Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

[PERSON] , звертаючись з позовом до [PERSON] , просив суд: «Зобов`язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - [PERSON] , [INFO] . Визначити [PERSON] способи та порядок участі у спілкуванні та вихованні сина - [PERSON] , [INFO] , з наступним графіком побачень з дитиною: кожного вівторка та четверга з 18:00 год. до 20:00 год. (з урахуванням стану здоров`я дитини) в рекреаційних зонах та зонах дитячого дозвілля; другі та четверті вихідні кожного місяця, починаючи з 18:00 год. п`ятниці до 20:00 год. неділі, з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, його батьків (бабусі та дідуся), інших місць за бажанням дитини в Україні, без присутності матері [PERSON] ; день народження [PERSON] з 09:00 год. до 20:00 год. кожен непарний рік з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, його батьків (бабусі та дідуся), інших місць за бажанням дитини в Україні без присутності матері [PERSON] ; в дні офіційних державних свят таких, як Новий рік, Різдво Христове, День праці, День Конституції України і т.п. з 09:00 год. до 20:00 год. кожен парний рік з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, його батьків (бабусі та дідуся), інших місць за бажанням дитини в Україні без присутності матері [PERSON] ; відпочинок дитини з батьком на території України, з урахуванням стану здоров`я дитини, без присутності матері на 30 календарних днів в літній період (в період офіційних дитячих канікул в навчальних закладах) з 09:00 год. першого дня вказаного періоду до 20:00 год. останнього дня вказаного періоду, без присутності матері, з повідомленням [PERSON] про місце перебування сина; другу половину осінніх, зимових та весняних офіційних дитячих канікул в навчальних закладах з 09:00 год. першого дня вказаного періоду до 20:00 год. останнього дня вказаного періоду, без присутності матері, з урахуванням стану здоров`я дитини, з повідомленням [PERSON] про місце перебування сина; необмежене спілкування батька з [PERSON] , засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною; вільне відвідування батьком [PERSON] під час хвороби за місцем його знаходження» 25 червня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 19 липня 2021 року відповідач [PERSON] подала письмові пояснення з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 30 липня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про повернення представнику позивача - адвокату Шматко Є.В. клопотання про призначення судової психологічної експертизи. 30 липня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник Шматко Є.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та доказів долучених до позову, додатково пояснили, що після припинення шлюбу з відповідачем, за взаємною згодою подружжя, дитина залишилась проживати разом з матір`ю, відповідач має бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у вихованні сина, однак відповідач постійно чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, що спонукало позивача звернутись до Служби у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації з заявою про визначення способів участі батька у вихованні дитини, за розглядом заяви винесено розпорядження від 30 березня 2018 року за №147, яким визначено позивачу, як батьку дитини, часи та дні для спілкування з малолітньою дитиною. Однак, відповідач не дотримується встановленого порядку, у визначені дні не дозволяє бачитись з дитиною, не приходить на зустрічі разом з дитиною у запропоновані позивачем місце для зустрічі, у такий спосіб чинить перешкод у спілкуванні батька з малолітньою дитиною, 12 липня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову про зобов`язання не чинити перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною, визначити способи участі батька у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, зобов`язання вчинити певні дії. В подальшому розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації за №424 від 10 вересня 2020 року, визнано розпорядження № 147 від 30 березня 2018 року, таким, що втратив чинність. 04 листопада 2020 року Дніпровською районною в міст Києві державною винесено розпорядження за №687, яким визначено позивачу, як батьку дитини, часи та дні для спілкування з малолітньою дитиною. Оскільки відповідач [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів та до служби у справах дітей Голосіївської районного в м. Києві державної адміністрації, однак в досудовому порядку вирішити спірні питання не виявляється за можливо, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду. Відповідач в судовому засіданні просила відмовити у задоволені позову за відсутності спору щодо участі батька у спілкуванні з дитиною, наголосила, що після припинення шлюбу з позивачем, вона разом з сином проживає окремо, позивач не виявляє особливого бажання спілкуватись з дитиною, однак навмисно звернувся до служби у справах дітей для визначення способу участі у вихованні дитини, на разі відповідач жодним чином не перешкоджає батьку зустрічатись з дитиною, але позивач не дотримується встановленого графіку зустрічей з дитиною, бажає бачити дитину лише в той час, який йому особисто зручно, не враховуючи інтереси дитини та повсякденний графік дитини. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутність їх уповноваженого представника та ухвалити рішення згідно чинного законодавства з урахуванням інтересі малолітньої дитини. Вислухавши учасників процесу, наведенні сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомленні ними обставини, на яких вони грунтуються у відповідності матеріального права, що підлягають застосуванню до них правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Судом встановлено, що з 14 травня 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с.14) Під час спільного проживання у подружжя народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] . (а.с.15) 01 березня 2018 року Голосіївським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14 травня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №877, розірвано. (а.с.16) Статтею 153 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Згідно приписів ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 Сімейного кодексу України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. На підставі розпорядження Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від 30 березня 2018 року за №146 «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2015 р.н.», враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол №4 від 14.03.2018 р.): визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , 2015 р.н., разом з матір`ю [PERSON] . (а.с.17) 30 березня 2018 року Голосіївською районною у місті Києві державною адміністрацією винесено розпорядження за №147 «Про встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] , 2015 р.н.», враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол №4 від 14.03.2018 р.): визначено спосіб участі у виховані та спілкуванні батька [PERSON] з малолітнім [PERSON] , 2015 р.н. наступним чином: - з понеділка по п`ятницю ( з урахуванням стану здоров`я дитини) з 18.00 години до 20.00 години в рекреаційних зонах та зонах дитячого дозвілля; - у першу та третю суботу кожного місяця з 10.00 годин до 20.00 годин, або у другу та четверту неділю кожного місяця з 10.00 годин до 20.00 годин ( з урахуванням стану здоров`я дитини). (а.с.18) 12 липня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про зобов`язання не чинити перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною, визначення способу участі батька у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, зобов`язання вчинити певні дії. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 10 вересня 2020 року Голосіївською районною у місті Києві державною адміністрацією винесено розпорядження за №424 «Про визнання таким, що втратило чинність розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 березня 2018 року №147 «Про встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] , 2015 року народження», відповідно до статтей 6, 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого, постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, розглянувши звернення [PERSON] від 08 липня 2020 року, щодо скасування розпорядження про встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] , у зв`язку із зміною місця проживання дитини, враховуючи рекомендації Комісії з питань захисту прав дитини (протокол №13 від 19 серпня 2020 року): Визнано таким, що втратив чинність розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 березня 2018 року №147 «Про встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] , 2015 року народження. (а.с. 19) 04 листопада 2020 року Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією винесено розпорядження за №687 «Про визначення способів участі батьків у вихованні малолітньої дитини»: визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування з малолітнім сином щотижня з 18-00 години п`ятниці до 20-00 години суботи. (а.с.20) Виходячи із загального обсягу доказів, які надано позивачем при зверненні з цим позовом до суду, орган опіки та піклування висловлював свою позицію з приводу дотримання прав та забезпечення інтересів дитини, з приводу спірних правовідносин Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією винесено розпорядження від 04 листопада 2020 року за №687 «Про визначення способів участі батьків у вихованні малолітньої дитини». Зважаючи на наведене, органом опіки та піклування виконано вимоги частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України щодо участі у вирішенні спору про участь батьків у вихованні дитини. Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, проживаючи окремо від дитини, батько зобов`язаний брати участь у її вихованні, має право на особисте спілкування з дитиною, спір щодо участі у вихованні дитини батька, який проживає окремо від неї, вирішується судом із визначенням способу такої участі, місця та часу їх спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення (ст. ст. 153, 157, 159 Сімейного кодексу України). Під час розгляду цивільної справи, на підтримання позиції щодо чинення з боку відповідач перешкод батьку у спілкуванні з дитиною, позивач наполягав на тому, що з боку відповідача, матері дитини, чиняться перешкоди у спілкування батька з дитиною, оскільки на даний час дитина проживає разом з матір`ю, відповідач має бажання спілкуватись з дитиною та мати можливість проводити час з дитиною без присутності матері, вважає, що його спілкування з дитиною на одинці, без присутності матері, буде більш сприяти його порозумінню з дитиною. Висуваючи заперечення проти позову, позивач наголосила, що після припинення шлюбу з відповідачем, вона разом з сином проживають окремо, відповідач не виявляє особливого бажання спілкуватись з дитиною, однак навмисно звернувся до служби у справах дітей для визначення способу участі у вихованні дитини, на разі позивач жодним чином не перешкоджає батьку зустрічатись з дитиною, однак позивач не дотримується встановленого графіку зустрічей з дитиною, бажає бачити дитину лише в той час, який йому особисто зручно, не враховуючи інтереси дитини та повсякденний графік дитини. Відповідно до вимог ст. 159 Сімейного кодексу України визначено підстави та порядок судового вирішення спору про участь у вихованні дитини тим з батьків, який живе окремо. Такою підставою, зокрема, є перешкоди з боку того з батьків, який живе разом з дитиною, у спілкуванні та вихованні її тим з батьків, що живе окремо. Підставою також може бути невиконання рішення органу опіки та піклування щодо участі у вихованні дитини того з батьків, який живе окремо від неї, якщо таке рішення має місце, але не виконується сторонами. Виходячи з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Положеннями статей 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Суд також наголошує на тій обставині, що забороняється здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає, в межах даного спору позивачем не надано належних та допустимих доказів, які мали підтвердити неправомірні дії відповідача, пов`язані зі створенням перешкод в спілкуванні батька з малолітньою дитиною, в тому числі невиконання відповідачем рішення служби у справах дітей, яким визначено години та дні спілкування батька з дитиною, при звернення з позовом до суду позивачем не долучено докази на підтвердження заявлених вимог, клопотань про залучення доказів та/або витребування доказів під час підготовчого судового засідання позивачем не заявлялось. При вирішені даного спору, суд враховує наявність розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 04 листопада 2020 року за №687 «Про визначення способів участі батьків у вихованні малолітньої дитини», яким визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування з малолітнім сином щотижня з 18-00 години п`ятниці до 20-00 години суботи, такий порядок був попередньо узгоджений з батьками дитини, не заперечується матір`ю дитини, та відповідає інтересам малолітньої дитини з урахуванням її віку та стану її здоров`я, тому за відсутності доведених обставин не дотримання відповідачем, матір`ю дитини, визначеного компетентним органом графіку спілкування батька з малолісною дитиною, відсутні підстави для зміни способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною в судовому порядку, в межах заявлених позовних вимог, оскільки саме такий спосіб захистити право на спілкування та виховання дитини визначений сімейним законодавством. При цьому суд враховує, що встановлення запропонованого позивачем порядку зустрічей з дитиною не спрямоване на захист прав та інтересів малолітньої дитини та покладатиме на відповідача необґрунтовані додаткові зобов`язання щодо перевезення дитини, що разом з тим, не позбавляє батьків можливості погодити нейтральну, комфортну для всіх, територію для зустрічей, в тому числі у громадських місцях культурно-розважального характеру, зокрема, парк, кінотеатр, торгово-розважальний центр та інші громадські місця, що призначені для повноцінного відпочинку дитини та відповідають віку, стану здоров`я дитини чи її інтересам. Крім того, суд критично відноситься до доводів позивача, який вважає беззаперечним доказом факт його звернення до правозхороних органів відносно невиконання відповідачем розпорядження органу опіки та піклування, оскільки звернення позивача до правоохоронних органів без застосування до конкретних осіб заходів належного реагування на виявлені під час перевірки порушення не можуть слугувати належним доказом вчинення з боку відповідача протиправних дій, в той же час в силу положень ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов`язковими для суду обставини встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення. Більше того, відсутні жодні відомості про те, що описані у вищевказаних джерелах події хоча б якимось чином стосуються обмеження прав батька на спілкування з малолітньою дитиною, навпаки позивач в судовому засіданні наголосив, що звертався до поліції лише з метою зафіксувати сам виклик,, ці обставини підтвердженні працівниками поліції, у відповідді на звернення адвоката позивача - адвоката Є. Шматко Департамент організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування направив письмовий лист датований 07 червня 2021 року (а.с. 26) де міститься дослівно інформація наступного змісту: «Установлено, що на гарячу лінію НПУ від 12.01.2021 №668271 надійшло повідомлення від [PERSON] щодо неналежного, на його думку, розгляду попередніх скарг. Водночас, прослуховуванням аудіозаписів розмов від 30 жовтня 2020 року о 18.04, 12 лютого 2021 року о 18.05 та згідно з електронних рапортів нарядів поліції встановлено, що заявник під час розмов із працівниками підрозділу «102» повідомляв, що телефонує з метою фіксації звернень та направити наряд поліції на місце виклику не потрібно. За результатами розгляду повідомлень прийнято рішення відповідно до Закону України «Про звернення громадян» Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України) Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про зобов`язання не чинити перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною, визначити способи участі батька у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, зобов`язання вчинити певні дії, є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed