Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

[PERSON] у жовтні 2016 року звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя, та визнати за ним право власності на 1/2 частину відповідної квартир. Свої позовні вимоги мотивує тим, що зазначена квартира придбана під час перебування його у шлюбі з [PERSON] за спільні кошти подружжя, але оформлена на дружину. Відповідач відмовляється переоформити на нього право власності на відповідну частину квартири у добровільному порядку, а тому він звертається до суду. Під час судового розгляду представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив, що позивач [PERSON] з 3 серпня 1996 року до 23 лютого 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON]. Під час шлюбу 6 березня 2007 року ними за спільні кошти для потреб сімї придбано 3-кімнатну квартиру [ADDRESS], право власності на яку оформлено за [PERSON]. Відповідач відмовляється в добровільному порядку переоформити на нього половину квартири, тому він звернувся до суду. Наголосив на тому, що позивач під час шлюбу був фізичною особою підприємцем та заробляв кошти. Не заперечуючи тієї обставини, що відповідач продала свою однокімнатну квартиру, та кошти від її продажу витратила на придбання спірної квартири, представник позивача зауважив, що відповідна однокімнатна квартира хоча і була власністю відповідача, проте протягом тривалого часу використовувалась сімєю, та в наслідок значного поліпшення її стану, фактично стала спільним майном. Також звернув увагу суду на ту обставину, що кошти для виплати кредиту, отриманого відповідачем на придбання спірної квартири, надав батько позивача. Представник відповідача під час судового розгляду позовні вимоги не визнала. Пояснила, що відповідач не заперечує факту перебування в шлюбі з позивачем у зазначений в позові період, також вона не заперечує щодо часу придбання спірної квартири, проте стверджує, що квартира [ADDRESS] не є спільною власністю подружжя, оскільки придбана за її особисті кошти. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що [PERSON] з 1995 року володіла на праві особистої приватної власності однокімнатною квартирою, в якій стала проживати з [PERSON] після одруження у 1996 році. У березні 2006 року відповідач оформилась приватним підприємцем та надавала індивідуальні послуги перукаря, отримувала регулярний заробіток. В свою чергу позивач ніде працевлаштований не був, та коштів у сімю не приносив, хоча жодних поважних причин для того щоб він не працював у нього не було. Заощадивши певну суму коштів, яку розраховувала витратити на розширення свого бізнесу, а саме на придбання офісного приміщення, [PERSON] дізналась що вона вагітна, та вирішила продовжувати надавати індивідуальні перукарські послуги вдома, для чого продала власну однокімнатну квартиру, додала власні заощадження, та купила трикімнатну квартиру, при цьому на суму коштів, якої не вистачало, оформила на себе кредит для особистих потреб, який згодом сама ж і виплатила. Крім того, що вона мала регулярний прибуток з перукарського бізнесу, їй допомагала її мати, яка протягом тривалого часу проживає в Італії, та регулярно висилає дочці кошти у досить значних сумах, які також нею були використані для погашення отриманого для придбання кредиту. Щодо обставини отримання коштів на сплату кредиту від батька позивача, то відповідач це заперечує, та стверджує, що наскільки їй відомо, батько позивача після продажу успадкованого будинку давав кошти своєму іншому сину для придбання ним автомобіля. Враховуючи наведене в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала письмові пояснення, в яких позовні вимоги не визнала, стверджувала що спірну квартиру придбала за власні кошти, частину з яких отримала в наслідок продажу власності однокімнатної квартири, іншу частину накопичила від здійснення підприємницької діяльності, тоді як позивач взагалі ніде не працював, та у сімейний бюджет кошти не вкладав, та крім того отримала кредит на власні потреби, який згодом виплатила за власні кошти, які також отримала від підприємницької діяльності та від своєї матері, яка живе і працює за кордоном, та в той час регулярно пересилала їй кошти у досить значних сумах. Обставини на які вказує позивач у своїх позовних вимогах, та представник позивача у поясненнях, щодо участі позивача у формуванні сімейного бюджету, заперечила, стверджуючи що [PERSON] ніде не працював, заробітку не мав, та у придбанні квартири жодним чином не приймав участі. Також заперечувала обставини надання їй батьком позивача грошових коштів для сплати кредиту. Свідок [PERSON] надав суду показання, що він є батьком позивача, та знає про обставини придбання спірної квартири. Стверджував, що за час проживання позивача та відповідача однією сімєю обидва з подружжя приймали участь у формуванні сімейного бюджету, обидва працювали. В однокімнатній квартирі, що належала [PERSON] вони спільно робили ремонт, а у 2007 році ту квартиру продали, а більшу, трикімнатну купили. Частину грошей за нову квартиру заплатили одразу, а частину отримали в кредит. Квартиру придбавали, бо [PERSON] була вагітна, та сімї треба було розширяти житлові умови. Спочатку кредит виплачувала відповідач, яка працювала перукарем. Позивач також оформився ФОП та працював. Він як батько допомагав дітям, зокрема надавав гроші сину для оренди, на яку у нього не вистачало. Після смерті своєї матері він продав будинок та дав дітям 12 000 доларів США для сплати кредиту. Кошти передав [PERSON], яка сплатила ними кредит. На запитання представника відповідача повідомив, що кошти від продажу будинку своєї матері розділив навпіл між своїми двома синами. Свідок [PERSON] надала суду показання, що вона у 2007 році придбала однокімнатну квартиру у [PERSON] за 10000 грн.. Продажем квартири займалась лише [PERSON], про те, що у неї є чоловік їй було відомо, але вона його не памятає. Свідок [PERSON] суду надала показання, що вона та члени її родини у 2007 році продали [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Оглядати квартиру відповідач приходила самостійно, була тоді вагітна. Кошти за квартиру від [PERSON] вона отримувала у гривнах. При цьому частину, вона їй сплатила як завдаток, в якій сумі не памятає, але все зазначено в договорі, а частину було перераховано через банк, так як [PERSON] отримала кредит. Також їй було відомо, що для придбання цієї квартири попередньо було продано однокімнатну квартиру. Про те, що у [PERSON] був на той час чоловік їй було відомо, проте вона особисто з ним не спілкувалась. Всі питання по квартирі вирішувала [PERSON] самостійно. [PERSON] вона бачила один раз в день підписання договору купівлі-продажу, про їх взаємовідносини не цікавилась. Заслухавши пояснення сторін, врахувавши показання допитаних судом свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення даного спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони з 3 серпня 1996 року по 23 лютого 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.4). Сторони визнають цю обставину, тому на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України вона не підлягає доказуванню. Під час знаходження у зареєстрованому шлюбі, 6 березня 2007 року, відповідачем [PERSON] було придбано та оформлено на себе трикімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с. 32-33), дана обставина також не заперечується сторонами. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У постановах від 1 липня, 25 листопада 2015 року, 12 жовтня 2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Позивач, у своєму позові стверджує, що спірна квартира придбана не тільки під час шлюбу, а і за спільні кошти. В обґрунтування такого твердження повідомив суду, що він в період часу з 5 лютого 2007 року по 5 липня 2012 року був зареєстрований фізичною особою підприємцем, та мав прибутки. Обставина реєстрації позивача ФОП, у відповідний перірод часу підтверджується копією свідоцтва (а.с. 109) та копією повідомлення про припинення підприємницької діяльності ФОП (а.с.62). Разом з тим, позивачем не надано жодного документу, яким би була підтверджена обставина отримання ним буд-якого прибутку від відповідної підприємницької діяльності. Більш того, свідок [PERSON], який є батьком позивача, будучи допитаним в суді повідомив, що він допомагав сину матеріально, оскільки у нього не було коштів на оренду якогось приміщення, що обєктивно вказує на відсутність прибутку від підприємницької діяльності позивача. Крім того, позивач стверджує, що частину коштів на виплату кредиту, отриманого відповідачкою на придбання спірної квартири, надав його батько, який відповідні кошти отримав продавши успадкований будинок своїх батьків. З наданих суду доказів вбачається, що рішенням суду за [PERSON] у травні 2008 року було визнано право власності на спадкове майно після смерті його матері (а.с.64), частину спадкового майна він продав у липні 2008 року за 46297 грн., дана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.65). 3 липня 2008 року, [PERSON] поклав на рахунок ПАТ КБ «Приват Банк» кошти в сумі 12000 доларів США, які зняв з відповідного рахунку 11 липня 2008 року, що підтверджується довідками (а.с. 66-67). Позивач стверджує, що отримавши відповідні кошти, його батько передав їх [PERSON], та вона в той же день сплатила решту кредиту за квартиру. На підтвердження таких тверджень позивачем наведено ту обставину, що саме 11 липня 2008 року було здійснено останній платіж по кредиту [PERSON], а також показання свідка [PERSON], відповідного змісту. Надаючи аналіз такому твердженню позивача, та перевіряючи його доведеність належними та допустимими доказами, суд виходить із наступного. Позивач, як і свідок [PERSON] стверджують, що отримавши в касі банку 12000 доларів США, того ж дня [PERSON] передав їх [PERSON], в свою чергу [PERSON] дану обставину заперечує, а тому вона повинна бути доведена належними та допустимими доказами. Так, в силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стверджуючи про існування відповідних обставин, позивач доводить існування правочину, вчиненого його батьком, за яким той безоплатно передав своєму сину [PERSON] та його дружині [PERSON] майно, а саме 12000 доларів США, для сплати ними заборгованості за кредитом для придбання спірної квартири. Зазначений правочин, відповідно до вимог ч.1 ст. 717 ЦК України, є договором дарування. Відповідно до вимог ч.5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Станом на 2008 рік, неоподатковуваний мінімум доходів громадян (податкова соціальна пільга) складав 257,50 грн., тобто станом на 2008 рік, договір дарування валютних цінностей, на суму більшу ніж 12860 грн., підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню. Станом на 11 липня 2008 року, курс долара США становив 4,84 грн. за 1 долар США, тобто сума коштів, яку, як стверджує позивач, його батько передав [PERSON] становила 58080 грн., із чого вбачається, що такий правочин, підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню В силу ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи наведене, за відсутності нотаріально засвідченого договору дарування, позивачем не доведено належними і допустимими доказами факту передачі 11 липня 2008 року відповідачці батьком позивача коштів у сумі 12000 доларів США. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставини існування у нього будь-якого заробітку (доходу) під час перебування у шлюбі з відповідачем, та не надано жодного належного і допустимого доказу того, що за час перебування у шлюбі, він заробив (отримав) будь-які кошти, які могли б бути використані для придбання спірної квартири. Крім того, позивачем, не наведено жодної обставини, яка дозволяла б стверджувати, що він не мав самостійного заробітку (доходу), з поважної причини. Також, під час судового розгляду жодним доказом не доведено і твердження представника позивача про те, що за час спільного проживання у однокімнатній квартирі відповідача, позивачем було значно збільшено її вартість внаслідок здійснення ремонту, що наводилось на підтвердження обставини спільності коштів, отриманих відповідачем від продажу такої квартири, який передував придбанню спірної трикімнатної квартири. В свою чергу [PERSON], у своїх запереченнях стверджує, що вона придбала спірну квартиру за особисті кошти, на підтвердження чого надала ряд доказів. Згідно з копією трудової книжки [PERSON] її трудова діяльність розпочата 21.08.1992 року, при цьому в період з квітня 2005 року по квітень 2006 року вона працювала найманим працівником (а.с.43). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру відомостей про фізичну особу- підприємця, [PERSON] в період часу з 04.05.2006 року по 06.09.2013 року була зареєстрована фізичною особою підприємцем, із надання перукарських послуг (а.с.30), та відповідно до даних звітів субєкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за 2-4 квартали 2006 року а також перший квартал 2007 року мала регулярний заробіток (прибуток) (а.с.34-38). 2 березня 2007 року, за кілька днів до придбання спірної квартири, [PERSON] за 10000 грн. продала власну однокімнатну квартиру набуту до укладення шлюбу з позивачем, яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 3.07.1995 року, дана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.31) Як вбачається з показань свідка [PERSON], та з копії договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с.32) на момент підписання договору, 6 березня 2007 року, [PERSON] сплатила частину вартості квартири, а саме 38633 грн., а іншу частину зобовязалась виплатити протягом двох банківських днів. 6 березня 2007 року відповідач оформила договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого отримала 13500 швейцарських франків. Відповідно до пункту 1.4 Договру, кошти [PERSON] отримала для своїх особистих потреб (а.с.39-43). Протягом року [PERSON] сплачувала платежі за договором кредиту, та останній платіж внесла в касу банку 11 липня 2008 року, що підтверджується копіями квитанцій (а.с.28-29). Вказуючи на джерело отримання коштів, внесених на рахунок банку в якості виплати заборгованості на договором кредиту, відповідач повідомила, що отримала їх від своєї матері, яка проживала на той час, та проживає зараз в Італії, та регулярно переказувала відповідачу кошти. Обставина перебування матері відповідача в Італії на заробітках сторонами не заперечуються, а тому на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України вона не підлягає доказуванню. Що стосується твердження відповідача про існування грошових переказів її матері, то такі твердження обєктивно підтверджуються копіями квитанцій, з офіційним перекладом, згідно яких [PERSON] у 2007-2008 роках, отримувала від своєї матері [PERSON] перекази в сумах 2000 Євро та 1200 Євро (а.с.100- 103). Таким чином, на думку суду, відповідач [PERSON], під час судового розгляду довела належними та допустимими доказами ту обставину, що кошти витрачені на придбання квартири [ADDRESS] є її особистими коштами. У зв'язку з викладеним, та з урахуванням правової позиції Верховний Суд України, викладеної у постановах від 1 липня, 25 листопада 2015 року, 12 жовтня 2016 року, суд приходить до висновку, що хоча спірна квартира [ADDRESS] і придбана 6 березня 2007 року, в період шлюбу сторін, але за особисті кошти [PERSON], а тому це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON], у звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed