грн. Позивач у судове засідання не зявилася, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с. 25). Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, однак будь-яких заяв, клопотань до суду не подав, про причини неявки суд не повідомив (а.с. 19-20, 21-22, 26-27). Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ч. 4 ст.169, ст. 224 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права і взаємовідносини сторін, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що даний позов підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, між позивачем як працівником та відповідачем як роботодавцем існували трудові правовідносини, які регулюються законодавством про оплату праці, що грунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, Закону України Про оплату праці, Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та інших актів законодавства України. Статтею 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1 ст.1 Закону України Про оплату праці заробітна плата - це винагорода обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до вимог ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого їм органу належних звільненому працівникові сум, підприємство повинно виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку. Як вбачається з копії трудової книжки, [PERSON] з 03.10.2001 була прийнята на роботу на посаду виробничого терапевта в ДЗ Вузлова поліклініка ст.Житомир Південно-західної залізниці та звільнена з роботи по переводу з 27.03.2015 року (а.с. 9). Заборгованість по заробітній платі Державного закладу Вузлова поліклініка ст.Житомир Південно-західної залізниці перед [PERSON] відповідно до довідки Державного закладу Вузлова поліклініка ст.Житомир Південно-західної залізниці №49 від 27.03.2015 р. становить 6 740 грн. 69 коп. (а.с. 11). Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 6740 грн. 69 коп. заборгованості по заробітній платі підлягає задоволенню. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає доведеними обставини, що внаслідок невиплати відповідачем належних позивачу сум відбулося порушення його трудових прав, внаслідок чого остання була позбавлена можливості отримати належну їй заробітну плату, інші виплати та розпорядження ними на власний розсуд, що призвели до моральних страждань та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд, виходячи з принципів розумності і справедливості, вважає за можливе заявлені вимоги щодо відшкодування завданої моральної шкоди задовольнити частково, а саме у розмірі 500 грн. Разом з тим суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги щодо проведення повного розрахунку згідно ст.ст. 116-117 КЗпП України, оскільки будь-яких вимог про стягнення коштів на підставі зазначених норм позивачем не заявлено, а тому суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору в силу п. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, з відповідача Державного закладу Вузлова поліклініка станції Житомир Південно-західної залізниці на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги майнового характеру в сумі 1378 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial