Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

[PERSON] через свого представника [PERSON] звернулась до Вільнянського районного суду Запорізької області із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. В обґрунтування заяви зазначає, що [INFO] в м. Макіївка Донецької області померла її мати [PERSON] . Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувався на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути підставою для здійснення реєстрації смерті, тому вона змушена звернутися до суду із вказаною заявою. Ухвалою суду від 17.08.2021 відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Заявниця у судове засідання не з`явилась, разом із заявою подала клопотання про розгляд справи без її участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Оскільки явка представника заінтересованої особи обов`язковою не визнавалася, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника. За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності заявниці та представника заінтересованої особи без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно із даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08.08.1961, [PERSON] народилась [INFO] у м. Макіївка Донецької області, у відомостях про матір зазначено російською мовою « [PERSON] ». 03.12.1983 [PERSON] уклала шлюб з громадянином [PERSON] та після реєстрації шлюбу набула прізвище чоловіка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 03.10.1983. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Таким чином, заявниця як дочка померлої [PERSON] має право на звернення до суду з відповідною заявою. Заяву до суду подано представником заявниці [PERSON] [PERSON] , яка діє на підставі довіреності. Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. За наслідками звернення представника [PERSON] [PERSON] до Вільнянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі довідки про причину смерті № 152 від 05.05.2021, виданої Державною некомерційною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Макіївки» відмовлено, оскільки вказана довідка на підставі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійною, а лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] форми № 106/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я № 545 від 08.08.2006, на підставі якого проводиться державна реєстрація смерті, відсутнє. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Наказом Міністерства охорони здоров`я № 545 від 08.08.2006 затверджено форми первинної облікової документації та інструкції щодо їх заповнення та видач, закріплено форму лікарського свідоцтва про смерть (форма № 106/о). Розділом 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть, (форма № 106/о), фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Заявницею до матеріалів справи надано довідка про причину смерті № 152 від 05.05.2021, видана Державною некомерційною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Макіївки», відповідно до якої [PERSON] померла [INFO] , причина смерті: хронічна серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз Н2б з гіпертензією, яка за своєю формою не відповідає вимогам, затвердженим в установленому законодавством порядку для лікарського свідоцтва про смерть (форма № 106/о). Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявниці для реалізації спадкових прав. Щодо можливості використання як доказу по справі довідки про причину смерті № 152 від 05.05.2021, виданої Державною некомерційною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Макіївки», слід зазначити таке. Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому Законом. Будь який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, є недійсними і не створює правових наслідків. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085-р від 07.11.2014 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Макіївка є населеним пунктом, на території якого органи державної влади не здійснюють свої повноваження. Тому будь-який документ, виданий на вищезазначеній території, вважається недійсним і не створює правових наслідків. Оцінюючи надані заявницею документи, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну і виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Суд враховує висновки, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини («Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії («Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де Європейський суд з прав людини констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цих справах підхід, Європейський суд з прав людини наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)». Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у томі числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій територій. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Cyprus\~v.\~Turkey»Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе взяти до уваги довідку про смерть, надану заявницею, з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи. Беручи до уваги, що встановлення факту смерті необхідно заявниці для реалізації прав та обов`язків, пов`язаних із смертю матері, що чинним законодавством не передбаченого іншої можливості державної реєстрації смерті особи на тимчасово окупованій території України, окрім встановлення факту смерті, заява [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Зі змістом ст. 18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved