Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

[PERSON] ( надалі-«Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], (надалі «Відповідач »), про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, зокрема, посилаючись на те, що [PERSON] протягом останніх семи років не проживає та не бере участі в утриманні квартири за адресою: [ADDRESS], Позивач змушена оплачувати комунальні послуги за Відповідача, а тому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування у вказаному житловому приміщенні. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає більше трьох років, комунальні послуги не сплачує. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є сусідкою Позивача, пояснили Суду, що Відповідач не проживає в квартирі Позивача близько чотирьох років, повідомила Суду про те, що [PERSON] мешкає у своєї дружина за іншою адресою, особисті речі Відповідача в квартирі відсутні. Проаналізувавши пояснення представника Позивача, Відповідача, заслухавши пояснення свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] та її сім'ї було видано ордер на житлове приміщення №004575 від 14 лютого 1994 року, на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської Ради народних депутатів від 09 лютого 1994 р. за №40 на право зайняття житлового приміщення 27,61 кв.м., що складається з 2 кімнат вквартирі по адресу [ADDRESS]. ( а.с. 3). Згідно з довідкою, виданою КП « Дирекція замовника» №1125 від 18.05.2015р. разом з Позивачем у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] ( мати Позивача, наймач), [PERSON] (брат Позивача). Відповідно до свідоцтва про смерть (Серія [NUMBER] від 27.08.2015р.), [PERSON] (основний квартиронаймач вказаної вище квартири) померла [INFO] ( а.с. 29). Крім того, в матеріалах справи містяться Акти складені комісією КП «Дирекція замовник» від: 23.01.2015р. ( а.с. 5), 21.05.2015р. ( а.с.6), 29.04.2014р. ( а.с.7), 06.06.2014р. ( а.с.8), 25.11.2015р. ( а.с. 14), 08.08.2014р. ( а.с. 25) , 20.07.2016р. ( а.с…126), із змісту яких випливає, що Відповідач [PERSON] не проживає за адресою свого постійного місця реєстрації. Посилаючись на факт непроживання Відповідача у вказаній квартирі протягом останніх семи років, Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що Відповідач не проживає у вказаній квартирі протягом останніх семи років, Позивач змушена оплачувати самостійно всі комунальні послуги за Відповідача, на підтвердження чого подала копії квитанцій ( а.с. 31-44, 127-133). Відповідно до ст. 71, 72 ЖК України у випадку відсутності наймачів більше 6 місяців, такі особи можуть бути у судовому порядку визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відряджені, у осіб, які потребують догляду внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно п.11 даної Постанови, на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт тощо). Відповідно до положень ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім'ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину. Із змісту позовної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] протягом останніх трьох років не проживає в [ADDRESS]. Вказану обставину підтверджено в судовому засіданні і самим Відповідачем. Докази, які б спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Отже, право на користування житлом було набуто відповідачем, а після остаточного виїзду з даної квартири та встановлення факту не проживання близько трьох років по місцю реєстрації, відповідач втратив таке право на користування житловим приміщенням. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що Відповідач не проживає в житловому приміщенні в квартирі [ADDRESS], не несе витрат по утриманню житла, а тому його слід визнати такими, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь Позивача понесені ним судові витрати. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved