Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

[PERSON] у січні 2014 року звернувся до Дарницького районного суду м.Києва з позовом відповідачів про визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позов посилався на те, що йому належить 15/100 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, який видано сьомою київською державною нотаріальною конторою 14.04.2006 року. Вказаний житловий будинок згідно технічного паспорту станом на 2006 рік складався з трьох квартир, загальною площею 86,7 кв.м., житловою площею 62,6 кв.м., був збудований та прийнятий в експлуатацію у 1953 році. Житловий будинок та надвірні будівлі розташовані на земельній ділянці площею 0,599 га, яка була надана в безстрокове користування в 1949 році діду позивача [PERSON] під забудову житлового будинку. В 2004 році Рішенням Київської міської ради №185-1/1395 від 15.04.2004 року «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» було вирішено передати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у спільну часткову приватну власність земельну ділянку виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS], однак правовстановлюючий документ на земельну ділянку до теперішнього часу не оформлено. За згодою всіх співвласників вказаного будинку, позивач у 2006 році почав займатись питанням оформлення дозвільних документів на здійснення прибудови, реконструкції другого поверху будинку, капітального ремонту даху та введення будинку в експлуатацію. Відповідно до розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №1217 від 01.11.2006 року позивачу було надано дозвіл на добудову та реконструкцію частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Позивачем вважає, що ним було виконано всі пункти вказаного розпорядження крім пункту 2.4 (яким передбачено оформлення дозволу на проведення будівельних робіт), оскільки його виконання затягувало час початку запланованого позивачем будівництва. Будівництво було закінчено в 2007 році і з цього часу будинок використовується для проживання сім»ї позивача. На перебудований будинок позивачу ФОП [PERSON] було складено технічний паспорт від 20.11.2013 року, відповідно до якого істотні відхилення від проекту відсутні та житловий будинок, на теперішній час складається з двох квартир: №1 та №2. Враховуючи наведені обставини, позивач просить суд визнати за ним право власності на реконструйовану ним квартиру №1, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду (яка занесена до журналу судового засідання) від 03.04.2014 року за власною ініціативою суду, до участі у розгляді справи залучено у якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета позову: реєстраційну службу Головного управління юстиції в м. Києві, Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю (яку згодом перейменовано на Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві). В судове засідання представник позивача з'явився, підтримав позов повністю та просив його задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання з'явились, позовні вимоги визнали, проти задоволення вказаного позову не заперечували. Треті особи: реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві представників у судове засідання не направили, хоча про місце, день і час розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.04.2006 року серії ВСР №804233 (зареєстровано у реєстрі за №2у-668) позивач [PERSON] є власником 15/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.60). Житловий будинок та надвірні будівлі розташовані на земельній ділянці площею 0,599 га, яка була надана в безстрокове користування в 1949 році [PERSON] під індивідуальне житлове будівництво (а.с.52). Рішенням Київської міської ради №185-1/1395 від 15.04.2004 року «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» вирішено передати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у спільну часткову приватну власність земельну ділянку, виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS], однак правовстановлюючого документу на земельну ділянку до цього часу не оформлено (а.с.48). Судом встановлено, що згаданим рішенням Київради від 15.04.2004 року позивачу [PERSON] згадана земельна ділянка (або частка земельної ділянки) у приватну власність для будівництва і обслуговування жилих будинків не передавалась. За згодою співвласників вказаного будинку, позивач у 2006 році почав займатись питанням оформлення дозвільних документів на здійснення прибудови, реконструкції другого поверху будинку, капітального ремонту даху та введення будинку в експлуатацію (а.с.40-44). Як вбачається з розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №1217 від 01.11.2006 року [PERSON] було надано дозвіл на добудову та реконструкцію частини житлового будинку за адресою : [ADDRESS] (а.с. 39). Однак позивачем не було виконано пункт 2.4 розпорядження, згідно якого він повинен був оформити дозвіл на проведення будівельних робіт в Управлінні Держархбудконтролю м.Києва та отримати в Головному управлінні контролю за благоустроєм міста ордер на виконання робіт. Відповідно до технічного паспорту на одноквартирний (садибний) житловий будинок [ADDRESS], станом на 20.11.2013 року, на земельній ділянці самовільно збудовано: житлову прибудову літ. «А1-І» - 65,1 кв.м. (2007 року), житлову надбудову літ. «А2-ІІ» - 139,9 кв.м. (2007 року), гараж літ. «Ж» - 30,8 кв.м. (2008 року) (а.с.14-20). Позивач у позовній заяві просить суд визнати право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 174,8 кв.м., житловою площею 67,0 кв.м. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється земельним законодавством України. Відповідно до ЗК України, тільки власники земельної ділянки мають право зводити на ній будівлі, споруди, садові та дачні будинки, гаражі. Згідно з п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України), землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26?32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI. Тим же п.4 Згаданої Постанови Пленуму визначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважаєтся будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Згідно із п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ПК України, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Позивачем не надано доказів суду про те, що будівництво здійснювалось за наявності відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, окрім того відсутні докази того, що самочинно збудовані споруди відповідають будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам, також встановлено, що позивач не є власником земельної ділянки на якій зведено житловий будинок, а у матеріалах справи відсутні докази того, що всі власники земельної ділянки не заперечують проти визнання за [PERSON] права власності на зазначену квартиру №1. Водночас, згідно зі статтею 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з вимогами ст. 182 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають обов'язковій державній реєстрації . Частиною 3 ст. 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому вимоги позовної заяви необхідно залишити без задоволення. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed