Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

[PERSON] через представника - адвоката Чумак І.М. звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 30 червня 2018 року під час виконання трудових обов`язків гірника очисного забою з ним трапився нещасний випадок на виробництві, а саме був травмований шляхом притиснення перекриттям знятої з розпору секції. Внаслідок цього отримав тяжкі травми тіла: закриту хребетну спинномозкову травму, перелом вивих Т12-Л1 хребця, порушення функції тазових органів, закриту травму грудної клітини тощо. Внаслідок травмування отримав інвалідність першої «А» групи, тому звільнений 02 листопада 2018 року з підприємства за станом здоров`я. Довідкою МСЕК від 30.10.2018р. йому за наслідками медичного огляду встановлено 100% втрати професійної працездатності. Позивач вважає, що внаслідок отриманої травми йому були заподіяні, насамперед, фізичний біль, а також душевні страждання. Мотивує останні тим, що наслідки травми мають невиліковний характер, у зв`язку з якими позивач стверджує, що порушена його нормальна життєдіяльність, тривалий час лікувався, і продовжує на теперішній час проходити курси з лікування. Постійно вживає ліки. Потребує постійного стороннього догляду, і сім`я вимушена нести витрати на лікування і реабілітацію. На теперішній час працювати невзмозі, не може виконувати також будь-яку роботу у побуті. За станом здоров`я він не зможе ніколи працювати на підприємстві, таким чином матеріально забезпечувати свою родину, хоча має доньку-студентку і малолітнього сина. Відчуває себе неповноцінною людиною. Згідно уточнених позовних вимог, моральну шкоду позивач оцінює у 1 млн. грн., яку просить стягнути з відповідача. Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування цього посилається на те, що що вини відповідача у завданні моральної шкоди немає, оскільки є вина певної встановленої особи у заподіянні травми [PERSON] , як і вина останнього. Вважають, що завдання моральної шкоди саме відповідачем позивачем не підтверджено жодними доказами. Заявлений розмір такої шкоди до стягнення суттєво завищено. Позивачем не додано до позовної заяви висновків медичних установ про встановлення факту завдання йому моральної шкоди та розміру такої. За клопотанням представника відповідача 23.10.2020р. судом ухвалено розглядати цивільну справу за правилами загального позовного провадження. У зв`язку із оскарженням до суду підприємством ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» актів за формою Н-1 та Н-5 від 31.07.2018р. за фактом травмування [PERSON] і відкриттям судового провадження за цим позовом, ухвалою Добропільського міськрайонного суду від 16.12.2019р. провадження за позовом [PERSON] , поданим його представником, до ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» про відшкодування моральної шкоди, було зупинено до набрання законної сили рішенням суду у вищевказаній справі. Поновлено провадження у цій справі ухвалою суду від 17.09.2020р. (а.с.116) Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів, викладених у позовній заяві, та просила заявлені вимоги задовольнити. Представник відповідача ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» в судовому засіданні не погодився із заявленими вимогами та просив відмовити у їх задоволенні повністю. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав, навівши суду обставини травмування позивача. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, позицію третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню з таких підстав: В судовому засіданні встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював на «Шахті «Алмазна» Виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля», що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] 02.11.2018 року останній був звільнений з ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» за п.2 ст.40 КЗпП України за станом здоров`я (а.с.31-35). За час роботи на підприємстві відповідача за наслідками нещасного випадку на виробництві позивач отримав трудове каліцтво. Даний факт підтверджується актом за формою Н-5 проведення розслідування нещасного випадку (аварії) від 31.07.2018р., що стався 30.06.2018р. о 12:30 годині із гірником очисного забою [PERSON] , 1976 р.н. (а.с.8-12), а також актом №15 за формою Н-1 від 31.07.2018р. про нещасний випадок на виробництві (а.с.14-16). Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги №067280 від 30.10.2018 року за наслідками первинного огляду встановлено, що [PERSON] через отримане трудове каліцтво 30.06.2018р. отримав першу «А» групу інвалідності із втратою 100% професійної працездатності (а.с.21). За висновками цього МСЕК, [PERSON] потребує постійного стороннього догляду (а.с.21). Згідно до ч.3 ст.43 Конституції України, кожному гарантується основним Законом держави право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до ч.2 ст.153 Кодексу законів про працю України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 цього Кодексу передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. У судовому засіданні достовірно встановлено, що шкоду здоров`ю внаслідок трудового каліцтва [PERSON] заподіяно з вини відповідача, що підтверджується актом за формою Н-5 проведення розслідування нещасного випадку (аварії) від 31.07.2018р., що стався 30.06.2018р. о 12:30 годині із гірником очисного забою [PERSON] , 1976 р.н. (а.с.8-12), а також актом №15 за формою Н-1 від 31.07.2018р. про нещасний випадок на виробництві (а.с.14-16), а також первинним і повторним висновками МСЕК від 30.10.2018р. та від 02.07.2020р. (а.с. 21, 191) Дані акти були оскаржені відповідачем в судовому порядку. Так, рішенням Добропільського міськрайонного суду від 18.12.2019р. у задоволенні позовних вимог ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» про скасування актів за формою Н-1 та Н-5 від 31.07.2018р. у зв`язку із пов`язаністю нещасного випадку, а саме травмування [PERSON] , з виробництвом, було відмовлено (а.с.182-184) Постановою Донецького апеляційного суду від 01.09.2020р. апеляційну скаргу ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» залишено без задоволення, рішення місцевого суду залишено без змін (а.с.185-187) Ухвалою Верховного Суду від 21.10.2020р. у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою підприємства ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» на рішення Добропільського міськрайсуду від 18.12.2019р. та постанову Донецького апеляційного суду від 01.09.2020р. - відмовлено (а.с.192-195) Вищевказане свідчить про те, що роботодавець ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» під час роботи позивача допустив експлуатацію несправного гірничошахтного обладнання, не забезпечив безпечного ведення робіт, що спричинило травмування на робочому місці гірника [PERSON] , що є порушенням ст.153 КЗпП та ст.13 Закону України «Про охорону праці». За наслідками нещасного випадку [PERSON] згідно первинного епікрізу історії хвороби (а.с.23) отримав тяжкі травми, зокрема: забій поперекового відділу хребта важкого ступеню, з явищами повної нижньої параплегії та повної анестезії на рівні тазу та нижніх кінцівок, відкритий багатоуламковий внутрішньо-суглобовий перелом лівої променевої кістки, у типовому місці, зі зміщенням, забита рана н/з лівого плеча. В ході лікування (епікриз №4875 від 03.09.2018р.) встановлено такий д-з: закрита хребетна спинномозкова травма, перелом вивих Т12-Л1 хребця, порушення функції тазових органів, невірно зрощений відкритий перелом дистального метафазу променевої кістки, зі зміщенням, закрита травма грудної клітини, множинні переломи 5-го, 10-го ребер зліва, лівобічний гемо пневмоторакс, стан після дренування плевральної порожнини зліва (а.с. 17) Суд переконаний, що зазначені важкі травми безсумнівно завдали, і по теперішній час спричиняють позивачу фізичного болю та душевних страждань, які виникли з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника безпечних умов праці відповідно до нормативно-правових актів. Внаслідок трудового каліцтва позивачу безсумнівно завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу тяжкого травмування, втрати назавжди здоров`я, відповідним погіршенням життєвих умов, що безсумнівно потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як встановлено судом та підтверджується медичними документами, дослідженими в судовому засіданні, внаслідок отриманих травм позивач вимушений періодично проходити лікування, що підтверджено відповідними документами - виписками з історії хвороб (а.с.17, 19, 20, 22, 23), які мають відношення до справи, постійно потрібно приймати ліки, не має можливості працювати, вести звичний спосіб життя, через отримане каліцтво за станом здоров`я особу звільнено, тобто він втратив високооплачувану роботу, став калікою. Такі обставини в сукупності певно викликають моральні страждання, які тривають значний час. Отже, позивач внаслідок втрати 100% професійної працездатності позбавлений можливості щодо реалізації своїх звичок та бажань, непоправне ушкодження його здоров`я призвело до негативних наслідків морального характеру, що потребує додаткових зусиль для організації його життя. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України № 5 від 25.05.2001 року) заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 Цивільного кодексу України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Згідно ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами наявності факту заподіяння позивачу моральної шкоди є акти про розслідування причин нещасного випадку на виробництві, рішення МСЕК про встановлення позивачу втрати працездатності та встановлення першої «А» групи інвалідності, медичні документи, які підтверджують тривалість і необхідність лікування у зв`язку з травмуванням. Суд вважає доведеним факт заподіяння моральної шкоди, так як пунктом 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 визначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні страждання. З урахуванням норм діючого законодавства з охорони праці, вимоги яких порушено посадовими особами відповідача, що потягло травмування позивача, і наявних у справі вищевказаних доказів, суд знаходить доведеним той факт, що саме з вини підприємства відповідача заподіяно шкоду здоров`ю позивача, що є підставою для задоволення позову. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує особливі характер і тяжкість отриманих позивачем травм, ступінь повної втрати ним на 100% професійної працездатності, тривалість розладу його здоров`я, невиліковність, потреба в постійному сторонньому догляді, вимушеність звільнення з роботи через стан свого здоров`я, а також що отримане каліцтво не дозволить особі в майбутньому працювати на вугільному підприємстві на високооплачуваній роботі, та те, що на утриманні потерпілого залишилось двох дітей. Враховуючи наведене, об`єктивно оцінюючи всі обставини справи, в тому числі наявність вини самого працівника в травмуванні (а.с.11), який знаходився під знятою з розпору секцією, тобто у небезпечній зоні, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 200 тис. грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Заявлену суму до стягнення у 1 млн. грн. в порядку відшкодування моральної шкоди стягнути суд не находить можливим з причин завищення позовних вимог, оскільки така сума не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача з урахуванням всіх обставин справи та самого нещасного випадку. Доводи відповідача з приводу того, що позивач не надав обґрунтований розрахунок моральної шкоди, не представив медичні документи про встановлення факту завдання позивачу моральної шкоди та ступеню заподіяння моральної шкоди, не заслуговують на увагу, так як судом вище вже зазначалось, що пунктом 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004р. передбачено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Твердження представника відповідача про безпідставність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди за рахунок підприємства, оскільки наявна вина у заподіянні шкоди здоров`ю [PERSON] третьою особою [PERSON] суд вважає хибними при вирішенні позову, оскільки в даному випадку судом у справі розглядається питання про відповідальність за завдану моральну шкоду підприємством, яке здійснює свою діяльність через своїх працівників, які в даному випадку, діючи від імені ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля», порушили вимоги законодавства з охорони праці, що призвело до травмування позивача. Тому суд не приймає до уваги такі доводи відповідача. Щодо інших аргументів представника відповідача, то Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з наведеним, суд відхиляє всі інші доводи відповідача, обмежується вищенаведеним обґрунтуванням прийнятого рішення, без надання детальної відповіді на кожну з висловлених під час розгляду справи міркувань і позицій. Щодо стягнення суми моральної шкоди без утримання із позивача податку з доходів фізичних осіб, то ці вимоги не були ніяким чином обгрунтовані, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд на підставі ст.141 ЦПК України вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 153,68 грн.

Outcome: partial