Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

[PERSON], яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON], звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області із заявою за участю заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, [PERSON] Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, та полягає в тому, що вимушене переселення [PERSON] разом із малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії [PERSON] Федерації проти України та окупації [PERSON] Федерацією частини території Донецької області України. Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник зазначає, що вона разом з дітьми проживала у [INFO], була повноправним громадянином своєї держави Україна, мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. В травні 2014 року у Донецькій області стрімко почала погіршуватися політична ситуація, почалося масове захоплення українських територій, у тому числі відбулося вторгнення до м. Горлівка Донецької області, штурмом захоплювалися адміністративні будівлі, будівлі органів державної влади, на вїзді та виїзді з м. Горлівка почали встановлюватися блокпости, що позбавило мешканців міста можливості вільного пересування. 07 квітня 2014 року була проголошена так звана «ДНР», а 11 травня 2014 року в м.Горлівка був проведений референдум щодо незалежності і приєднання окупованої частини Донецької області до [PERSON] Федерації. У червні 2014 року у м. Горлівка розпочалися систематичні обстріли зі сторони російських збройних формувань з використанням важкої техніки, такої як РСЗВ «Град». Гуманітарне становище в місті різко погіршилося: було припинено рух громадського транспорту, зачинилися продовольчі магазини та аптеки, припинено рух громадського транспорту, зачинилися продовольчі магазини та аптеки, припинили працювати банки та банкомати, почалися постійні перебої в місті з водо-, газо- та електропостачанням. Ситуація в місті з кожним днем погіршувалась: багато людей зникли безвісті, почастішали випадки примусового вилучення окупантами приватного майна, у тому числі житлових будинків, квартир, транспортних засобів. У звязку з наявністю багатьох жертв серед мирного населення, зважаючи на регулярні бойові дії, заявник реально відчувала загрозу своєму життю та здоровю, а також постійно хвилювалася за життя і здоровя своїх дітей, адже під час кожного обстрілу вони були змушені по кілька днів переховуватися у підвальних приміщеннях. Зазначені обставини призвели до погіршення психічного та емоційного стану здоровя та неможливості подальшого проживання в [INFO], тому в серпні 2014 року, внаслідок безперервних воєнних дій [PERSON] Федерації проти України, через які заявник постійно перебувала у стресі та страху, вона разом із дітьми була змушена залишити своє житло та переїхати до с. Майдан Словянського району Донецької області аби мати елементарну безпеку. Зазначений факт підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, однак ця довідка посвідчує лише факт її вимушеного переселення з м.Горлівки до с. Майдан Слов?янського району і не містить в собі зазначення причини такого переселення. Просила встановити факт, що її вимушене переселення разом з малолітніми дітьми відбулося внаслідок збройної агресії [PERSON] Федерації проти України та окупації [PERSON] Федерацією частини території Донецької області. Встановлення зазначеного факту необхідно заявнику, оскільки вона має на меті визначити свій статус та статус своїх дітей як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви потерпілого від міжнародного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов?язків, передбачених цією Конвенцією та іншими нормами міжнародного права. Заявник, [PERSON], не використала свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, надала суду заяву з проханням проводити судове засідання у її відсутності, на заявлених вимогах наполягала, просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи, Міністерства соціальної політики України, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, проте не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, про причини неявки не повідомив. Представник заінтересованої особи, [PERSON] Федерації в особі посольства [PERSON] Федерації в Україні, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням, проте не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, про причини неявки не повідомив. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з паспортом громадянина України серії ВС № 943503, виданим Микитівським РВ Горлівського МУ УМВС України в Донецькій області 02 жовтня 2001 року на ім?я [PERSON], остання зареєстрована у м. Горлівка з 12 жовтня 2001 року (а.с.31-32). За відомостями свідоцтва про народження серії 1-НО № 422579 від 28 листопада 2011 року, [PERSON] народилася 30 вересня 2005 року у м. Горлівка, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.33). Згідно з свідоцтвом про народження серії І-НО № 522770 від 24 липня 2013 року, [PERSON] народилася 15 липня 2013 року у м. Горлівка, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.34). З довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № [NUMBER] від 30.10.2014 р. вбачається, що [PERSON] разом з малолітніми дітьми, [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані за адресою: [INFO], фактично проживають за адресою: [INFO], з 18.08.2014 року (а.с.35). Доводи заявників про обставини, які відбувалися у м. Горлівка за період з квітня 2014 р. підтверджуються публікаціями у ЗМІ, інтернет-виданні «Кореспондент» та на сайті Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ», а саме проведення так званого «референдуму» на Донбасі 11 травня 2014 р. (а.с.37-39), відомостями прес-служби Служби безпеки України щодо затримання громадян [PERSON] Федерації під час спроби перетину кордону від 24.05.2014 р. (а.с.40), від 03.07.2014 р. (а.с.41), від 23.10.2014 р. (а.с.42-43). З матеріалів розслідування транскордонних атак на сході України, здійсненого міжнародним партнерством за Права Людини разом з Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською спілкою з прав людини, вбачається що напади на населені пункти Колесниківка, Комишне, Мілове, [PERSON], Дмитрівка та Побєда в Луганській області вказують на збройний конфлікт міжнародного характеру, який починається з моменту, коли має місце військова інтервенція збройних сил однієї країни на територію іншої країни. У випадках атак на вищезазначені населені пункти український кордон перетнули нелегально, після чого військові напади були здійснені на об?єкти військової інфраструктури, пункти прикордонного контролю та цивільні об?єкти. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки, рух російських військових підрозділів на території [PERSON] Федерації і через кордон України вказують на те, що перетини кордону та напади на українські території не могли бути організовані без допомоги військових підрозділів [PERSON] Федерації. Відповідно, нелегальний перетин державного кордону людьми, пов?язаними з російськими військовими підрозділами та атаки на об?єкти, розташовані на території України, можна прирівняти до початку військового конфлікту міжнародного характеру (а.с.44-69). Дослідницька мережа Bellingcat опублікувала інтерактивну карту з координатами, звідки Росія і підконтрольні їй незаконні збройні формування обстрілювали схід України влітку 2014 року (а.с.70-71). Пунктом 18 резолюції 1988 (2014) Парламентської [PERSON] Європи визначено, що враховуючи ризик дестабілізації та погіршення без пекового режиму цілого регіону подальшою російською військовою агресією проти України, [PERSON] рекомендує, щоб Сполучені Штати та Сполучене Королівство як підписанти Будапештської Угоди так і інші відповідні європейські держави вивчили можливість реальних безпекових угод для забезпечення незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с.72-76). Згідно з резолюцією 2067 (2015) Парламентської [PERSON] Європи з початку російської агресії в Україні у 2014 р. понад 1300 осіб були оголошені зниклими без вісті. [PERSON] висловлює жаль стосовно рішення президента російської Федерації утаємничувати дані щодо втрат серед особового складу збройних сил [PERSON] Федерації, що сталися під час спецоперацій у мирний час (а.с.77-81). Згідно з публікацією засобу масової інформації ТСН від 13.06.2014 року військову техніку бачили у Сніжному, Горлівці, Словянську, Макіївці та Торезі (а.с.84). Постановою так званої [PERSON] міністрів Донецької народної республіки від 22.08.2014р. скасовано святкування ряду державних свят України і повязаних з ними вихідних днів на території ДНР (а.с.91). Постановою так званої [PERSON] міністрів Донецької народної республіки від 22.10.2014р. на території так званої ДНР передбачено створити судову систему (а.с.86-87). У інтернет-виданнях було здійснено ряд публікацій щодо окупованої Горлівки. Так, з однієї з них вбачається, що озброєні люди захопили міськраду та всі райвідділи міліції (а.с.89-90), в іншій зазначено, що по місту на автомобілях пересуваються бойовики, асортимент товару в магазинах скудний, ціни на товар завищені (а.с.92). З іншої публікації вбачається, що через бойові дії на Донеччині запасів води всього на кілька днів, жителі Горлівки залишаються без світла, не вистачає хліба (а.с.93), а ще в одній висвітлено події 27.07.2014 року, коли Горлівка перебувала під масованим обстрілом, в результаті якого у місті загинуло 13 осіб (а.с.94-101). Згідно з оперативною інформацією Інформаційно-аналітичного центру РНБО від 01.08.2014 р., загальна кількість громадян України, які переїхали з району проведення АТО до інших регіонів складає 62 тис. 394 особи, у тому числі майже 22 тис. дітей (а.с.102-104). Згідно з резолюцією 2028 (2015) Парламентської [PERSON] Європи в результаті анексії Криму [PERSON] Федерацією та збройного конфлікту в українському Донбасі понад 921\~000 людей (станом на 23.01.2015 р.) виявилися переміщеними в межах України та понад 524\~000 звернуолися за притулком або щодо отримання іншого юридичного статусу у [PERSON] Федерації. [PERSON] закликає органи російської влади утримуватися від дестабілізації України та фінансування військової підтримки незаконним озброєним угрупуванням та використовувати їхній вплив на них, щоб вони повністю дотримувались та впроваджували положення Мінських угод. [PERSON] закликає міжнародне співтовариство продовжувати надавати матеріальну та організаційну допомогу українським внутрішньо переміщеним особам та біженцям, зокрема в зимові місяці та допомагати українським органам влади в розробці довгострокових програм допомоги (а.с.113-119). З заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей, розміщеної у інтернет-джерелі 01.03.2016 р., вбачається, що 20 лютого 2014 року [PERSON] Федерація розпочала збройну агресію проти України, окупувавши АР Крим та м.Севастополь. Сьогодні ця агресія продовжується на Донбасі. З моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено. Лише за останні два місяці 2016 року українські позиції були обстріляні понад 2500 разів, внаслідок чого 12 військовослужбовців загинули та понад 150 зазнали поранень. Міністерство закордонних справ України закликає міжнародну спільноту чинити максимальний тиск на Росію та зберігати санкції, допоки Донбас та Крим не будуть де окуповані, а територіальна цілісність та суверенітет України відновлені (а.с.121-122). Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої\~статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій\~статті 5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод внутрішньо\~переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених\~статтею 12\~цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у\~статті 1 цього Закону.\~Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб»\~затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною четвертою\~статті 2 Закону України\~від 18 січня 2018 року\~«Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії [PERSON] Федерації, покладається на [PERSON] Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6\~преамбули вказаного\~Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена\~Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник. Статтею 55 Конституції України\~передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.\~\~ Відповідно до частин першої та другої\~статті 124 Конституції України\~делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №\~8?рп/2002\~(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов?язок відповідно до частини другої\~статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої\~статті 64 Конституції України\~право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина четверта\~статті 10 ЦПК України\~і\~стаття 17 Закону України від\~23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~покладає на суд обов?язок при розгляді справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов?язковість яких надано Верховною [PERSON] України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов?язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов?язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов?язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території. Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції. У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов?язань. Такі зобов?язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника. Таким чином, перша частина цих зобов?язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму. Згідно з другою частиною зобов?язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника. Згідно з частиною першою та пунктом п?ятим частини другої\~статті 293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою\~статті 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.\~\~ Відповідно до частини третьої\~статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~відповідальність за порушення визначених\~Конституцією\~та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на [PERSON] Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Оцінюючи надані заявником докази на підтвердження своїх вимог, суд враховує, що\~встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Донецької області, відбулось унаслідок збройної агресії [PERSON] Федерації та окупації [PERSON] Федерацією частини території Донецької області (а саме, м. Горлівка), можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв?язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією [PERSON] Федерації. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених\~Конституцією\~та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Донецької області, покладено на [PERSON] Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено\~статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,\~частиною четвертою\~статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»,\~та\~підтверджує факт\~того,\~що вимушене\~переселення у\~серпні 2014\~року [PERSON]\~разом із\~малолітніми дітьми\~[PERSON],\~[PERSON],\~з окупованої\~території Донецької\~області відбулось\~внаслідок збройної\~агресії [PERSON]\~Федерації проти\~України та\~окупацією [PERSON]\~Федерацією частини\~території Донецької\~області,\~оскільки саме\~зазначений час\~переселення відображений\~у довідці\~внутрішньо переміщеної\~особи. Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постанові № 61-4043св18 від 14.03.2018 р. Вищезазначений юридичний факт заявником доведено у повному обсязі, надані суду докази є належними, достовірними та допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета заявлених вимог, вони логічно пов?язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для встановлення факту, що має юридичне значення. Окрім того, суд вважає необхідним зазначити, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою\~статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від\~23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне. По-перше, вказана норма визначає імунітет від пред?явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку [PERSON] Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація [PERSON] Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15\~преамбули\~Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії [PERSON] Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта\~статті 79\~Закону України «Про міжнародне приватне право»\~вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19\~Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Незважаючи на викладене, судом було враховано, що необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципу процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі, і вчасно надіслано на адресу Посольства [PERSON] Федерації в Україні відповідний лист, який було отримано уповноваженою особою. Натомість, [PERSON] Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, не заявляла. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку про те, що заява [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved