Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

[PERSON] (місце проживання: Україна, [ADDRESS]) звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» (місцезнаходження: Україна, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Пивоварова, будинок 5), в якій просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31768, 00 грн. В обґрунтування позову позивач вказала, що 15 лютого 2006 року вона працевлаштувалася на підприємство відповідача, а 07 квітня 2017 року була звільнена за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору. Відповідач станом на момент звільнення (07.04.2017 року) не виплатив їй суму заборгованості по заробітній платі в сумі 14020, 02 грн., проте виплатив її лише 23.02.2018 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Додатково пояснила, що в день звільнення вона була на роботі, в день звільнення їй було видано трудову книжку. Повний розрахунок з нею було проведено 23 лютого 2018 року, проте вона так довго не зверталася до суду, адже не знала про строк звернення до суду. На стаціонарному лікуванні або за кордоном вона в період з 23 лютого 2018 року по 06 липня 2018 року не перебувала, в цей час вона жила звичайним життям в м. Сєвєродонецьку. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи за відсутності представника відповідача. У звязку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю представника відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із копією трудової книжки серії БТ-ІІІ № 2224283, виданої 27 липня 1977 року на імя [PERSON], позивач була звільнена з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» з 07 квітня 2017 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору. Згідно із копією Виписки з наказу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» № 0133-КП (ув) від 07 квітня 2017 року, [PERSON] звільнена з підприємства з 07 квітня 2017 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору. Згідно із копією судового наказу, виданого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області 03 липня 2017 року по справі № 428/6768/17, суд наказав стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» на користь [PERSON]\~ заборгованість по заробітній платі у розмірі 14020, 02 грн. Відповідно до виписки з рахунку № 262530139757, наданої 07 травня 2018 року Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Кліринговий дім», Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке обєднання Азот» 23 лютого 2018 року перерахувало [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 14170,02 грн. Даний факт позивачем визнається у позовній заяві.\~\~ Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд враховує наступні норми Закону. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.\~ Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати середнього заробітку у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Так, згідно із довідкою ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» від 14.06.2018 року № 1666 працівникам підприємства на карткові рахунки в період з березня 2017 року по лютий 2018 року включно було виплачено наступні суми: березень 2017 року 7263267,95 грн., квітень 2017 року 5950198,48 грн., травень 2017 року 3657947,50 грн., червень 2017 року 16454364,39 грн., липень 2017 року 580545,13 грн., серпень 2017 року 9771971,98 грн., вересень 2017 року 22428171,54 грн., жовтень 2017 року 14619967,23 грн., листопад 2017 року 14704538,67 грн., грудень 2017 року 16948534,93 грн., січень 2018 року 17787542,31 грн., лютий 2018 року 19428052,79 грн., тобто всього 149595102 (сто сорок девять мільйонів пятсот девяносто пять тисяч 102) грн. 90 коп. Вказані дані свідчать про обєктивну можливість ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» погасити перед позивачем заборгованість в розмірі 14020,02 грн. при звільненні. Також суд враховує лист ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» від 14.02.2018 року №01/ПП-42, яким Профспілка працівників хімічних та нафтохімічних галузей промисловості України була повідомлена про те, що підприємством протягом 2017 року було вироблено: 147148 тон аміачної селітри, аміачної води 1420 тон, 1792 тони натрієвої селітри. В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не\~ доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Отже, у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем, при цьому відповідач мав можливість здійснити такий розрахунок протягом часу його затримки. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач була звільнена 07 квітня 2017 року, тобто в день, коли вона знаходилася на роботі і оплата за який була нарахована їй при звільненні, у звязку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України. Такий висновок суду обґрунтовується тим, що затримка розрахунку при звільненні починається не в день звільнення, а в день, наступний за днем звільнення, адже день звільнення є робочим днем і оплачується в загальному порядку. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 08 квітня 2017 року по 23 лютого 2018 року. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. При цьому з вищевикладеного вбачається, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, можуть проводитися з розрахунку відпрацьованих годин працівника, якщо це є доцільним. В даному випадку суду надані відомості для розрахунку саме виходячи з кількості відпрацьованих годин. Середньогодинна заробітна плата позивача складає 19 грн. 00 коп. згідно довідки, наданої позивачу відповідачем. Середньомісячне число робочих годин позивача згідно довідки, наданої позивачу відповідачем, складає 167,2 робочих годин. Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 08 квітня 2017 року по 23 лютого 2018 року складає девять повних місяців (травень 2017 року січень 2018 року). Тобто, середньомісячне число робочих годин за період невиплати тривалістю 9 повних місяців складає 1504,8 середньомісячних робочих години, до яких виходячи з 40-годинного робочого тижня позивача має бути додано 111,8 робочих години за період з 08.04.2017 по 30.04.2017 та 160,0 робочих годин за період з 01.02.2018 року по 23.02.2018 року згідно листа Мінсоцполітики від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13. В кінцевому підсумку, затримка розрахунку відповідача перед позивачем складає 1776,6 робочих години, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. 1776,6 робочих години за час затримки розрахунку відповідача перед позивачем при звільненні слід помножити на середньогодинну заробітну плату позивача в сумі 19 грн. 00 коп., що складе 33755 грн. 40 коп. Таким чином, відповідач за умови вчасного звернення позивача до суду мав би сплатити на користь позивача суму середнього заробітку за весь час затримки по день винесення цього рішення судом, визначену без утримання податків й інших обовязкових платежів, в розмірі 33755 грн. 40 коп. Суд не приймає до уваги розрахунок сум виплат за час затримки розрахунку при звільненні, який було зроблено позивачем, адже такий розрахунок виконаний без урахування постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. При цьому суд звертає увагу, що Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за певних обставин, зокрема в разі працевлаштування позивача або отримання ним доходу з інших джерел. Посилання на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України\~ від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» будуть помилковими, оскільки викладені в ньому розяснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України № 3248-15 від 20 грудня 2005 року. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-511цс16. Разом з тим, встановивши вину відповідача у порушенні трудових прав позивача та визначивши обґрунтованість розміру позовних вимог, суд вважає за необхідне вказати, що відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Вищевказана позиція узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 08 листопада 2017 року по справі № 6-1626цс17, а також із постановою Верховного Суду від 23 січня 2018 року по справі № 373/908/16-ц. Крім того, аналогічного висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року. В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 вказано, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін. На думку суду, вищевказана позиція Пленуму Верховного Суду України є обґрунтованою, адже встановлені статтею 233 КЗпП строки, є строками звернення до суду, а не строками позовної давності, у звязку із чим такі строки звернення до суду мають перевірятися та застосовуватися судом з власної ініціативи. Під час обговорення з позивачем причин пропуску строку звернення до суду, судом було встановлено, що позивач в період з 23 лютого 2018 року по день звернення до суду 06 липня 2018 року не перебувала на стаціонарному лікуванні або за кордоном, жила звичайним повсякденним життям, перебувала в м. Сєвєродонецьку Луганської області та мала можливість звернутися до суду. Наявності будь-яких поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду не встановлено. Той факт, що в квітні або травні 2018 року позивачу помилково було повторно нараховано суму заборгованості із виплати заробітної плати, не впливає на відсутність поважних причин строку звернення до суду, адже позивач в судовому засіданні визнала, що вона усвідомлювала, що повний розрахунок з нею було проведено саме 23 лютого 2018 року, і вона відразу повернула зайво нараховані гроші підприємству, про що у неї є квитанція. Отже, у задоволенні позову належить відмовити з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову було відмовлено і відповідач не заявляв про наявність у нього судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed