Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до державного нотаріуса Чотирнадцятої Київської державного нотаріальної контори Іваненко Раїси Семенівни надалі за текстом - відповідач 1), Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (надалі за текстом - відповідач 2, разом поіменовані - співвідповідачі), про визнання незаконною відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на 77/100 частин житлового будинку №40 та земельної ділянки під вказаною будівлею, що розташовані за адресою [ADDRESS] . Згідно довідки №272/02-14 від 23.01.2018 року, виданої відповідачем 1, позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] . Однак, відповідачем 1 винесено постанову №3844/02-31 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що виявлено невідповідність даних, а саме, що будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , зареєстровано інший будинок, власником якого є [PERSON] . Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21.02.2020 року позовну заяву залишено без руху. 09.04.2020 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 10.04.2020 року відкрито провадження у справі. 18.02.2021 року відповідачем 1 подано до суду копію спадкової справи №725/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Сторони подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.10.2016 року [INFO] помер [PERSON] (а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все майно, що йому належало на праві власності, а саме, на 77/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , який був зареєстрований за [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 1-ою Київською держнотконторою 04.04.2003 року №10-1346, мирової угоди від 22.12.2003 року, затвердженої Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.12.2003 року та Ухвали Подільського районного суду м. Києва від 06.04.2004 року (а.с. 14). 22 листопада 2016 року позивач звернулась із заявою до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, на підставі якої було заведено спадкову справу з реєстровим номером 59842122, про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50644268 (а.с. 12). У подальшому, відповідачем 1 видано позивачу довідку від 23.01.2018 за №272/02-14 про те, що вона являється єдиним спадкоємцем за законом після смерті - [PERSON] (а.с. 13). 28.10.2019 року відповідачем 1 винесено постанову №3844/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру з тих підстав, що виявлено невідповідність даних, а саме, що за адресою будинок [ADDRESS] зареєстровано на праві власності інший будинок, власником якого є [PERSON] (а.с.33-34). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Главою 29 ЦК України регулюється захист права власності. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 1 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.10.2019 року №3844/02-31 відмова у вчиненні нотаріальної дії пов`язана із відмінністю особистих даних власників за вказаною адресою нерухомого майна. Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Аналізуючи вказані вище норми, слід дійти висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, такі перешкоди є непереборними, які неможливо усунути не інакше, як в судовому поряду. При цьому, суд наголошує, що відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, правовою підставою для набуття права власності на спадкове нерухоме майно є видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом. Так, відповідно до реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 77/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 1-ою Київською держнотконторою 04.04.2003 року №10-1346, мирової угоди від 22.12.2003 року, затвердженої Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.12.2003 року та Ухвали Подільського районного суду м. Києва від 06.04.2004 року (а.с. 15-25). Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У відповідності до Рішення Київської міської ради №610/2020 від 21.10.2004 року «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» [PERSON] передано 77/100 частин земельної ділянки у [ADDRESS] (а.с.37-38). Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого [PERSON] , серія КВ №128221, підтверджується, у тому числі, право власності [PERSON] на 77/100 частин земельної ділянки у [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 23.01.2018 року за №272/02-14 позивач являється єдиним спадкоємцем за законом після смерті - [PERSON] (а.с. 13). Таким чином, суд зазначає, що позивач правомірно просить суд зобов`язати відповідача 1 видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] , на 77/100 частин житлового будинку №40 та земельної ділянки під вказаною будівлею, що розташовані за адресою [ADDRESS] , а відомості, про те, що на будинок [ADDRESS] зареєстровано право власності за [PERSON] не мають впливати на право позивача на спадщину за законом після смерті її батька [PERSON] . Щодо позовної вимоги про визнання незаконною відмови відповідача 1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її батька - [PERSON] , померлого [INFO] щодо спадкової маси, а саме 77/100 частин житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки під вказаною будівлею, що розташована за адресою [ADDRESS] , суд зазначає, що відповідно до п. 4.12 Глави 10 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій» свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Обов`язок спадкоємця надавати нотаріусу документи щодо спадкового майна зазначений в ст. 68 Закону України «Про нотаріат», яка стосується спадкування за законом. Оскільки на момент винесення оскаржуваної постанови нотаріусом було виявлено невідповідність даних, а саме, відмінність особистих даних власників за вказаною адресою нерухомого майна, що не могло бути усунуто нотаріусом самостійно. Отже, відповідачем 1 правомірно винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, що кореспондується з дискреційними повноваженнями нотаріуса. Відтак, у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. ( ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК). Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для частково задоволення позову. Розподіл судових витрат судом здійснено відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: partial