Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

[PERSON] , звертаючись з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , просила суд: «Визнати недійсним Договір позики за №(б/н) від 17 січня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. Визнати недійсним Договір іпотеки №41 від 17 січня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. Визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за Договором іпотеки, серія та номер: 300, виданий 03 березня 2020 року, видавник пн кмно [PERSON] , за яким громадянин України [PERSON] передає свої права та обов`язки громадянину України [PERSON] . Визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за Договором іпотеки, серія та номер:374, виданий 04 березня 2020 року, видавник пн кмно [PERSON] , за яким громадянин України [PERSON] передає свої права та обов`язки громадянину України [PERSON] », що є предметом позову. 09 липня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 09 липня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 09 липня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про часткове задоволення заяви [PERSON] про витребування доказів. Зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка Миколу Олександровича надати суду наступні документи: належним чином завірено копію матеріалів нотаріальної справи щодо Договору позики за № б/н від 17 січня 2020 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] на загальну суму основного зобов`язання - 1 445 538,00 грн; належним чином завірено копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення Договору іпотеки № 41 укладеним між [PERSON] та [PERSON] за яким, передається в іпотеку [PERSON] , нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 115,5 кв.м., житловою площею 63,8 кв.м.; належним чином завірено копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення Договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 03 березня 2020 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; належним чином завірено копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення Договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 04 березня 2020 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] . 05 серпня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, яка подана представником позивача - адвокатом Андрієнко Т.Є. та оголошена в судовому засіданні 05 серпня 2020 року. 28 вересня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Згідно з частин 1-2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 18 листопада 2020 року представник відповідача - адвокат Гурез Іванна Олександрівна подала письмові пояснення з викладенням своїх міркувань щодо предмету позову, та зазначила, що перед посвідчення спірних правочинів приватним нотаріусом встановлено, що вказана квартира належить позивачу на підставі Договору купівлі-продажу від 05 квітня 2006 року, перевірено наявні в оригіналах правовстановлюючі документи на квартиру та сторони правочину ознайомленні з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, відповідач вважає, що позивач з метою уникнення відповідальності за Договором позики від 17 січня 2020 року та Договором іпотеки № 41 від 17 січня 2020 року, було надано нотаріусу відмінну редакцію Договору купівлі-продажу від 05 квітня 2006 року та паспорт громадянки [PERSON] 30 листопада 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про часткове задоволення заяви представника позивача [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17 січня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О., зареєстрований за №432. В іншій частині відмовлено. 18 грудня 2020 року представник позивача - адвокат Андрієнко Т.Є. подала заперечення на письмові пояснення відповідача [PERSON] , з викладенням своїх міркувань по суті письмових пояснень з посиланнями на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини. 24 лютого 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду клопотання представника позивача - адвоката Т.Є. Андрійєнко про призначення судової технічної експертизи документа, надійшло до суду 22 грудня 2020 року, зареєстроване за вх.№81631. 24 лютого 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду клопотання представника позивача - адвоката І.А. Поліщук про залучення доказів пояснень, яке подано до суду 24 лютого 2021 року, зареєстроване за вх. №14054. 24 лютого 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду клопотання представника позивача - адвоката Т.Є. Андрієнко про витребування доказів, яке подано до суду 29 грудня 2020 року, зареєстроване за вх. № 83053. 22 квітня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду клопотання представника позивача - адвоката І.А. Поліщук про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи документа, які направлено на адресу суду засобами поштового зв`язку та зареєстровані в канцелярії суду 24 березня 2021 року за вх.№21019 та №21021. 22 квітня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про задоволення клопотання представника позивача - адвоката І.А. Поліщук про поновлення процесуальних строків для подання додаткових доказів. Поновлено позивачу [PERSON] строк для подання додаткових доказів у цивільній справі. Долучено до матеріалів цивільної справи в копії Висновок експерта від 17 лютого 2021 року «СЕ-19/111-21/6104-ПЧ за результатами почеркознавчої експертизи, складений судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Катериною Фандікова, проведеної у кримінальному провадженні №12020100040001159 від 14 лютого 2020 року. Позивач та представники позивача - адвокати Андрієнко Т.Є., Поліщук Т.П., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити з підстав, вкладених у позовній заяві, додатково пояснили, що позивач є власником нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , підстава виникнення права власності на квартиру - Договір купівлі-продажу від 05 квітня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Занудіною Ольгою Іванівною. 13 квітня 2020 року позивачу стало відомо про здійснення запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про те, що 17 січня 2020 року здійснена реєстрація Договору позики за №б/н від 17 січня 2020 року, який нібито укладений між позивачем та відповідачем [PERSON] , згідно якого позивач виступає позичальником загальної суми основного зобов`язання в розмірі 1 445 538,00 гривень. Крім того, в той же день 17 січня 2020 року приватним нотаріусом Косенко М.О. було здійснено реєстрацію Договору іпотеки №41 нібито укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] , за яким позивач для забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики, нібито передає в іпотеку [PERSON] , належну позивачу на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Позивач наголосила, що Договір позики за №б/н від 17 січня 2020 року та Договір іпотеки №41 від 17 січня 2020 року вона не підписувала, підпис під договорами вчинено невідомою особою з використанням підробленого паспорта позивача та Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 квітня 2006 року. З`ясувавши ці обставини, позивач звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, за наслідками розгляду заяви 14 лютого 2020 року старшим слідчим СВ Дніпровського УП ГУУ НП у м. Києві Нежур М.А. до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості в кримінальному провадженні за №12020100040001159 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, в рамках кримінального провадження позивач визнана потерпілою особою. Під час досудового розслідування кримінального провадження слідчим винесено постанову про призначення почеркознавчої експертизи з метою дослідження підпису нібито позивача на Договорі позики за №б/н від 17 січня 2020 року та Договорі іпотеки №41 від 17 січня 2020 року, за результати проведеної експертизи старшим судовим експертом сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського НДЕКЦ МВС Катериною Фендіковою надано висновок, що підпис від імені позивача у Договорі іпотеки та Договорі позики виконано ймовірно не [PERSON] , а іншою особою. Оскільки без присутності позивача під час укладання спірних договорів з використання підроблених (фальшивих) документів, а саме: паспорта позивача та документа про набуття права власності на квартиру, які були надані під час реєстрації спірних договорів, порушують право власності позивача щодо права володіння об`єктом нерухомого майна квартирою [ADDRESS] , що дає підстави для задоволення позову в межах заявлених вимог. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гурез І.О. в судовому засіданні просила в позову відмовити з підстав, наведених у письмових поясненнях, які долучено до справи, додатково пояснила, що 17 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. здійснено реєстрація Договору позики від 17 січня 2020 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого позивач є позичальником загальної суми основного зобов`язання 1 445 538,00 гривень, зі строком виконання зобов`язання до 17 лютого 2020 року, також цього дня приватним нотаріусом зареєстровано Договір іпотеки №41, укладений між [PERSON] та [PERSON] , для забезпечення виконання основного зобов`язання позивач передала в іпотеку [PERSON] , належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS] . Перед посвідченням спірних правочинів приватним нотаріусом встановлено, що вказана квартира належить позивачу на підставі Договору купівлі-продажу від 05 квітня 2006 року, перевірено наявні в оригіналах правовстановлюючі документи на квартиру та сторони правочину ознайомленні з правовими наслідками недодержання при вчинення правочинів вимог законів, усвідомлювали природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно, за відсутністю будь-якого примусу як фізичного та і психологічного, що підписали договори. В подальшому 03 березня 2020 року укладено Договір відступлення право вимоги № 300 між [PERSON] та [PERSON] про, що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] в судовому засідання просив в позову відмовити, вважає позов безпідставним та необґрунтованим, додатково пояснив, що 04 березня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Догорів відступлення права вимоги №374, за умовами якого відповідачу переуступлено право вимоги за Договором іпотеки №41 від 17 січня 2020 року, де зобов`язальною стороною виступає позивач. Внаслідок неналежного виконання позивачем зобов`язань за договором позики, відповідачем, як новим кредитором, 24 грудня 2020 року було направлено на адресу позивача письмову вимогу про порушення основного зобов`язання та попереджено про наслідки невиконання вимоги в добровільному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, правом подати відзив на позов та докази на спростування заявлених вимог не скористався. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Микола Олександрович, в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, у зв`язку з виробничою завантаженістю, та просив ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Занудіна Ольга Іванівна, в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, правом подати письмові пояснення щодо позову або відзиву з викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову не скористалася. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі та приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як убачається з матеріалів справи, 17 січня 2020 року між [PERSON] , який діє від імені [PERSON] , та [PERSON] укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. (а.с.142 том 1) За умовами договору, Позичальник ( [PERSON] ) позичила (взяла у борг) у Позикодавця ( [PERSON] ) 1 445 538,00 гривень, що на день укладання цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 60 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у п. 1 цього договору борг до дванадцятої години ранку сімнадцятого лютого дві тисячі двадцятого року. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 17 січня 2020 року між [PERSON] , який діє від імені [PERSON] , та [PERSON] , укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. За предметом договору іпотеки, [PERSON] (Іпотекодавець) передала Іпотекодержателю ( [PERSON] ) в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності згідно Договору купівлі-продажу від 05 квітня 2006 року. (а.с.144 том1) Пунктом п. 4.3.3. Договору позики, у разі невиконання умов основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити за рахунок цього майна свої вимоги в повному обсязі, включаючи суму позики, пеню, штраф, інші платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також витрати, пов`язані з вчинення виконавчого напису. Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215-235 Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У Постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. Статтею 1051 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України, а саме правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ст. 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Звертаючись до суду з вимогою щодо оспорювання договору позики та договору іпотеки, позивач посилається на наступні обставини, що ніколи не підписувала Договір позики та Договір іпотеки, які укладені 17 січня 2020 року, укладений з [PERSON] та від імені позивача підписані невідомою особою, група осіб підробила правоустановлюючи документи на об`єкт нерухомого майна належний позивачу, що стало підставою для звернення до правоохоронних органів із заявою про вчення злочину. 14 лютого 2020 року старшим слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві Нежур М.А. до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості в кримінальному провадженні за №12020100040001159 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, визнано позивача потерпілою особою, під час проведення досудового розслідування проведено почеркознавчу експертизу, за висновком експерта №СЕ-19/111-21/6104-ПЧ доведено той факт, що підпис на договорах позики та іпотеки від імені позивача виконані не нею особисто, а іншою особою, а отже зазначене свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивача, як учасника правочину, на укладання цих договорів, що дає підстави для визнання договору позики та договору іпотеки недійсними. Відповідно до ст. 222 Кримінального процесуального кодексу України, відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом. Так, 14 лютого 2020 року Старшим слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Нежур М.А. було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження №12020100040001159, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, оскільки група осіб, підробила документи на право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру в Дніпровському районі м. Києва, та земельної ділянки з об`єктом незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] та з їх допомогою намагаються заволодіти грошовими коштами набувачів. (а.с.4 том 2) В матеріалах цивільної страви міститься повідомлення за підписом Старшого слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Нежур М.А., з якого вбачається, що відповідно до ч. 1 ст. 222 Кримінального процесуального кодексу України, орган досудового розслідування не заперечує та надає дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування №12020100040001159, які стали відомі [PERSON] під час проведення слідчих дій та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження на підставі ст. 221 Кримінального процесуального кодексу України, під час розгляду цивільної справи №755/7852/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Микола Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Занудіна Ольга Іванівна, про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, відступлення права вимоги за договором іпотеки. (а.с. 5 том 2) За змістом положень ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів. Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. ( ст.1 Закону України «Про судову експертизу») Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. ( ч.1 та ч.2 ст.102 Цивільного процесуального кодексу України). Під час провадження досудового розслідування в межах кримінального провадження№12020100040001159, Старшим слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Нежур М.А. винесено постанову про призначення судової почеркознавчої експертизи, мета якої, серед іншого, є дослідження підпису нібито здійсненою [PERSON] на Договорі позики від 17 січня 2020 року та Договорі іпотеки від 17 січня 2020 року. Проведення судової експертизи доручено старшому судовому експерту сектору почеркознавчих досліджень відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів дослідження Київського НДЕКЦ МВС Катерині Фандіковій, яка має вищу юридичну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення почеркознавчої експертизи за експертною спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів» та технічної експертизи документів за експертною спеціальністю 2.1 «Дослідження реквізитів документів» (свідоцтво №7738 видане ЕКК МВС 26 травня 2006 року, свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта №377, видане ЕКК МВС 26 травня 2011 року, свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта № 1750, видане ЕКК МВС 08 грудня 2017 року), стаж експертної роботи - з 2006 року. Почеркознавча експертиза проведена в рамках порушеного кримінального провадження за № 12020100040001159 від 14 лютого 2020 року (а.с. 167-181 том 2), про відповідальність за відомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України попереджений експерт Фандікова К., на вирішення судової експертизи постановлені запитання: -«Чи [PERSON] виконано рукописний текс [PERSON] » та підпис в графі «Іпотекодавець» на примірнику договору іпотеки від 17 січня 2020 року між [PERSON] (який діє від імені [PERSON] ) та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О.; -«Чи [PERSON] виконано рукописний текст [PERSON] » та підпис в графі «позичальник» на 1 сторінці примірнику договору позики від 17 січня 2020 року між [PERSON] (який діє від імені [PERSON] ) та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О.; -«Чи [PERSON] виконано рукописний текс [PERSON] » та в графі «підпис» на примірнику заяви від імені [PERSON] від 17 січня 2020 року, що подана приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Косенку М.О. індексний номер 29/02-07; -«Чи [PERSON] виконано рукописний текс [PERSON] » та підпис в графі «підпис» на примірнику заяви від імені [PERSON] від 17 січня 2020 року, що подана приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Косенку М.О. індексний номер 29/02-07. Згідно Висновку експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи № СЕ-19/111-21/6104-ПЧ від 17 лютого 2021 року, який в копії завіреній Старшим слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Нежур М.А. надано позивачем для приєднання до цивільної справи, судовий експерт Фандікова К. дійшла до наступних висновків: -Рукописний напис « [PERSON] » у графі «Іпотекодавець» у договорі іпотеки від 17 січня 2020 року, між [PERSON] (який діє від імені [PERSON] ) та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] , зареєстрованому в реєстрі за № 41, 42 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у графі «Іпотекодавець» у договорі іпотеки від 17 січня 2020 року, укладеному між [PERSON] (який діє від імені [PERSON] ) та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] , зареєстрованому в реєстрі за № 41, 42 - виконаний ймовірно не [PERSON] , а іншою особою. -Рукописний напис « [PERSON] » у графі «позичальник» у договорі позики від 17 січня 2020 року, укладеного між [PERSON] (який діє від імені [PERSON] ) та [PERSON] , на суму 1 445 538 гривень 00 копійок - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у графі «позичальник2 у договорі позики від 17 січня 2020 року, укладеного між [PERSON] (який діє від імені [PERSON] ) та [PERSON] , на суму 1 445 538 гривень 00 копійок - виконаний ймовірно не [PERSON] , а іншою особою. -Рукописний напис « [PERSON] » у графі «підпис» у заяві від імені [PERSON] від 17 січня 2020 року (індекс 29/02-07 від 17 січня 2020 року) - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у графі «підпис» у заяві від імені [PERSON] від 17 січня 2020 року (індекс 29/02-07 від 17 січня 2020 року) - виконаний ймовірно не [PERSON] , а іншою особою. -Рукописний напис «[PERSON] у графі «підпис» у заяві від імені [PERSON] від 17 січня 2020 року (індекс 30/02-07 від 17 січня 2020 року) - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у графі «підпис» у заяві від імені [PERSON] від 17 січня 2020 року (індекс 30/02-07 від 17 січня 2020 року) - виконаний ймовірно не [PERSON] . Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Постановою Верховного суду у справі № 461/3675/17 від 05 лютого 2020 року, Колегія суддів врахувала допустимість висновку експерта як доказ, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, не зважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. Разом з тим, згідно з частиною п`ятою статті 106 Цивільного процесуального кодексу України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за відомо неправдивий висновок. Правовий висновок викладений у постанові від 10 липня 2019 року у справі №686/23256/16-ц, у постанові від 25 березня 2021 року у справі №752/21411/17. Судом не приймаються до уваги твердження представника відповідача - адвоката Гурез І.О., що експертиза проведена у кримінальному провадження не може слугувати належним доказом у цивільній справі, оскільки в ході розгляду справи ані відповідачами, ані представником відповідача - адвокатом Гурез І.О., не було надано жодних належних та допустимих доказів та не заявлялися клопотання про призначення відповідного виду експертизи у цій справі, не ставилися питання перед судом про виклик в судове засідання експерта, який проводив почеркознавчу експертизу, крім того відповідно до ч. 7 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України суд не може самостійно збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що саме Висновок експерта № СЕ-19/111/21/6104-ПЧ від 17 лютого 2021 року є належним та допустимим доказом в розуміння статей 77, 102 Цивільного процесуального кодексу України, який містить інформацію щодо предмету доказування, є найбільш повним та обґрунтованим, оскільки дані обставини стосуються належності підпису позивача [PERSON] на спірному Договорі позики та Договору іпотеки від 17 січня 2020 року. У відповідності до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Пунктом 7 та 8 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Щодо недійсності договору, підпис в якому здійснено іншою особою, ніж стороною договору (встановлення факту відсутності волевиявлення особи на укладення договору), викладена у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-48цс15, у постанові Верховного Суду України від 11 червня 2020 року у справі №141/875/17 (провадження 61-35190св18), у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №624/600/16 (провадження 61-44637св18) Надавши належну оцінку долученим до справи доказам, які стосуються предмета доказування та визнання судом належними та допустимим, суд приходить до висновку, що позивачем доведено той факт, що оспорюваний Договір позики, укладений 17 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені зобов`язальної сторони договору [PERSON] підписані не позивачем, а іншою особою, тобто договір укладено без волевиявлення позивача та не відповідає її внутрішній волі та намірам на настання відповідних наслідків, за таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору позики, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України. При цьому суд враховує, що висуваючи заперечення проти позову відповідач [PERSON] , як сторона оспорюваного договору, обмежилась наданням до суду письмових заперечень по суті заявлених вимог, не долучивши належних та допустимих доказів на спростування позиції позивача щодо підстав недійсності оспорюваного правочину, серед іншого докази, які мали підтвердити реальне виконання договору позики зобов`язальними сторонами, позикодавцем та позичальником, на дату його укладення. За загальним правилом, визначеним частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України). У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені у статті 17 Закону України «Про іпотеку», за змістом якої припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. У ст. 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно з ст.236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. У зв`язку з тим, що договір позики, укладений 17 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , визнаний судом недійсним, наявні підстави визнати недійсним договір іпотеки, укладений 17 січня 2020 року між тими ж самими сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О., зареєстрований в реєстрі за №41, так як є похідним та нерозривно пов`язаний з основним зобов`язанням. Щодо заявлених позовних вимог в частині визнання недійсним Договору відступлення прав вимог за Договором іпотеки від 03 березня 2020 року та визнання недійсним Договору відступлення прав вимог за Договором іпотеки від 04 березня 2020 року, суд приходить до наступного. Відповідно до положення п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Згідно статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. В разі заміни кредитора у зобов`язанні первісний кредитор повністю або у визначеній частині вибуває із зобов`язання, а на його місце приходить новий кредитор. При цьому зміст зобов`язання, тобто обсяг прав та обов`язків його сторін залишається незмінним. Отже, виходячи із загальних правил та положень даної статті, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора. Статтею 516 Цивільного кодексу України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав (частина друга статті 2 Закону «України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент здійснення реєстрації права власності)). Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент здійснення реєстрації права власності) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За даними, які внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 03 березня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О., здійснена реєстрація Договору відступлення права вимоги за Договором іпотеки, за яким [PERSON] , яка виступає іпотекодержателем, передає свої права та обов`язки [PERSON] (новий іпотекодержатель) 04 березня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О., здійснена реєстрація Договору відступлення права вимоги за Договором іпотеки, за яким первісний іпотекодержатель [PERSON] , передає свої права та обов`язки новому іпотекодержателю [PERSON] (а.с. 13 том 1) Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічного, повного й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінку доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридичних значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежність, усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, законного й обґрунтованого рішення. 09 липня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів та зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Косенка М.О. надати суду наступні документи: належним чином завірено копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення Договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 03 березня 2020 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; належним чином завірено копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення Договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 04 березня 2020 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Ухвала суду про витребування доказів залишена без належного реагування з боку приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Косенко Миколи Олександровича, в свою чергу позивачем не надано належним чином завірених копій оспорюваних договорів відступлення права вимоги, що унеможливлює надати належну оцінку правовій природі цих договорів, з урахуванням суб`єктного складу учасників цивільних відносин та предмету договору. Згідно з ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим. Зі змісту статтей 15,16 Цивільного кодексу України вбачається можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача суб`єктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, у розумінні приписів ст. 15, ст. 16 ЦК України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Визначаючи предмет позову як спосіб захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за приписами якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Виходячи з наведеного, надавши оцінку відносинам, які виникли між сторонами спору з удаванням природи оспорюваних договорів, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним Договору відступлення прав вимог за Договором іпотеки від 03 березня 2020 року та визнання недійсним Договору відступлення прав вимог за Договором іпотеки від 04 березня 2020 року, не підлягає задоволенню, оскільки заявляючи вимогу про оспорювання договір відступлення права вимоги позивачем не наведено правових підстав для визнання недійсним оспорюваних договорів відступлення прав вимог, тому суд обмежений надати правову оцінку заявленим вимогам в цій частині з урахуванням обраного позивачем способу захисту. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами понесених позивачем судових витрат по справі, суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, на підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України вирішує питання розподілу судових витрат та присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового розміру в загальному розмірі 1 681,60 грн, які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи викладене та

Outcome: partial