Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позовній заяві позивачі зазначають, що Ѕ частина квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.12.1996 року №224, а Ѕ частина вказаної квартири, належить [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.03.2018 року, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності від 21.03.2018 року. Вказують, що окрім неї та її сина, за адресою: [ADDRESS] , також зареєстровані, але не проживають вже довший час: [PERSON] , [INFO] (донька); [PERSON] , [INFO] (онук). Зазначають, що відповідно до Акту про відсутність (не проживання) особи (осіб) за місцем реєстрації від 12.03.2019 року № 566, складеного директором ТОВ «Управління житлом», виявлено, що [PERSON] , [INFO] (донька) та [PERSON] , [INFO] (внук) - зареєстровані але тривалий час (з 2002 р.) не проживають за адресою: [ADDRESS] . Пояснює, що за цей весь час відповідачі не приймали жодної участі у веденні господарства, не сплачували ніякі комунальні платежі, не брали участі в проведені ремонтних робіт для підтримання даної квартири у належному стані, у зв`язку з чим виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за неї, чим об`єктивно порушуються їх права як власників, а тому вони змушені звернутися за захистом до суду. На підставі вищенаведеного, просять суд визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.06.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з тим, що позивачами не доведено відсутність поважних причин не проживання. У відзиві зазначила, що позивачі вчинили дії, які були спричинені примусовим заходом для створення їй перешкод щодо проживання в даній квартирі. Примусово, фізично видворено її з вказаного житла, поміняні вхідні замки, та не надано ключів. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти позову заперечили, з підстав необґрунтованості. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що стверджується копією свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 25 грудня 1996 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №117886549 від 21.03.2018 року. Згідно довідки, виданої ТОВ «Управління житлом» від 12.03.2019 року за адресою : [ADDRESS] , разом з [PERSON] зареєстровані : син - [PERSON] , онук [PERSON] , донька [PERSON] . Як вбачається з Акту про відсутність (не проживання) особи (осіб) за місцем реєстрації № 566 від 12.03.2019, виданого директором ТОВ «Управління житлом» Ленчак В.Я., громадяни [PERSON] , [PERSON] , зареєстровані, але не проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі\~ст.405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2). У п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення\~статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей\~71,72 ЖК України\~застосуванню не підлягають. На підтвердження обставин, на яких ґрунтується позов, позивачами надано складений директором ТОВ «Управління житлом» Ленчак В.Я. акт про відсутність (не проживання) особи (осіб) за місцем реєстрації №566 від 12.03.2019. Разом з тим,зазначений акт не може бути прийнятий судом до уваги як такий, що підтверджує факт не проживання відповідачів у спірному житлі понад встановлений\~ст. 405 ЦК України\~річний строк, такий підтверджує лише той факт, що відповідачі не проживають за вказаною адресою на дату його складання, а саме 12.03.2019 року, оскільки з якого часу відповідачі не проживають в квартирі, в акті не зазначено. Пояснення позивачів в судовому засіданні про те, що фактично відповідачі не проживають у спірній квартирі з 2002 року не підтверджені жодними іншими доказами. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а відтак позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачами не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження вимог позову, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно ч.1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то судовий збір не підлягає відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed