Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] зіновійовича (надалі «Відповідач 1»), Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (надалі «Відповідач 2»), Прокуратури Івано-Франківської області (надалі «Відповідач 3»), третя особа Державна податкова інспекція в м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за [PERSON] права власності на: - нежитлове приміщення в цокольному поверсі загальною площею 49,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 26, - нежитлове приміщення №4 в цокольному поверсі блоку №2 загальною площею 60,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68, - нежитлові приміщення №2, №3, №4, №5 в цокольному поверсі загальною площею 39,4 кв.м, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Є Коновальця, буд. 146г, - нежитлове приміщення №8 в цокольному поверсі загальною площею, 25,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Є Коновальця, буд. 146г, - нежитлові приміщення №15, №16 в цокольному поверсі загальною площею 122,5 кв.м., що знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68, - нежитлові приміщення №12, №13, №18 в цокольному поверсі загальною площею 60,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68, - нежитлові приміщення №14, №17, №18а в цокольному поверсі загальною площею 141,0 кв.м., що знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68, - автомобіль марки BMW, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (рами, кузова) WBADT 21000GZ 03210, зареєстрований 25.12.2007 року; виключити з опису та звільнити з-під арешту: - нежитлове приміщення в цокольному поверсі загальною площею 49,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 26, - нежитлове приміщення №4 в цокольному поверсі блоку №2 загальною площею 60,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68, - нежитлові приміщення №2, №3, №4, №5 в цокольному поверсі загальною площею 39,4 кв.м, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Є Коновальця, буд. 146г, - нежитлове приміщення №8 в цокольному поверсі загальною площею, 25,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Є Коновальця, буд. 146г, - нежитлові приміщення №15, №16 в цокольному поверсі загальною площею 122,5 кв.м., що знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68, - нежитлові приміщення №12, №13, №18 в цокольному поверсі загальною площею 60,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68, - нежитлові приміщення №14, №17, №18а в цокольному поверсі загальною площею 141,0 кв.м., що знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68, - автомобіль марки BMW, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (рами, кузова) WBADT 21000GZ 03210, зареєстрований 25.12.2007 року; Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, як зазначив представник Позивача, під час зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] сторонами було набуто у власність ряд нерухомого та рухомого майна, яке [PERSON] вважає спільною сумісною власністю подружжя та просить поділити дане майно, збільшивши її частку в ньому, враховуючи наявність на її утриманні пятьох неповнолітніх дітей, які народилися у шлюбі з Позивачем, а також те, що на утримання дітей Відповідачем 1 аліменти на її користь не сплачуються. Враховуючи зазначене, Позивач, як співвласник майна, просить зняти накладений за вироком суду про конфіскацію майна [PERSON] арешт з частини майне, яке вона просить виділити їй за рішенням суду, як частка у праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідач 1 [PERSON] до суду не зявився, явку уповнвоаженого представника не забезпечив та подав заяву про розгляд справи без його участі та нотаріально завірену заяву про визнання позову [PERSON], оригінал якої міститься в матеріалах справи. Відповідачем 2 Івано-Франківським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, подано заяву про розгляд спарви без участі його уповноваженого представника. Представник Відповідача 3 Прокуратури Івано-Франківської області, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні. Зокрема, як зазначила представник Відповідача 3, станом на час розгляду даної цивільної справи майно, на яке Позивач просить визнати право власності, є конфіскованим за вироком суду, який набрав законної сили, а тому підстави для визнання права ввласності на це майно за [PERSON] відсутні. Третя особа Державна податкова інспекція в м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, явку уповноваженого представника не забезпечила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення представника Позивача представника прокуратури, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до Свідоцтва про шлюб (повторне) серія І-НМ №127890 від 15 січня 2014 року (а.с.4) [PERSON] та [PERSON] з 28 вересня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року, яке набрало законної сили 01 березня 2016 року. За час перебування у шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON], [INFO] (а.с. 17-18); [PERSON], [INFO] (а.с.19); [PERSON], [INFO] (а.с.20); [PERSON], [INFO] (а.с.21); [PERSON], [INFO] (а.с.22). Відповідно до Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року, яке набрало законної сили 01 березня 2016 року, після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], залишено проживати з матірю [PERSON]. Як встановлено Судом із пояснень сторін, за час перебування в шлюбі сторонами придбано наступне майно: - нежитлове приміщення в цокольному поверсі загальною площею 49,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 26 (належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 07.12.2006 року, виданого Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради), - нежитлове приміщення №4 в цокольному поверсі блоку №2 загальною площею 60,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68 (належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 02.09.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради), - нежитлові приміщення №2, №3, №4, №5 в цокольному поверсі загальною площею 39,4 кв.м, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Є Коновальця, буд. 146г (належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 10.10.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради), - нежитлове приміщення №6, №7, №8, №9, №10, №11, №12, №13, №14, №15, №16, №17, №18, №19, №20, №21 в цокольному поверсі загальною площею, 132,8 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Є Коновальця, буд. 146г (належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 10.10.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради), - нежитлові приміщення №15, №16 в цокольному поверсі загальною площею 122,5 кв.м., що знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68 (належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 08.10.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради), - нежитлові приміщення №12, №13, №18 в цокольному поверсі загальною площею 60,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68 (належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 08.10.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради), - нежитлові приміщення №14, №17, №18а в цокольному поверсі загальною площею 141,0 кв.м., що знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68 (належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 08.10.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради), - автомобіль марки BMW, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (рами, кузова) WBADT 21000GZ 03210, зареєстрований 25.12.2007 року; - земельна ділянка сільськогосподарського призначення, реєстровий номер 010729400568 площею 0,0153 га за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Пасічна, земельна ділянка 7; - земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,05 га за адресою: с. Гута, урочище «Озвори» Богородчанського району Івано-Франківської області; - земельна ділянка сільськогосподарського призначення, реєстровий номер 010729400569 площею 0,0547 га за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Глінки, земельна ділянка 4; - інше рухоме майно. Посилаючись на те, що вищевказане майно було придбано сторонами за час перебування у шлюбі, за спільні грошові кошти, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом поділ даного майна спільного майна подружжя, в тому числі просила збільшити її частку при поділі з огляду на наведені в позовній заяві обставини. Так, відповідно до частин 3,4 статті 368 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (надалі «СК України») майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частини 1-3 статті 61 СК України). Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України закріплено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (часини 1,2 статті 69 СК України). Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено статтею 71 СК України. Зокрема, згідно з частиною 1 статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох (пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Як зазначив Верховний Суд України в Постанові від 01 липня 2015 року при розгляді справи №6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Розглядаючи цивільну справу №6-801цс16, Верховний Суд України в Постанові від 07 вересня 2016 року зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. На підтвердження участі [PERSON] у спільному придбанні вищезазначеного майна, яке вона просить поділити як спільно нажите, її представником надано Суду Довідку Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 09 березня 2017 року №1926/10/09-15-13-01-02-13/9664, відповідно до якої [PERSON] перебуває на обліку в ДПІ в м. Івано-Франківську як фізична особа платник податків з 15 травня 2006 року. В період з 15.05.2006 року по 31.12.2012 року здійснювала діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності. Обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) згідно поданих звітів субєкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку склав: - 2006 р. 35 988,00 грн.; - 2007 р. 83 736,45 грн.; - 2008 р. 231 562,00 грн.; - 2009 р. 340 000,00 грн.; - 2010 р. 161 088,00 грн.; - 2011 р. 294 680,00 грн. Дохід згідно поданих податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи становить: - за 2012 р. 298 526,00 грн. З 01.01.2013 року по 31.12.2016 року здійснювала діяльність на загальній системі оподаткування, доходу не задекларовано. При цьому, як підтверджується матеріалами справи, майно, яке підлягає поділу за позовом [PERSON], придбавалося у 2006-2008 роках, тобто в період, коди Позивач займалася підприємницькою діяльністю та отримувала відповідний прибуток. Вищевказане свідчить про те, що [PERSON] брала участь у наповненні сімейного бюджету. При цьому, суд звертає увагу на те, що, подаючи заяву про визнання позову [PERSON], Відповідач 1 [PERSON] не заперечував проти характеру спільної сумісної власності майна, яке зазначено в позові [PERSON] як спільно нажите, та не посилався на придбання даного майна за його особисті кошти, що свідчить про відсутність у Суду правових підстав зясовувати чи встановлювати протилежне. За таких обставин на підставі матеріалів справи Судом встановлено, що відповідне майно, яке є предметом поділу, було придбано сторонами під час шлюбу та за спільні кошти сімї, що свідчить про те, що таке майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON]. Відтак, за встановленими сімейним законодавством правилами вказане майно підлягає поділу. Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В той же час, згідно з частиною 3 статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Посилаючись на вищевказану норму, Позивач просила збільшити її частку у спільному майні. Так, як встановлено Судом та підтверджується матеріалами справи, за час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилося пятеро дітей, які станом на час розгляду справи є неповнолітніми, та відповідно до рішення суду проживають разом з матірю. [PERSON] аліментів на утримання дітей не сплачує, докази на спростування чого в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, враховуючи вимоги частини 3 статті 70 СК України, та, зокрема, факт проживання пятьох неповнолітніх дітей з Позивачем та перебування на її утриманні, несплату Відповідачем 1 аліментів на утримання дітей, Суд дійшов висновку про те, що збільшення розміру частки [PERSON] у спільному майні подружжя, яке підлягає поділу, є обґрунтованим та відповідає принципу справедливості, як одній із засад цивільного законодавства. Суд також звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах сам по собі факт конфіскації спірного майна за вироком суду, винесеного стосовно [PERSON], не є підставою відмови в позові про поділ спільного майна подружжя за умови доведеності Позивачем підстав такого поділу. Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що вимоги Позивача про поділ майна із збільшенням її частки при такому поділі є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання за [PERSON] права власності на: - нежитлове приміщення в цокольному поверсі загальною площею 49,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 26, - нежитлове приміщення №4 в цокольному поверсі блоку №2 загальною площею 60,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68, - нежитлові приміщення №2, №3, №4, №5 в цокольному поверсі загальною площею 39,4 кв.м, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Є Коновальця, буд. 146г, - нежитлове приміщення №8 в цокольному поверсі загальною площею, 25,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Є Коновальця, буд. 146г, - нежитлові приміщення №15, №16 в цокольному поверсі загальною площею 122,5 кв.м., що знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68, - нежитлові приміщення №12, №13, №18 в цокольному поверсі загальною площею 60,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68, - нежитлові приміщення №14, №17, №18а в цокольному поверсі загальною площею 141,0 кв.м., що знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, буд. 68, - автомобіль марки BMW, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (рами, кузова) WBADT 21000GZ 03210, зареєстрований 25.12.2007 року. При такому варіанті поділу Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таким поділом порушуватимуться права [PERSON] або інших осіб. При цьому, Суд акцентує увагу на тому, що, збільшуючи частку [PERSON] у спільному майні подружжя, яке підлягає поділу, Суд, перш за все, виходить з інтересів малолітніх дітей, які перебувають на утриманні та проживають разом з [PERSON] Щодо позовної вимоги про зняття арешту з майна Суд звертає увагу на наступне. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 червня 2015 року у справі №344/6072/14-к помякшено [PERSON] покарання та призначено йому покарання за: ч. 2 ст. 190 КК України два роки обмеження волі; ч.3 ст. 368 КК України із застосуванням ст. 69 КК України чотири роки обмеження волі з позбавленням права обіймати виборчі посади в органах місцевого самоврядування та посади пов'язані із виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов'язків на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності строком на три роки з конфіскацією належного йому на праві власності майна. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим [PERSON] остаточно визначено покарання 4 роки обмеження волі з позбавленням права обіймати виборчі посади в органах місцевого самоврядування та посади пов'язані із виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов'язків на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності строком на три роки з конфіскацією належного йому на праві власності майна. При цьому, як встановлено Судом, на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №41339405 від 27 жовтня 2014 року все належне майно [PERSON] (в тому числі майно, яке є предметом поділу в даній цивільній справі) було описано та накладено на нього арешт, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо [PERSON] №61837208 від 21.06.2016 року (а.с.29-40). Посилаючись на те, що частина майна, на яке накладено арешт, є власністю [PERSON], Позивач, як власник даного майна звернулася до суду із позовною вимогою про зняття арешту з даного майна. Порядок зняття арешту з майна врегульовано статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній станом на час звернення до суду). Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Державний виконавець зобовязаний зняти арешт з рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Чинною станом на час розгляду справи статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено аналогічну норму, відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобовязаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути предявлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). За змістом пункту 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову одного з подружжя про зняття арешту з належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя судам необхідно враховувати, що відповідно до статей 60, 70 Сімейного кодексу України (далі СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи інтереси дітей або непрацездатних повнолітніх дітей, які з ним проживають, або інші обставини, що мають істотне значення за визначених законом умов, зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або ж витрачав його на шкоду інтересам сімї, то у такому разі його частка може бути зменшена. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, набуте кожним із подружжя під час їх окремого проживання після фактичного припинення шлюбних відносин, суд може визнати особистою приватною власністю кожного з них. Майно, набуте кожним із подружжя за час режиму окремого проживання, встановленого рішенням суду, не вважається набутим у шлюбі (частина друга статті 120 СК). Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділене суд визначає з урахуванням усього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом із цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису. Зазначені обставини згідно зі статтею 60 ЦПК зобовязана довести та сторона, яка посилається на них як на підставу своїх вимог чи заперечень, зокрема, поданням відповідних належних і допустимих доказів, заявленням клопотання про забезпечення позову з метою додаткового опису майна тощо. Згідно з пунктом 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у справах про зняття арешту з майна, що становить спільну сумісну власність членів сімї, частка боржника визначається відповідно до правил статті 357 ЦК. Виходячи із змісту частини четвертої статті 61 ЦПК, сама по собі вказівка у вироку суду про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію незалежно від підстав її застосування не позбавляє заінтересованих осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом предявлення позову в порядку цивільного судочинства. Якщо згідно з вироком підлягає конфіскації конкретне майно, що становить спільну сумісну власність подружжя, членів сімї, позови інших субєктів спільної сумісної власності про виключення з опису їх частки цього майна можуть бути задоволені за умови, що вартість іншого сумісного майна, яке залишилось, менша, ніж припадає на їх частку. У цьому випадку суду слід враховувати розяснення, надані у пункті 1 цієї постанови. Враховуючи вищевикладене, та, зокрема, те, що Судом задоволено позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею в порядку поділу спільного майна права власності на зазначене вище майно, суд, з метою захисту її права власності, яке відповідно до вимог закону є непорушним, дійшов висновку про наявність правових підстав для зняття арешту з такого майна. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, стягненню саме з [PERSON] (як особи, до якої фактично предявлено позовні вимоги про поділ майна) на користь [PERSON] підлягає сума судового збору в розмірі 4 685,20 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 368 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 63, 69, 71 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»), ст.ст. 59, 60 Закону України «Про виконавче провадження», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»,

Outcome: approved