Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

[PERSON]. звернулася у суд із вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що вона є на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Вовчанського району Харківської області 25.08.1993 року, реєстровий № 2686, власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрований колишній її чоловік, відповідач по справі, [PERSON]. Але він у вказаному будинку фактично не проживає, виїхав на проживання до своїх батьків на [ADDRESS].Просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, та надав письмові заперечення проти задоволення позовних вимог, в обґрунтування, зазначив, що незважаючи на те, що вони у 1994 році розірвали шлюб, він з 2000 року проживав у будинку , який був подарований позивачці її рідною сестрою. Під час спільного проживання виконував роботи по будівництву та благоустрою житла , сумісно проводили поточні ремонти житла , але вже більше двох місяців проживає за іншою адресою , у своїх батьків. Вислухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. . Відповідно копії договору дарування від 25 серпня 1993 року житловий будинок розташований за адресою : [ADDRESS], належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 4, 5). У будинку [ADDRESS], крім власника, зареєстрований її колишній чоловік - [PERSON]. Але [PERSON] з [PERSON] 16 травня 2017 року шлюб розірвали, що підтверджено, копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.7). Факт не проживання відповідача в спірному будинку підтверджується письмовими поясненнями свідків - [PERSON] та [PERSON].( а.с.10,12). Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Доказів, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача в спірному будинку, суду не надано. За таких обставин, суд вважає, що відповідач [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS], так як на даний момент у спірному будинку він не проживає, не проводе оплату житлово-комунальних послуг. Крім того, власник будинку - позивач не бажає, щоб відповідач був зареєстрований у даному будинку. Таким чином, оскільки позивач є власником зазначеного будинку і на даний час не бажає, щоб відповідач був зареєстрований в ньому, тому він, відповідно до вимог чинного законодавства, вправі вимагати через суд усунення перешкод в користуванні власністю. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є власником будинку, він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його майном спірним будинком. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки відповідач зареєстрований у будинку, який на праві власності належить позивачу, тому він вважаються квартиронаймачем будинку позивача. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто позивач змушений нести витрати за комунальні послуги за себе та за зареєстрованого у її будинку відповідача. За таких обставин, оскільки відповідач не є власниками вказаного будинку, крім того не проживає в спірному будинку, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в будинку позивача порушує його права як власника, крім того розмір комунальних платежів залежать від кількості зареєстрованих осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та законними, і тому задовольняє їх. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що вказаний позов слід задовольнити в повному обсязі: визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved