Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2001 року по 31 січня 2005 року та з 01 серпня 2006 року по 11 грудня 2011 року. Зазначені обставини визнані сторонами та не підлягають доказуванню, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне) серії І-ЖС № 206149 від 09.08.2012. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог про встановлення факту проживання однією сімєю, суд виходить з наступного. Допитані у судовому засіданні свідки з боку позивача не змогли повідомити суду точного періоду спільного проживання сторін та пояснили наступне: - [PERSON] зазначила, що позивач та відповідач почали проживати разом, приблизно 10 років тому і продовжували проживати однією сімєю, приблизно до 2012 року, а 1 березня 2013 року вона бачила їх на святкуванні дня народження у спільних знайомих; - [PERSON] зазначила, що сторони проживали однією сімєю, оскільки разом приводили їх дитину до дитячого садка. З кінця 2006 року вона відвідувала сторін, приходила до них у гості. За словами свідка, сторони проживали разом приблизно до кінця 2012 року або зими 2013 року; - [PERSON] зазначила, що сторони жили разом з року народження їх спільної дитини [PERSON] і до моменту переїзду з смт. Новомиколаївка до м. Запоріжжя; - [PERSON] про факт проживання сторін однією сімєю знає здебільшого з телефонних розмов з позивачем, а точних періодів спільного проживання чи моменту припинення спільного проживання сторін свідок повідомити не зміг. Допитані у судовому засіданні свідки з боку відповідача: [PERSON] (сестра відповідача), [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначили про спільне проживання позивача з відповідачем до грудня 2011 року. Свідок [PERSON] зазначила, що сторони проживали разом до грудня 2011 або 2012 року (точно не памятає). Свідок [PERSON] зазначив, що на його думку, відносини, що були між сторонами під час їх спільного проживання, не є такими, які притаманні сімї. Щодо періоду проживання сторін однією сімєю з лютого 2005 року по липень 2006 року, який заперечується відповідачем, свідки позивача не змогли повідомити будь-якої конкретної інформації. Згідно з пунктом 15 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.05.2012 № 376, посвідченого нотаріально, укладеного між [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON], [PERSON] (покупці), покупці неодружені, але спільно проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу. Пояснення відповідача стосовно того, що він не читав цей договір перед тим, як підписувати його, суд визнає безпідставними. Наявні в матеріалах справи довідки виконавчого комітету Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області (а.с. 75, 76, 131) суд не приймає в якості доказу факту проживання сторін однією сімєю, оскільки інформація до них вноситься за даними обліку реєстрації на підставі документів, наданих особою, яка потребує довідки, без перевірки комісією фактичного проживання осіб за вказаною адресою, що підтверджено отриманими у судовому засіданні показаннями свідка [PERSON], секретаря Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області. Посилання позивача на спільні фотографії сторін та факт повторної видачі свідоцтва про народження [PERSON], у якому дитині надано прізвище відповідача, як на доказ факту спільного проживання сторін у період, що не визнається відповідачем, суд відхиляє, як припущення, на яких не може ґрунтуватися доказування (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 03.02.2015 по справі № 322/48/15-ц, змінене рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17.06.2015, не має доказового значення для встановлення факту проживання сторін однією сімєю, та не береться судом до уваги як неналежний доказ. Вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 07.08.2012 по справі № 1/0817/96/2012, в якому відображені показання [PERSON] як свідка про те, що йому телефонувала дружина [PERSON], суд приймає в якості доказу факту проживання сторін однією сімєю станом на 09 травня 2012 року, оскільки про події саме цього дня йдеться у вироку. Пояснення представника позивача про те, що цим вироком підтверджується факт проживання сторін однією сімєю станом на 07.08.2012, суд визнає безпідставними. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з наведеного, враховуючи часткове визнання позову відповідачем, а також інформацію, наведену в договорі купівлі-продажу від 17.05.2012 № 376, у сукупності з показаннями свідків, суд визнає доведеними позовні вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2001 року по 31 січня 2005 року та з 01 серпня 2006 року по 17 травня 2012 року. Відтак позов за цією вимогою підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог про поділ майна суд виходить з наступного. [PERSON], згідно з Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.07.2014 № 24630744, є власником наступного майна: - нежитлова будівля, гараж на 20 автомашин, розташований за адресою: вул. Леніна, 89г, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу № 254 від 24.04.2012, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 26.11.2012; - нежитлова будівля, гараж на 2 автомашини та 1 автомашину, розташований за адресою: вул. Леніна, 89б, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності № 116 від 26.01.2005, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 07.02.2005. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО № 574066 відповідач є власником легкового автомобіля марки УАЗ модель 31512, реєстраційний номер [NUMBER], дата реєстрації 24.01.2013. Зазначене майно позивач просить поділити між ним та відповідачем у рівних долях на підставі ст. 74 СК України. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України [PERSON] з 04 липня 1997 року по 05 серпня 2005 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується актовим записом про розірвання шлюбу від 10.08.2005 № 33, підставою для реєстрації розірвання шлюбу є рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 06.07.2005, яке набрало законної сили 05.08.2005. Стосовно нежитлової будівлі: гараж на 2 автомашини та 1 автомашину, розташований за адресою: вул. Леніна, 89б, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, суд виходить з наступного. За правилами ст. 74 СК України, в редакції, що була чинною на момент купівлі відповідачем цього гаражу: якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1); на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч. 2). Питання щодо майна, набутого за час проживання однією сімєю чоловіка і жінки, які не перебувають у шлюбі між собою, проте одночасно перебувають в іншому шлюбі, статтею 74 СК України у вказаний час не було врегульовано. Відповідно до ч. 1 ст. 10 СК України в редакції, що була чинною на момент купівлі відповідачем вказаного гаражу, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Згідно з ч. 1 ст. 39 СК України недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. За змістом частини другої статті 45 СК України, якщо протягом недійсного шлюбу особи набули майно, воно вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності, а розмір часток кожного з них визначається відповідно до їхньої участі у придбанні цього майна своєю працею та коштами. Винятком з цього правила є випадок, коли особа не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу (п. 1 ч. 1 ст. 46 СК України). Виходячи з аналізу наведених норм СК України, оскільки позивач з 04.07.1997 по 05.08.2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], майно набуте за час проживання однією сімєю з відповідачем у вказаний період не є таким, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності, пропорційно до їхньої участі у придбанні цього майна. Згідно зі свідоцтвом про право власності від 26.01.2005 № 116, підставою для видачі якого є [PERSON] про проведені прилюдні торги, затверджений в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції Запорізької області [PERSON], від 04.10.2004, відповідач придбав нежитлову будівлю: гараж на 2 автомашини та 1 автомашину, розташований за адресою: вул. Леніна, 89б, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, за 4370,12 грн. Докази того, що позивач брав участь у придбанні цього майна, у справі відсутні. За таких обставин дане нерухоме майно не підлягає поділу між сторонами. Стосовно нежитлової будівлі: гараж на 20 автомашин, розташований за адресою: вул. Леніна, 89г, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, з огляду на положення ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, суд при вирішенні цього питання враховує висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 03 червня 2015 року по справі № 6-38ц15 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 44666116) та зазначає таке. За правилами ст. 74 СК України, в редакції, що була чинною на момент купівлі відповідачем цього гаражу: якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1); на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч. 2). Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна обєктом права особистої приватної власності одного з подружжя. Разом з цим, як вбачається з договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24.04.2012 № 254, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець): кошти, витрачені на придбання цього гаража, є особистими коштами покупця і придбане нерухоме майно буде являтися його особистою приватною власністю (п. 1.5); розрахунок проводиться шляхом виплати готівки продавцю в розмірі 43 350,00 грн. і проведений повністю до підписання цього договору (п. 2.1). Вказаний договір купівлі-продажу від 24.04.2012 № 254 є чинним та укладений у період проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, проте позивачем під час розгляду справи не надано доказів на спростування обставин, зазначених у п. 1.5 цього договору. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України). У звязку з цим придбаний за особисті кошти відповідача гараж на 20 автомашин, розташований за адресою: вул. Леніна, 89г, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу. Легковий автомобіль марки УАЗ модель 31512, реєстраційний номер [NUMBER], набутий відповідачем 24.01.2013, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САО № 574066. Оскільки це майно набуто відповідачем у період, коли він та позивач припинили проживати однією сімєю, та враховуючи відсутність доказів того, що це майно було придбано відповідачем за кошти, набуті ним за час спільного проживання з позивачем (ч. 2 ст. 61 СК України), на дане майно не поширюється дія ст. 74 СК України. З огляду на викладене, позов в частині вимог про поділ майна є необґрунтованим та не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До позовної заяви додано, зокрема квитанцію від 19.03.2015 № QS000065607101, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 243,60 грн., отже, враховуючи задоволення позову в частині вимог немайнового характеру, відповідний розмір судових витрат, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial