Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) в жовтні 2015 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті його матері [PERSON], яка померла 13 листопада 2001 року залишилась спадщина, яка не була охоплена заповітом на земельну ділянку, площею 2 040 м. кв. в межах згідно із планом, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства, що розташована в м. Олександрія, вул. Кременчуцька, 314, Кіровоградської області, яка належала померлій відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, виданого їй 04 березня 1998 року. Він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом 10 вересня 2002 року на житловий будинок разом із господарськими будівлями, що розташований на земельній ділянці по вул. Кременчуцькій, 314 в м. Олександрія, однак змушений звертатись до суду із позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно, оскільки отримати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, по вул. Кременчуцькій, 314 в м. Олександрія, яка розташована біля будинку не може, про що свідчить постанова нотаріуса від 03 червня 2015 року. Зважаючи на викладене він змушений звертатися до суду щодо успадкування земельної ділянки. В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладенні обставини. Відповідач в судове засідання зявилася, не заперечує проти позову, оскільки такою була воля їх матері, коли вона заповідала будинок їй, а дачу її брату позивачу. Просить суд врахувати, що на час складання заповіту мати уже мала Державний акт на землю, однак про це в заповіті не вказано. Земельну ділянку біля будинку, який вона успадкувала після смерті матері вона приватизувала та розпорядилась спадщиною. Визнає, що мати, коли складала заповіт розпорядилась і будинками, і землею біля будинків. Згодом позивач подала до суду заяву в якій просить суд розглянути справу за її відсутності. Не заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та оцінивши досліджені докази у сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4-11, 15, 16, 22, 182, 328, 392, 657, 1261, 1216 1222, 1261, 1269, 1270-1275 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до вимог ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1261 ЦК України позивач є спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті матері. Відповідно до ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги по закону спадкують в рівних частках діти, чоловік (жінка) та батьки померлого. За змістом ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Суд приймає до уваги, що до відносин спадкування правила ЦК України (книга шоста Спадкове право, ст.ст. 1216-1308) застосовуються, якщо спадщина відкрилась після набрання ним чинності з 01 січня 2004 року, а також якщо спадщина відкрилась до цієї дати, але не була прийнята ніким із спадкоємців (пункти 1, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Враховуючи положення ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року та ст. ст. 1216, 1268 ЦК України судом встановлено, що заявник є спадкоємцем після смерті матері, оскільки він, маючи на руках оригінал Державного акту на право приватної власності на землю, виданий на імя спадкодавця прийняв спадщину, оскільки після відкриття спадщини звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та отримав свідоцтво про спадщину за заповітом на житловий будинок по вул. Кременчуцька, 314, в м. Олександрія, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Судом встановлено, що 13 листопада 2001 року у віці 65 років померла [PERSON] мати позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача та про смерть. Після її смерті залишилося спадкове майно земельна ділянка для обслуговування будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою м. Олександрія, Кіровоградської області по вул. Кременчуцька, 314, посвідчена Державним актом, яке до цього часу позивачем не успадковане. Судом також враховано, що за життя спадкодавцем 22 травня 2001 року було складено та посвідчено нотаріально заповіт, за яким спадкодавець розпорядилась спадковим майном (тільки житловими будинками) на користь своїх дітей позивача та відповідача. Суд приймає до уваги, що позивач своєчасно, після смерті спадкодавця звернувся до нотаріальної контори, однак позбавлений можливості у нотаріуса оформити спадкове майно на себе. Позивач з 17 липня 2001 року зареєстрований та фактично проживає за адресою [INFO]. Суд також приймає до уваги, що за матеріалами спадкової справи №388 позивач своєчасно (11 травня 2001 року), після смерті спадкодавця звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом та про видачу свідоцтва (зареєстровано в реєстрі за №517) та отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом 10 вересня 2002 року після смерті матері на житловий будинок та господарські будівлі, який розташований в м. Олександрія по вул. Кременчуцька, 314 (зареєстровано в реєстрі за №1369), однак він позбавлений можливості у нотаріуса оформити спадкове майно - земельну ділянку біля будинку по вул. Кременчуцька, 314, в м. Олександрія, про що нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 червня 2015 року. За матеріалами спадкової справи відповідач у справі [PERSON] в квітні 2001 року також звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері та 10 вересня 2002 року отримала свідоцтво на право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями по пров. Кармелюка №40 в м. Олександрія, Кіровоградської області (зареєстровано в реєстрі №1371). Суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року позивач є спадкоємцем після смерті матері і він є таким, що прийняв спадщину, оскільки звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Звернення до суду свідчить про те, що позивач від спадщини не відмовляється, що дає суду підстави для того, щоб визнати його спадкоємцем за законом на спадкове майно, яке раніше належало його матері. Оціночна вартість земельної ділянки відповідно даних Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі складає 137 660 грн. 56 коп., та відповідно до цієї суми і сплачений судовий збір позивачем при зверненні до суду. Зазначені обставини вказують на те, що відповідно до вимог ст. ст. 182, 392 ЦК України та відповідно до вимог ст. ст. 1217-1222 ЦК України є наявним право позивача про визнання за ним права власності на спадкове майно, а саме на земельну ділянку, на яку, як установлено судом на імя померлої в березні 1998 року було видано Державний акт на право приватної власності на землю на земельну ділянку, площею 2 040 м. кв. в межах згідно із планом, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства, що розташована в м. Олександрія, вул. Кременчуцька, 314, Кіровоградської області. Викладене є підставою для суду встановити право власності позивача за законом на спадщину, що залишилося після смерті спадкодавця. Враховуючи викладені обставини та

Outcome: approved