Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-29 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (надалі - відповідач), в якій просить стягнути з відповідача на його користь 1/2 грошових коштів, що є обєктом спільної сумісної власності в розмірі 2\~500 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 25 лютого 2016 року становить 68\~047 грн. Позовну заяву мотивує тим, що з 20 березня 1998 року перебував в зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 січня 2011 року розірвано. В квітні 2013 року, під час ознайомлення з судовим рішенням у цивільній справі № 2-3501/11, йому стало відомо про те, що [PERSON], перебуваючи в шлюбі із ним 09 вересня 2009 року взяла із сімейного бюджету і витратила 5 000 доларів США, нібито з метою повернення коштів за борговою розпискою від 20 жовтня 2007 року. Однак в ході судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції 12 червня 2013 року факт запозичення коштів [PERSON] за борговою розпискою від 20 жовтня 2007 року для потреб сім'ї було поставлено під сумнів. В ході розгляду вищезазначеної справи було встановлено, що грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США було використано [PERSON] з сімейного бюджету не в інтересах сім'ї, а для власних потреб. Вказує, що дані кошти були взяті зі спільних коштів сім'ї, під час шлюбу та без його згоди. Зважаючи на те, що грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США були взяті [PERSON] із спільних коштів під час шлюбу, а також зважаючи на те, що дані кошти були витрачені останньою не в інтересах сім'ї, без його згоди, то вважає за необхідне стягнути з відповідача половину цих коштів. Окрім того вказує, що строк для звернення до суду за захистом порушеного права на майно, яким є грошові кошти закінчується 13 червня 2016 року, оскільки про порушене право він дізнався з рішення Апеляційного суду Рівненської області від 12 червня 2013 року. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав наведених в позовній заяві, просив його задовольнити. Представник позивача також підтримав заявлений позов, просив його задовольнити. Відповідач та її представник заперечили проти задоволення позову, оскільки в ході розгляду справи №2-3501/11 не було встановлено, що грошові кошти в розмірі 5000 доларів США було використано [PERSON] із сімейного бюджету не в інтересах сімї, а для власних потреб, як про це зазначає позивач. Позивач не довів належними та допустимими доказами, що дане майно (кошти) були використано відповідачем на свій розсуд проти його волі, як одного з подружжя, та не в інтересах сім'ї. Окрім того, позивачем пропущено строки позовної давності, так як позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] був предявлений 22 березня 2011 року. У даному позові [PERSON] зазначала, що 09 вересня 2009 року [PERSON], за усною вимогою [PERSON], їй було повернуто частину боргу в сумі 5 000 дол. США. Однак, основна сума боргу залишалася непогашеною, у звязку з чим [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою, оскільки вони в той час були подружжям. Як доказ у даній справі було долучено копію розписки із звороту якої було зазначено, що в погашення боргу [PERSON] прийняла від [PERSON] кошти в сумі 5 000 доларів США. [PERSON] був ознайомлений із даним позовом та 06 червня 2011 року вносив на нього заперечення. Крім того, [PERSON] приймав участь у всіх засіданнях по даній справі. Також у 2011 році [PERSON] звертався до суду (справа 2-4816/11) з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним, зокрема, боргової розписки. Все це вказує на те, що [PERSON] про факт укладання [PERSON] боргової розписки з [PERSON], а також повернення частини коштів в рахунок боргу в сумі 5000 дол. США - було відомо ще у 2011 році, а тому [PERSON] пропустив строк для звернення до суду з позовом про стягнення коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено судом сторони з 20 березня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду від 28 січня 2011 року в справі №2-533/11 розірвано (а.с.4). Як слідує з розписки від 20 жовтня 2007 року в даний день [PERSON] взяла в борг у [PERSON] за попередньою згодою для потреб сім'ї (погашення кредиту за автомобіль «Тойота Авенсіс») 25\~000 доларів США, які зобовязалася повернути частинами по вимозі, але не пізніше ніж 10 листопада 2012 року (а.с.28). 09 вересня 2009 року в погашення боргу [PERSON] прийняла від [PERSON] 5\~000 доларів США (а.с.28 зворот). 29 березня 2011 року [PERSON] звернулася в Рівненський міський суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики згідно розписки від 20 жовтня 2007 року (а.с.26). Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 червня 2013 року, яке набрало законної сили з моменту його проголошення, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено частково: стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок повернення боргу за договором позики 158 940 грн., що згідно курсу Національного Банку України, станом на 12 червня 2013 року, становить 20 000 доларів США; в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відмовлено (а.с.5-7). За змістом дослідженого судом вказаного рішення Апеляційного суду Рівненської області встановлено, що [PERSON] не давав свою письмову згоду\~\~щодо запозичення його колишньою дружиною [PERSON] у [PERSON] 20 000 доларів США. Доказів, які б підтверджували ту обставину, що запозичені [PERSON] у [PERSON] грошові кошти, в розмірі 25 000 доларів США, були використані нею в інтересах сім'ї, а саме на погашення кредиту, який був оформлений на ім'я відповідача [PERSON] у зв'язку із придбанням автомобіля «Тойота Авенсіс» в матеріалах справи відсутні. З огляду на те, що [PERSON] визнала позовні вимоги [PERSON] та підтвердила\~\~факт не повернення\~\~грошових коштів\~\~згідно\~\~боргової розписки від 20 жовтня 2007 року, в розмірі 20 000\~\~доларів США, тому вказана сума підлягає стягненню на користь останньої із [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, встановлені рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 червня 2013 року в справі № 2-3501/11, яке вступило в законну силу і є чинним на час розгляду справи, вищенаведені обставини не потребують доказування в даній справі та є підставами для задоволення позову [PERSON] Разом з тим, згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У матеріалах справи міститься копія заперечень [PERSON] від 06 червня 2011 року на позовну заяву [PERSON] до нього та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в справі №2-3501/11 (а.с.30-33) з якої вбачається, що [PERSON] станом на 06 червня 2011 року було достовірно відомо про факт написання [PERSON] боргової розписки для [PERSON], а також повернення [PERSON] [PERSON] частини коштів в рахунок боргу в сумі 5000 дол. США, оскільки, як він особисто вказав, він ознайомився із матеріалами даної справи, до позовної заяви якої було долучено копію розписки [PERSON] від 20 жовтня 2009 року із зазначення на звороті про повернення 09 вересня 2009 року [PERSON] частини боргу в сумі 5\~000 доларів США [PERSON] Окрім того, як слідує з ухвали Рівненського міського суду від 11 листопада 2011 року в справі №2-3501/11 станом на 11 листопада 2011 року [PERSON] оскаржував дану боргову розписку шляхом подання до Рівненського міського суду позовної заяви до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним (а.с.34). Враховуючи, що позивач дізнався про порушення свого права не пізніше як 06 червня 2011 року, однак із позовом до суду звернувся лише 24 березня 2016 року, ним пропущено строк, протягом якого особа може, звернувшись до суду з позовом, захистити свої права та законні інтереси. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач, діючи через представника, заявила про застосування строків позовної давності, подавши про це заяву (а.с.23-25). За таких обставин,\~суд вважає за можливе застосувати строк позовної давності та з цих підстав в задоволенні позову відмовити. Посилання позивача на те, що строк для звернення до суду за захистом порушеного права на майно, яким є грошові кошти закінчується 13 червня 2016 року, оскільки про порушене право він дізнався з рішення Апеляційного суду Рівненської області від 12 червня 2013 року на увагу не заслуговують, оскільки про порушення свого права він дізнався щонайменше 06 червня 2011 року, при ознайомленні із текстом розписки [PERSON], а не в звязку з встановленням судом факту, що кошти, отримані [PERSON] від [PERSON] за розпискою від 20 жовтня 2007 року використані не в інтересах сім'ї.

Outcome: dismissed