Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому з урахуванням уточнень (т.1, а.с. 149-152), просила суд: визнати, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності, подружжя [PERSON] та відповідача [PERSON], належить кожному по 1/2 частини, а саме квартира [ADDRESS], квартира [ADDRESS] та автомобіль марки Шкода, державний номер [NUMBER], 11.08.2007 року випуску; визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], недійсним; визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], недійсним; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; на ? частину квартири [ADDRESS]; на ? частину автомобіля марки Шкода, державний номер [NUMBER], 11.08.2007 року випуску. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що після смерті бабки позивачки - [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді ? квартири [ADDRESS] та ? квартири [ADDRESS]. Позивачка вказує, що вказані квартири були зареєстровані на ім'я її діда [PERSON], однак вказане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За життя бабки позивачки - [PERSON] питання розподілу майна між подружжям не ставилося, тому позивачка стверджує, що після смерті її бабки [PERSON] спадковим майном є по ? частини у двох вищевказаних квартирах, а також ? частина легкового автомобілю марки Шкода, державний номер [NUMBER], 11.08.2007 року випуску, який також зареєстрований на ім'я діда позивачки [PERSON]. [PERSON] зазначає, що для прийняття спадкового майна після смерті своєї матері (бабки позивачки) [PERSON], її батько [PERSON] звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак батько позивачки не встиг оформити право на спадкове майно у зв'язку зі смертю, яка сталася [INFO] року. Після смерті батька - [PERSON], позивачка також своєчасно звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, при цьому інші спадкоємці першої черги спадкування - дідусь позивачки [PERSON] та мати позивачки - [PERSON] відмовились від спадщини після смерті батька позивачки на її користь. Коли [PERSON] почала оформлювати спадщину їй стало відомо, що відповідачка [PERSON], яка є рідною сестрою батька позивачки, користуючись тим, що дідусь живе разом з нею, та квартири були зареєстровані на нього, примусила його переоформити на себе та на свою доньку ці дві квартири, на що, як вважає [PERSON], не мала законного права. [PERSON] стверджує, що відповідачка [PERSON] не визнає права її покійного батька та відповідно права позивачки на ? частину спірного спадкового майна, тому вона вимушена була звернутися до суду із позовом. Відповідачі позов не визнали. [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до [PERSON], в якому просить суд визнати недійсною її заяву про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/6 частину будинку та земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що [INFO] померла її мати - [PERSON], після смерті якої, спадкоємцями були: її чоловік - [PERSON], син [PERSON], та вона - донька [PERSON]. Позивачка за зустрічним позовом вказує, що після смерті її матері - [PERSON], відкрилася спадщина, яка складалась з будинку та земельної ділянки, площею 0,10 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] зазначає, що її брат - [PERSON] подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а вона з батьком, відповідно, відмовились від прийняття цього конкретного спадку у вигляді будинку та земельної ділянки, площею 0,10 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Так, позивачка за зустрічним позовом вказує, що підписуючи заяву про відмову від спадку, яка відкрилася після смерті матері, вона цілком обґрунтовано вважала, що спадок складається лише із вищезазначених будинку та земельної ділянки, і будь-якого іншого спадкового майна немає. Проте, після подання [PERSON] позовної заяви про визнання права власності на інше спадкове майно матері, крім вказаного в заяві її брата - [PERSON] про прийняття спадщини, [PERSON] зрозуміла, що підписала заяву про відмову від спадщини після смерті матері помилково. При підписанні заяви про відмову від спадщини, як вказує [PERSON], її не повідомили, що крім будинку, у матері є інше майно, а нотаріус не попередила, що відмова від спадщини стосується не тільки того майна, на яке подано заяву про прийняття спадщини. Отже, при складанні правочину про відмову від прийняття спадщини, [PERSON] помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, помилилась щодо природи правочину та своїх прав, не правильно розуміла умови даного правочину і, якщо б знала, що відмова від спадщини стосується не лише будинку, а й іншого майна, вона б її ніколи не підписала. Враховуючи наведене, [PERSON] вважає, що відмова від спадщини, яка відкрилась після смерті її матері - [PERSON] була підписана нею помилково і підлягає визнанню судом недійсною. З урахуванням викладеного, [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою. Крім того, [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] та [PERSON], в якій просить суд: визнати недійсною його заяву про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON]; визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, площею 0,10га, які розташовані за адресою: [ADDRESS], як на частку в спільній сумісній власності подружжя; визнати за ним право власності на 1/6 частину будинку та земельної ділянки, площею 0,10га, які розташовані за адресою: [ADDRESS], як на частку в спадковому майні [PERSON]; визнати недійсною його заяву про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON]; визнати за ним право власності на 1/12 частину будинку та земельної ділянки, площею 0,10 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS], як на частку в спадковому майні [PERSON]; визнати за ним право власності на 1/4 частину земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS]; визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що [INFO] померла його дружина - [PERSON], після смерті якої, спадкоємцями були: він - її чоловік [PERSON], син [PERSON], та донька - [PERSON]. Позивач за зустрічним позовом вказує, що після смерті його дружини - [PERSON], відкрилася спадщина, яка складалась з будинку та земельної ділянки, площею 0,10 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] зазначає, що його син - [PERSON] подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а він з донькою, відповідно, відмовились від прийняття цього конкретного спадку у вигляді будинку та земельної ділянки, площею 0,10 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Так, позивач за зустрічним позовом вказує, що підписуючи заяву про відмову від спадку, яка відкрилася після смерті дружини, він цілком обґрунтовано вважав, що спадок складається лише із вищезазначених будинку та земельної ділянки, і будь-якого іншого спадкового майна немає. Проте, після подання [PERSON] позовної заяви про визнання права власності на інше спадкове майно дружини, крім вказаного в заяві його сина - [PERSON] про прийняття спадщини, [PERSON] зрозумів, що підписав заяву про відмову від спадщини після смерті дружини помилково. При підписанні заяви про відмову від спадщини, як вказує [PERSON], його не повідомили, що крім будинку, у дружини є інше майно, а нотаріус не попередила, що відмова від спадщини стосується не тільки того майна, на яке подано заяву про прийняття спадщини. Отже, при складанні правочину про відмову від прийняття спадщини, [PERSON] помилився щодо обставин, які мають істотне значення, помилився щодо природи правочину та своїх прав, не правильно розумів умови даного правочину і, якщо б знав, що відмова від спадщини стосується не лише будинку, а й іншого майна, він б її ніколи не підписав. Враховуючи наведене, [PERSON] вважає, що відмова від спадщини, яка відкрилась після смерті його дружини - [PERSON] була підписана ним помилково і підлягає визнанню судом недійсною. Крім того, [PERSON] зазначає, що [INFO] помер його син - [PERSON]. Після його смерті, як вказує позивач за зустрічним позовом, відповідачка - [PERSON] звернулася до нотаріальної контори заявою про прийняття спадщини у вигляді будинку та земельної ділянки, площею 0,10га, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи обставини, які викладені вище, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що він також помилково написав заяву про відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті його сина - [PERSON]. При цьому, позивач вказує, що він не правильно розумів природу цього правочину, помилявся стосовно своїх прав та визначення складу спадку і, якщо б він знав, що відмова від спадщини стосується не лише будинку, а й іншого майна, він б її ні коли не підписав. З урахуванням викладеного, [PERSON] звернувся до суду з відповідною зустрічною позовною заявою. У судовому засіданні 04.06.2015року позивачка за первісним позовом - [PERSON] та її представник первісний позов, з урахуванням уточнень, підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити, у задоволенні зустрічних позовів просили відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні 04.06.2015року [PERSON], її представник, який є одночасно представником [PERSON] та [PERSON], зустрічні позови підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, у задоволенні первісного позову просили відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні 04.06.2015року відповідачка за зустрічним позовом - [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] у повному обсязі. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовів, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 10.01.1961року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, реєстрація якого була здійснена Граденицькою с/радою Одеської області Біляївського району, актовий запис №2 (т. 1 а.с. 8). Від даного шлюбу, [INFO] народився син - [PERSON], та [INFO] народилася донька - [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 9, 54). 31.08.1991року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується копією запису акту про укладення шлюбу (т. 1 а.с. 62). 09 грудня 1997року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 53 на звороті). 28 квітня 1990року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (т. 1 а.с. 75 на звороті). Від даного шлюбу, 26.01.1993року народилася [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 8). 01.11.2002 року Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету Одеської міської ради [PERSON] було видане свідоцтво №1076/02 про право власності на квартиру №244 по вулиці 25 Чапаївської дивізії, за №1, на праві приватної власності, яка в цілому складається з трьох кімнат. Свідоцтво видане на підставі довідки ЖБК «Центральний-14» від 12.09.2001року, технічного паспорту ОМБТІ та РОН 02.08.2002р. (т.2, а.с.53). Вказане свідоцтво було зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» 09.01.2003року номер запису: 5 в книзі: 41к-113 (т.2, а.с. 53 на звороті). З довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та прописку) за №329, виданою ЖБК «Центральний-14» вбачається, що у квартирі [ADDRESS], яка є кооперативною, постійно проживають та прописані: [PERSON] - основний квартиронаймач, його син - [PERSON], його донька - [PERSON] та онука - [PERSON] (т.1, а.с. 60 на звороті). Крім того, з довідки ЖБК «Центральний-14» вбачається, що [PERSON] дійсно проживала та була прописана у квартирі [ADDRESS] з 12.05.1974року (т.1, а.с. 60). Таким чином, судом встановлено, що зазначена квартира є кооперативною, членом кооперативу був [PERSON], який, у період знаходження у шлюбі з [PERSON], повністю виплатив пайовий внесок та, на підставі довідки ЖБК «Центральний-14» від 12.09.2001року, отримав свідоцтво про право власності на квартиру. Враховуючи принцип дії закону у часі, до вказаних правовідносин щодо визначення правового режиму майна подружжя [PERSON] та [PERSON] в частині, що стосується квартири [ADDRESS], застосовуються положення КпШС УРСР в редакції Закону Української РСР від 20 червня 1969 року N 2006-VII, що діяла з 1 січня 1970 року (з подальшими змінами). Відповідно до положень ст.ст. 22 - 25 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Суд враховує, що свідоцтво про право власності на вказану квартиру було видано лише на ім'я [PERSON], однак квартира за [ADDRESS], була отримана ним у власність не в порядку приватизації, а внаслідок виплати пайового внеску під час перебування у шлюбі з [PERSON], а тому суд вважає встановленим та доведеним факт того, що подружжю [PERSON] та [PERSON] вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. При викладених обставинах, суд вважає за необхідне визнати, що розмір часток у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS], є рівним, тобто належало по 1/2 (одній другій) [PERSON] та [PERSON]. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 11.08.2007року РЕВ1-го МРВ ДАІ ГУ МВС України в Одеській області, належить автомобіль марки «SKODA» модель «FABIA», 2002року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (т. 1 а.с. 7). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 04 серпня 2010 року серія [NUMBER], виданого Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (т.1, а.с.49). 18 жовтня 2010року виконавчим комітетом Одеської міської ради [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. Свідоцтво видане на підставі договору №1/01 про інвестування будівництва об'єктів житлового будівництва в м. Одесі від 06.01.2006р., додаткової угоди №2 від 01.07.2008р., угоди про відступлення прав та обов'язків від 23.09.2009р., додаткової угоди №4/51 від 05.10.2009р., акту прийому - передачі квартири від 19.03.2010р. До вказаних правовідносин щодо визначення правового режиму майна подружжя [PERSON] та [PERSON], в частині, що стосується квартири [ADDRESS], та автомобілю марки «SKODA» модель «FABIA», 2002року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], застосовуються положення Сімейного кодексу України, оскільки право власності на нього було набуто після набрання чинності цим кодексом. Так, згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд приймає до уваги те, що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], було отримано [PERSON] після смерті [PERSON], померлої [INFO], однак, вказане свідоцтво було видане на підставі договору №1/01 про інвестування будівництва об'єктів житлового будівництва в м. Одесі від 06.01.2006р., додаткової угоди №2 від 01.07.2008р., угоди про відступлення прав та обов'язків від 23.09.2009р., додаткової угоди №4/51 від 05.10.2009р., тобто суд зазначає, що за життя [PERSON] відбулося повне виконання вказаного договору та фактична передача зазначеної квартири за актом приймання-передачі у власність [PERSON]. Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним факт того, що подружжю [PERSON] та [PERSON] квартира [ADDRESS], та автомобіль марки «SKODA» модель «FABIA», 2002року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], належали на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням викладеного, суд визнає, що розмір часток у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS], та на автомобіль марки «SKODA» модель «FABIA», 2002року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], є рівними, тобто належало по 1/2 (одній другій) [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, судом встановлено, що після смерті [PERSON], померлої [INFO], відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS], на 1/2 частину квартири [ADDRESS], та на 1/2 частину автомобілю марки «SKODA» модель «FABIA», 2002року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. На виконання вимог ухвали суду Третя Одеська державна нотаріальна контора надіслала суду завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (т.1 а.с. 46-70), зі змісту якої вбачається, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є її чоловік - [PERSON], донька - [PERSON] та син - [PERSON], який своєчасно (тобто в межах встановленого законом шестимісячного строку) звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія його заяви (а.с. 46). Чоловік померлої [PERSON] та донька померлої [PERSON] звернулися до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявами про відмову від спадщини, що залишилася після смерті [PERSON], на користь [PERSON] (т. 1 а.с. 47-48). Однак, свідоцтво про право на спадщину після померлої матері - [PERSON], [PERSON] отримати не встиг, оскільки [INFO] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER], актовий запис № 1770 від 02 вересня 2011року (а.с. 70). Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ст. 1269). Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] спадщину прийняв, оскільки подав нотаріусу заяву про її прийняття, із заявою про відмову від спадщини не звертався, однак не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину після померлої матері, оскільки [INFO] помер. Згідно ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Зі змісту витребуваної судом копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (т.1 а.с. 71-107) вбачається, що спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого [PERSON] є батько померлого - [PERSON], дружина померлого - [PERSON] та донька померлого - [PERSON], яка своєчасно (тобто в межах встановленого законом шестимісячного строку) звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія її заяви (а.с. 82). Батько померлого [PERSON] та дружина померлого - [PERSON] звернулися до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявами про відмову від спадщини, що залишилася після смерті [PERSON], на користь [PERSON] (т. 1 а.с. 71, 72). 26.11.2012року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], на житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS]. Однак, не було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS], на 1/2 частину квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON], оскільки 05.12.2011року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS], та квартиру [ADDRESS], що підтверджується копіями договорів дарування, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В. (т. 2 а.с. 41, 52). Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналіз змісту наведених статей свідчить про те, що саме власник майна має право розпоряджається своїм майном. Судом було встановлено, що квартира за [ADDRESS], та квартира [ADDRESS], була спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], тобто [PERSON] належала ? частина вказаних квартир. Таким чином, суд зазначає, що на момент укладення договорів дарування, тобто на момент відчуження ? частини квартири за [ADDRESS], та ? частини квартири [ADDRESS], [PERSON] не був власником вказаних частин квартир, у зв'язку з чим, не мав права їх відчужувати. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування підлягають частковому задоволенню, а саме: визнання недійсним договору дарування в частині дарування ? частини квартири [ADDRESS], та визнання недійсним договору дарування в частині дарування ? частини квартири [ADDRESS]. Щодо дарування [PERSON] інших часток квартир, а саме: ? частини квартири [ADDRESS], та ? частини квартири [ADDRESS], то в цій частині первісний позов задоволенню не підлягає, оскільки [PERSON] вказані частки належали на праві власності та він мав право розпорядитися ними шляхом укладання договорів дарування. Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] спадщину прийняла, оскільки мешкала разом із спадкодавцем та подала нотаріусу заяву про її прийняття, із заявою про відмову від спадщини не зверталася, однак свідоцтва про право на спадщину не отримала. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5, ст. 1268). Відповідно до ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності, суд приймає до уваги і те, що наявність договорів дарування ? вказаних квартир та відсутність реєстрації права власності за померлим батьком позивачки [PERSON] на вказані частини квартир, а також на частину автомобіля, призвела до неможливості [PERSON] оформити свої спадкові права щодо цих частин квартир та частини автомобіля, а іншим шляхом окрім як шляхом звернення до суду її право захистити неможливо. Приймаючи до уваги, що позивачкою за первісним позовом не заявлені вимоги про відшкодування витрат по сплаті судового збору, відповідно до ст. 11 ЦПК України у суду відсутні підстави для покладення витрат на відповідачів. Щодо вимог зустрічного позову[PERSON] про визнання недійсною її заяви про відмову від прийняття спадщини, визнання права власності, та вимог зустрічного позову [PERSON] про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності, суд зазначає наступне. Як було зазначено вище, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу [INFO] народився син - [PERSON], та [INFO] народилася донька - [PERSON]. [INFO] померла [PERSON]. Зі змісту витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що 25 січня 2011року [PERSON] звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою за №187, в якій вона, як спадкоємець по закону на майно померлої [INFO] своєї матері [PERSON], яка на день смерті проживала в [ADDRESS], усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для неї істотне значення, без впливу насильства (фізичного та психічного тиску) з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовилась від прийняття спадщини на користь сина померлої - [PERSON]. Їй - [PERSON] державним нотаріусом роз'яснено, що її заява, про відмову від прийняття спадщини за законом є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку встановленого для її прийняття (т. 1 а.с. 47). Крім того, 25 січня 2011року [PERSON] звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою за №188, в якій він, як спадкоємець по закону на майно померлої [INFO] своєї дружини [PERSON], яка на день смерті проживала в [ADDRESS], усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для нього істотне значення, без впливу насильства (фізичного та психічного тиску) з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовився від прийняття спадщини на користь сина померлої - [PERSON]. Йому - [PERSON] державним нотаріусом роз'яснено, що його заява, про відмову від прийняття спадщини за законом є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку встановленого для її прийняття (т. 1 а.с. 48). [INFO] помер [PERSON], який є сином [PERSON]. Зі змісту витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що 10 листопада 2011року [PERSON] звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою, в якій він, як спадкоємець по закону на майно померлого [INFO] свого сина [PERSON], який проживав в [ADDRESS], усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для нього істотне значення, без впливу насильства (фізичного та психічного тиску) з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовився від прийняття спадщини на користь дочки померлого - [PERSON]. Йому - [PERSON] державним нотаріусом роз'яснено, що його заява, про відмову від прийняття спадщини за законом є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку встановленого для її прийняття (т. 1 а.с. 71). Відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що заява про відмову від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, доказів відкликання заяв про відмову від спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, позивачами за зустрічними позовами надано не було. Крім того, посилання позивачів за зустрічними позовами на те, що при складанні правочину про відмову від прийняття спадщини, вони помилково підписали заяви, помилились щодо обставин, які мають істотне значення, помилились щодо природи правочину та своїх прав, не правильно розуміли умови даного правочину і, якщо б знали, що відмова від спадщини стосується не лише будинку, а й іншого майна, вони б її ніколи не підписали, а також те, що нотаріус їх не попередив, що відмова від спадщини стосується не тільки того майна, на яке подано заяву про прийняття, не приймаються судом до уваги, оскільки ніяких доказів в обґрунтування вказаних обставин позивачами за зустрічними позовами, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, суду надано не було. Навпаки, у заявах про відмову від прийняття спадщини чітко зазначено, що їм - [PERSON] та [PERSON], державним нотаріусом роз'яснено, що заява, про відмову від прийняття спадщини за законом є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку встановленого для її прийняття. Згідно роз'яснень, наданих у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги роз'яснення Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] та [PERSON] у задоволенні їх зустрічних позовів в частині визнання недійсними заяв про відмову від спадщини. У зв'язку з відмовою у задоволенні зустрічних позовів в частині визнання недійсними заяв про відмову від спадщини, також не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Крім того, суд зазначає, що житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS], належить позивачці за первісним позовом на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 листопада 2012року, виданого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], на даний час це свідоцтво є чинним, вимог про визнання його недійсним позивачем за зустрічним позовом заявлено не було. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у зустрічних позовах, витрати по сплаті судового збору позивачам за зустрічними позовами не відшкодовуються.

Outcome: partial