Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (відповідач), в якому просить визнати недійсним договір дарування, укладений 14 липня 1993 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 14 липня 1993 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області та зареєстрований в реєстрі за № 2-2764. В обґрунтування позову зазначає, що 16.07.1988 року помер його батько [PERSON], якому належав на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями по вулиці Арсент'єва, 3 (зараз вулиця Арсентієва, 2) у с. Черкаські Тишки Харківського району Харківської області. За життя батько заповіту не оформлював. Спадкоємцями [PERSON] є його дружина [PERSON] та двоє синів - [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а в подальшому, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, здійснив державну реєстрацію цього свідоцтва. Спадкоємцем [PERSON] подано до державного нотаріуса за місцем відкриття спадщини заяву про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON], але остання свідоцтво про право на спадщину не отримувала, тому ніякої державної реєстрації з її боку виконано не було. 14.07.1993 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування, посвідчений 14.07.1993 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області та зареєстрований в реєстрі за № 2-2764, згідно умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Черкаські Тишки Харківського району Харківської області по вулиці Арсентєва, 3. Позивач зазначає, що в даному випадку державним нотаріусом документів, що підтверджують право власності [PERSON] на жилий будинок, витребувано не було, а тому було вчинено угоду, якою відчужено майно, що належить позивачу. Вказує, що про існування зазначеного вище договору дарування йому стало відомо з відповіді Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області від 06.08.2013 року за № 02-21/507, а зміст цього договору - з відповіді Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області від 07.10.2013 року за № 02-21/631, у звязку з чим строк позовної давності пропущено з поважних причин. У судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач надав письмові заперечення проти позову (а.с. 81-83), в яких зазначає, що позивачеві було відомо про укладення спірного договору ще в 1993 році, у звязку з чим строки позовної давності для звернення до суду пропущені. Вважає, що спірний договір міг бути укладений на 2/3 частини спірного будинку, які належали померлій матері [PERSON] У судове засідання відповідач не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у звязку з чим суд вважає за можливе розглядати справу за його відсутності. Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст.\~197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини. 16.07.1988 року помер батько позивача і відповідача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 7). 02 вересня 1998 року померла їх мати [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 8). На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 квітня 1989 року (а.с.\~52), спадкоємцями майна [PERSON] стали дружина [PERSON] на 2/3 частини житлового будинку з надвірними прибудовами за адресою: Харківський район, с. Черкаські Тишки, вул. Арсєнтєва, 3, та син [PERSON] на 1/3 частину вказаного будинку. Згідно з відміткою на Свідоцтві, воно зареєстровано в погосподарській книзі Русько-Тишківської сільради. 14.07.1993 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування, посвідчений 14.07.1993 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області та зареєстрований в реєстрі за № 2-2764, згідно умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Черкаські Тишки Харківського району Харківської області по вулиці Арсентєва, 3 (а.с. 19, 20). Як зазначено у договорі, будинок належить [PERSON] на підставі запису в погосподарській книзі Руськотишківської сільради Харківського району. 30.07.2009 року [PERSON] на підставі договору дарування від 14.07.1993 року зареєстрував право власності на 1/1 частку будинку за адресою: Харківський район, с. Черкаські Тишки, вул. Арсентієва, 3, в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації (а.с. 44). 20 липня 2011 року рішенням Русько-Тишківської сільської ради Харківського району [PERSON] надано дозвіл на зміну колишнього номеру будинку № 3 по вул. Арсентієва в селі Черкаські Тишки на номер 2 та присвоєно житловому будинку з колишнім номером 3 по вулиці Арсентієва в селі Черкаські Тишки номер будинку 2 (а.с. 14). 13.04.2012 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.04.1989 року зареєстрував право власності на 1/3 частину будинку за адресою: Харківський район, с. Черкаські Тишки, вул. Арсентієва, 2, в КП «Харківське районне буро технічної інвентаризації» (а.с. 9). Проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з частиною 1 статті 48 ЦК Української РСР 1963 року в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Частиною 2 статті 35 Закону Української РСР «Про державний нотаріат» (в редакції на момент укладання оспорюваного договору) визначено, що угоди про відчуження або заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. У свою чергу статтею 227 ЦК Української РСР 1963 року було визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Частиною 3 статті 244 вказаного Кодексу визначено, що до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. В обґрунтування недійсності договору дарування позивач посилається на п. 32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 54/5, згідно з якою угоди про відчуження або заставу майна, що підлягає державній реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється (частина друга статті 35 Закону Української РСР «Про державний нотаріат»). Такі документи державний нотаріус приймає лише при наявності на них запису про реєстрацію. Оскільки, на думку позивача, при укладанні оспорюваного договору [PERSON] не було надано документа, що підтверджує її право власності на будинок, вказаний договір необхідно визнати недійсним. Водночас як встановлено судом, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07\~квітня 1989 року позивач став власником 1/3 частини будинку за адресою: Харківський район, с. Ч. Тишки, 2 (колишній № 3), його мати [PERSON] стала власником 2/3 частин вказаного будинку. Оскільки до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2014 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки і споруди не залежало від державної реєстрації, вказані особи стали власниками відповідних часток спірного будинку. Отже, [PERSON] мала право розпорядитись своєю часткою у будинку шляхом її дарування відповідачеві. Проте оскільки на момент укладання оспорюваного договору [PERSON] була власником не усього будинку, а лише 2/3 його частин, вона не мала права дарувати весь будинок, у звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання договору дарування від 14\~липня 1993 року недійсним в частині відчуження 1/3 частки будинку, власником якої є позивач. Вирішуючи питання щодо строку звернення до суду з даним позовом, суд виходить з наступного. Як зазначено позивачем, про існування оспорюваного договору дарування йому стало відомо з відповіді Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області від 06.08.2013 року за № 02-21/507, а зміст цього договору - з відповіді Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області від 07.10.2013 року за № 02-21/631. Зазначених тверджень позивача відповідачем не спростовано, доказів того, що позивачеві було відомо про існування вказаного договору раніше, відповідачем суду не надано, у звязку з чим суд приходить до висновку, що строк позовної давності в даному випадку порушено з поважних причин.

Outcome: partial