Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

[PERSON] у березні 2020 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування житловими приміщеннями, а саме просить суд: 1) надати [PERSON] у одноосібне користування житлову кімнату №2, площею 16,2 кв. м., балкон, площею 3, 6 кв. м. та вбудовану шафу № 5 , площею 0, 5 кв. м., які знаходяться у квартирі [ADDRESS] ; 2) надати [PERSON] у одноосібне користування житлову кімнату № 4 , площею 13,1 кв. м., які знаходяться у квартирі [ADDRESS] ; 3) стягнути з відповідача витрати у розмірі 5984 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належать 44/100 частки трьохкімнатної квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , з них 22/100 частки на праві приватизації та 22/100 на праві спадщини за заповітом матері [PERSON] . Разом з позивачем проживає його сестра - [PERSON] , якій належить 22/100 частки квартири та племінник - [PERSON] , який не є власником, але зареєстрований у квартирі; 34/100 частки належить [PERSON] на підставі договору дарування. Квартира складається з коридора (1) - площею 9,2 м2, вбудованої шафи (5) - площею 0,5 м2, комори (2) - площею 0,4 м2, житлової кімнати (2) - площею 16,2 м2, житлової кімнати (3) - площею 14,8 м2, житлової кімнати (4) - площею 13,1 м2, кухні (6) - площею 6,8 м2, ванної (7) - площею 2,0 м2, вбиральні (8) - площею 1,1 м2, та балкону площею 3,6 м2, загальна площа квартири складає 65, 5 м. 2, житлова площа 44, 1 м2. У 2017 році [PERSON] виділив у своє одноосібне користування кімнату № 3 площею 14,8 м2, залишив у користуванні [PERSON] та [PERSON] житлові кімнати № 2, 4, а в загальному користуванні коридор, ванну, вбиральню та кухню. При цьому [PERSON] розділив рахунки по комунальних послугах. Позивач наголошує, що йому належить 65, 5 м2 площі квартири та 19 , 404 с. житлової площі квартири. Після смерті матері позивач з відповідачем майже не спілкуються, їх стосунки напружені, а тому виникають проблеми з оплатою комунальних послуг, які переважно сплачує позивач. Позивач багато років мешкає у меншій кімнаті, сестра займає більшу кімнату, не дивлячись на те, що йому належить у 2 рази більша частка квартири. На неодноразові прохання піти до БТІ та нотаріуса та офіційно визначити порядок користування житловими приміщеннями відповідач відмовляється. Просить суд позов задовольнити, визначити порядок користування житловими приміщеннями у запропонований ним спосіб. Відповідач - [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги відповідач визнає частково: не заперечує проти надання в одноосібне користування позивачу вбудованої шафи №5, площею 0,5 кв.м., оскільки зазначена шафа фактично перебуває в його користуванні та заперечує проти надання у одноосібне користування позивачу житлової кімнати №2, площею 16,2 кв.м., адже вказані вимоги є не обґрунтованими, незаконними, та такими, що порушують права відповідача та третіх осіб. Відповідач заперечує проти задоволення вимог позивача про виділення йому в одноосібне користування житлової кімнати №2 площею 16,2 кв.м., балкону 3,6 кв. м., оскільки це порушує її права, права її неповнолітнього сина [PERSON] та права її чоловіка [PERSON] , які проживають у спірній кімнаті. Як зазначено в позовній заяві позивачем, він багато років мешкає у меншій кімнаті, цей факт не заперечує відповідач, та зазначає, що фактичне проживання відповідачем та її сім`ї у кімнаті №2, позивача у кімнаті № 4 склалось з 2004 року; вимог щодо змін у користуванні житловими приміщеннями з 2004 року позивач не заявляв, у кімнаті № 4 позивач мешкає одноособово, сім`ї не має. Відповідач також заперечує щодо оплати комунальних послуг позивачем одноособово без участі відповідача. Позивач не заперечував проти вселення сина відповідача, на даний час [PERSON] є неповнолітнім, та потребує належних умов для навчання та розвитку. [PERSON] наголошує на тому, що нею здійснено ремонт та ряд покращень у кімнаті, яку бажає отримати позивач, зокрема: встановлення кондиціонера, облаштування з утепленням балкону, встановлення металопластикових вікон, ремонт приміщення кімнати; дані поліпшення є невідокремлюваними без їх пошкодження, також облаштоване місце для навчання неповнолітнього сина відповідача. Відповідач самостійно придбала кухонну плиту, яка перебуває у користуванні всіх співмешканців, частково зробила заміну сантехніки, підтримує квартиру у належному стані. Кімната №4, яка перебуває у користуванні відповідача потребує ремонту та облаштування умов для можливості проживання трьох осіб, на даний час відповідач не має можливості здійснити ремонт у кімнаті №4. Крім того, при задоволенні вимог позивача, житлові умови неповнолітнього сина відповідача зміняться на істотно гірші, що в свою чергу є порушенням прав дитини. Відповідь на відзив від позивача [PERSON] до суду не надходила. Пояснень щодо позову від третіх осіб також до суду не надходило. Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, згідно свідоцтва про право власності на житло від 02 липня 2004 року, реєстраційний №1-04-246788-х2, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Харківської міської ради згідно з розпорядженням №4661-Х2, 66/100 (шістдесят шість сотих) частини комунальної квартири [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 13). Інша частина квартири, а саме 34/100 (тридцять чотири сотих) частки належить [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер: реєстр №4309, виданий 31.08.2017, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А., що підтверджує інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 18-21). [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 17.09.2018 року (а. с. 10). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.03.2019 року, спадкоємцем спадкового майна - 22/100 часток в праві спільної власності на комунальну квартиру [ADDRESS] (а. с. 11) Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №160407701 від 21.03.2019 року, за [PERSON] зареєстроване право власності на вказану частку квартири (а. с. 12). Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] на праві спільної сумісної власності володіють 44/100 частки квартири, крім того позивач [PERSON] на праві спільної часткової власності володіє 22/100 частки квартири, а частка квартири, що залишається - 34/100 належить на праві власності [PERSON] (третій особі). Згідно технічної характеристики квартири, її загальна площа становить 65, 5 м2, а житлова площа 44, 1 м2, квартира складається з двох кімнат, житловою площею 29, 3 м2, у тому числі перша кімната 16, 2 м2, друга кімната 13,1 м2, балкона 3,6 м2, коридора 9,2 м2, вбудованої шафи 0,5 м2, кухні 6,8 м2, ванної 2,0 м2, вбиральні 1,1 м2 (а. с. 15). Стаття 15 Цивільного кодексу України та частина перша статті 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). За правилами статей 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно зі статтею 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до положень статті 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Статтею 358 Цивільного кодексу України передбачено здійснення права спільної часткової власності. Так право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) №15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до статті 358 Цивільного кодексу України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість, але при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Суд наголошує, що у даній справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Отже, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. В даному випадку, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності, дослідивши надані сторонами докази та обставини на які вони посилаються, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, суд бере до уваги, що позивач в цілому володіє площею квартири, яка вдвічі перевищує площу, якою володіє відповідач, зокрема, позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить 44/100 частки квартири, при цьому згідно частини 2 статті 372 Цивільного кодексу України, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, адже інше не встановлено домовленістю між ними або законом (правовий режим права спільної сумісної власності), а також позивач [PERSON] на праві спільної часткової власності володіє ще 22/100 частки квартири, яку він успадкував після померлої [INFO] матері [PERSON] (правовий режим права спільної часткової власності). Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що єдиним способом захисту житлового права позивача і його права користування належною, в тому числі, йому власністю є визначення порядку користування 66/100 частин квартири [ADDRESS] у запропонований ним спосіб, а саме: [PERSON] у одноосібне користування надати житлову кімнату № 2 , площею 16,2 кв. м., балкон, площею 3, 6 кв. м. та вбудовану шафу № 5 , площею 0, 5 кв. м., які знаходяться у квартирі [ADDRESS] ; а відповідачу [PERSON] у одноосібне користування надати житлову кімнату № 4 , площею 13,1 кв. м., яка знаходяться у квартирі [ADDRESS] ; інші приміщення залишити у спільному користуванні. При цьому, суд відхиляє доводи сторони відповідача, що обмін займаними на теперішній час кімнатами неможливий з огляду на усталеність такого порядку користування квартирою з 2004 року, адже обставини змінились та позивач успадкував 22/100 частки квартири, якими тепер додатково володіє на праві спільної часткової власності. Обставина наявності у відповідача сім`ї, та відсутність такої у позивача та мешкання ним одноособово на увагу не заслуговує, адже ні чоловік відповідача - [PERSON] , ні їхній син - [PERSON] не володіють частками спірної квартири, а право користування ними житлом позивачем не оспорюється. Доводи відповідача [PERSON] про здійснення нею ремонту та ряду покращень у кімнаті, яку бажає отримати позивач, зокрема: утеплення балкону, встановлення метало-пластикових вікон, ремонт приміщення кімнати, є неспроможними з огляду на недоведеність нею не лише вказаних обставин, а і того, що кімната, яку наразі займає позивач, потребує ремонтних робіт. Щодо доводів про придбання кухонної плити, яка нібито перебуває у користуванні всіх співмешканців, заміна відповідачем сантехніки та підтримка квартири у належному стані, то суд їх відхиляє, адже вони не стосуються предмету спору та на висновки суду про порядок користування житловим приміщенням не впливають, як і розподіл між сторонами заборгованості по оплаті комунальних послуг. Заслуговують на увагу доводи відповідача щодо купівлі нею кондиціонера для покращення умов проживання в спірній кімнаті, адже вказана покупка нею підтверджена, як і оплата послуг з його установки, проте цей об`єкт не є нерухомим та фізично може бути переміщений у іншу кімнату. Суд наголошує, що сторони, які є рідними особами, а саме братом та сестрою, не позбавлені можливості домовитися в добровільному порядку про інший спосіб користування квартирою, ніж той, що визначений вказаним рішенням суду. Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Так, при зверненні до суду позивач [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 840, 80 грн., а тому витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, суд звертає увагу позивача, що ні спеціальним Законом України «Про судовий збір», ні Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено стягнення банківської комісії за перерахування судового збору, а тому у цій вимозі суд відмовляє. Щодо стягнення судових витрат на професійну правову (правничу) допомогу згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Європейський суд з прав людини при розгляді справ «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, «Пмайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, «Меріт проти України» від 30.03.2004 року зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (стаття 30) визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини 3 наведеної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається із позову, позивач наголошує на здійсненні наступних витрат: усна консультація - 200 грн., консультація з вивчення документів - 500 грн., складання позовної заяви - 1800 грн., представництво орієнтовно у 3 засіданнях - 3000 грн., тобто усього витрати на правничу допомогу складають 5500 грн. Із пункту 4 угоди про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2020 року вбачається, що розмір гонорару адвоката за виконання доручення клієнта не підлягає розголошенню та вказується окремо - у додатку до цієї угоди. Самий же додаток до угоди до позовної заяви не доданий, документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, матеріали справи також не містять, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення вказаних витрат, більш того, справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а тому витрати, пов`язані з участю представника у судових засіданнях стягненню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: approved