Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Адвокат Берзінь Сергій Людвигович в інтересах [PERSON] та [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частку квартири та здійснення її поділу. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 22.02.1994 року за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано право спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Згідно з рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27.01.2021 року по справі №428/8285/20, залишеним без змін постановою Луганського апеляційного суду від 01.06.2021 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частку спірної квартири. Добровільно здійснити поділ квартири відповідач не бажає та зберігає при собі єдиний примірник свідоцтва про право власності. Усунення перешкод позивачам здійсненні ними права власності на належне майно можливе шляхом визнання за ними права власності на 1/3 частку спірної квартири за кожним. Просив суд визнати за [PERSON] та за [PERSON] , окремо за кожним, право власності на 1/3 частку спірної квартири та вирішити питання про розподіл судових витрат. 23.07.2021 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 29.09.2021 року судом постановлено ухвалу про відмову в закритті провадження у справі. Учасники справи в судове засідання не з`явились. Представники учасників справи адвокати Берзінь С.Л. та Багдасарова В.М. надали заяви про розгляд справи без їх участі. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло від 22.02.1994 року, виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням від 22.02.1994 року №57, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Квартира була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27.01.2021 року по справі №428/8285/20, залишеним без змін постановою Луганського апеляційного суду від 01.06.2021 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частку спірної квартири. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу положень ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 335 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частинами 1, 2 ст. 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. (ст. 372 ЦК України). Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачі зазначають, що відповідач не бажає добровільно здійснити поділ квартири та зберігає при собі єдиний примірник свідоцтва про право власності. [PERSON] та [PERSON] , як співвласники спірного майна, яке належить їм та відповідачу на праві власності, виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності обґрунтовано вимагають його поділу між співвласниками та визнання за ними права власності на 1/3 частку квартири. Доводи представника відповідача щодо того, що судовим рішенням встановлено, що [PERSON] не заперечує проти визнання права власності у рівних частках на спірну квартиру за кожним співвласником, жодним чином не свідчить про відсутність предмету спору у цій справі і відсутність порушення прав позивачів, а суб`єктивним трактуванням позиції [PERSON] як учасника цивільної справи №428/6174/21. Представник відповідача не надала суду доказів того, що [PERSON] , яка дійсно зберігає при собі єдиний примірник свідоцтва про право власності на спірну квартиру, намагалась передати його іншим співвласникам, щоб останні мали реальну можливість в повній мірі реалізувати свої права, як співвласники майна, на належну їм на праві спільної сумісної власності частку спірної квартири. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачі обґрунтовано вимагають поділу спірної квартири шляхом визнання за кожним з них окремо права власності на її частку, що має наслідком задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Пунктом 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] були задоволені в повному обсязі, а відповідач [PERSON] відповідно до копії довідки серії 2-18 АЖ №200464 має інвалідність ІІ групи. Таким чином, судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1257,64 грн. слід віднести за рахунок держави, оскільки відповідач звільнена від їх сплати, та повернути [PERSON] судовий збір, який його сплатив з державного бюджету. Доказів розміру понесених позивачами судових витрат на професійну правничу допомогу суду надано не було.

Outcome: approved