Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON] та Овруцької міськорї ради (надалі Відповідачі) та просила визнати неправомірним рішення 37 сесії п»ятого скликання Овруцької міської ради Житомирської області №244 від 07.09.2010 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку [PERSON] за адресою: [ADDRESS], визнати протиправним та скасувати державний акт серії [NUMBER] виданий 04.09.2010 року [PERSON] на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]) для будівництва та обслуговування житлового будинку, за адресою: [ADDRESS], визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку та земельної ділянки від 11.11.2010 року, зареєстрований в реєстрі за №2-3091, укладений між [PERSON] та [PERSON], так як межі земельної ділянки не погоджено з суміжними власниками та землекористувачами. В обґрунтування вимог зазначала, що вона є власником 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,038 га. для обслуговування 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.08.2007 року та рішення Овруцького районного суду від 23.11.2007 року. 16.05.2008 року [PERSON], відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, набув у власність 62/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , а відповідно до рішення Овруцького районного суду від 11.01.2010 року він також набув у власність земельну ділянку розміром 0,0720 га. для обслуговування вказаної частини будинку. В 2010 році [PERSON] виготовив державний акт на право власності на земельну ділянку (серія [NUMBER] від 04.09.2010 року) вже площею 0,0984 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, тобто для обслуговування вищевказаних 62/100 частин будинку [ADDRESS]. 11.11.2010 року [PERSON] подарував вказану частину будинку та земельну ділянку своєму синові [PERSON]. В ході приватизації та виготовлення державного акту на земельну ділянку, яка нині належить [PERSON] було порушено ст.121 ЗК України, а саме те, що норма безоплатної передачі громадянам земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, гоосподарських будівель та споруд в містах складає не більше 0,10 га. на увесь будинок. В даному випадку [PERSON] набув у власність земельну ділянку розміром 0,0720 га, а державний акт виготовив вже на 0,0984 га. Тобто вона може виготовити технічну документацію на земельну ділянку тільки розміром 0,0016 га. При виготовленні державного акту на право власності на земельну ділянку також було порушено ст.198 ЗК України, яка передбачає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, що не було зроблено в даному випадку. Тобто сусідом, без її дозволу приватизовано частку землі, яка не відповідає долевому співвідношенню будинку, який розташований на загальній земельній площі 0,1359 га. На даний час вона не може виготовити технічну документацію на належну їй земельну ділянку, а без вказаних документів не може вільно скористатись своїм правом власності, а саме розпорядитись своїм майном. Всі ці обставини порушують її право, а тому просила позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просять суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити. Представники Овруцької міської ради просили у задоволенні позову до Овруцької міської ради відмовити, надали відзив на позов. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила , що в даному випадку для будівництва та обслуговування будинку 27 по вул.. Ручейній може бути виділено не більше 0.10 га., оскільки відповідачу віділено 0,0984 га то позивач може оформити земельну ділянку розміром 0,0016 га.. Щодо вирішення позову покладається на погляд суду. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Відносини виникли між сторонами регулюються Земельним кодексом України. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 02.08.2007 року державним нотаріусом, зареєстрованого в реєстрі №2-1302 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15649478 від 20.08.2007 року [PERSON] (надалі позивач) є власником 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с.5,6). Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 23.11.2007 року у справі №2-1649/07 визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку в розмірі 0,038 га, для обслуговування 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS] Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 16.05.2008 року державним нотаріусом, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1616 [PERSON] є власником спадкового майна, яке складається із 62/100 частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с.13. Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 11.01.2010 року у справі №2-768/10 визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку в розмірі 0,072 га, під забудову 62/100 частини житлового будинку [ADDRESS] (а.с.14). Рішенням 37 сесії п»ятого скликання Овруцької міської ради Житомирської області №244 від 07.09.2010 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель, споруд [PERSON] було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,0984 га. Згідно державного акту серія [NUMBER] (а.с.17), який видано 04.09.2010 року на підставі рішення від 07.09.2010 року №244 Овруцькоїх міської ради, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0984 га, кадастровий номер [NUMBER]. Земельна ділянка розташована - [ADDRESS]. Цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.17). Як слідує з протоколу погодження суміжностей земельної ділянки землевласника (- ків) від 26.06.1998 року, межі земельної ділянки в [ADDRESS] власником якої є [PERSON], погоджено з суміжними землевласниками [PERSON] та [PERSON]. З співвласником будинку відповідач меж не узгоджував, оскільки перебував з нею у неприязних відносинах (а.с.18). Згідно договору дарування житлового будинку та земельної ділянки посвідченого 11.11.2009 року державним нотаріусом [PERSON], [PERSON] подарував сину [PERSON] 62/100 частини житлового будинку №27 та земельну ділянку площею 0,0984 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS] Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №28020882 від 16.11.2010 року свідцить про те, що [PERSON] є власником 62/100 частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с.50). В жовтні 2018 року позивачка звернулась до відділу Держгеокадастру в Овруцькому районі з письмовою заявою про надання роз»яснення щодо можливості виготовлення технічної документації на належну їй земельну ділянку та отримла лист з якого слідує, що в ході приватизації та виготовлення державного акту на земельну ділянку, яка нині належить [PERSON] було порушено ст.121 ЗК України, а саме те, що норма безоплатної передачі громадянам земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, гоосподарських будівель та споруд в містах складає не більше 0,10 га. на увесь будинок. В даному випадку [PERSON] набув у власність земельну ділянку розміром 0,0720 га, а державний акт виготовив вже на 0,0984 га. Тобто вона може виготовити технічну документацію на земельну ділянку тільки розміром 0,0016 га.( а.с.3-4). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В свою чергу, в ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» законодавець закріпив, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. У відповідності до ст.30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Як зазначено у рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року у справі № 1-9/2009, в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Частина перша ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша ст.55). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Зокрема згідно з п.10 ч.1 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з ст.120 Земельного кодексу України 2001 року, який діяв на момент набуття позивачем права власності на частину будинку і є чинним на сьогодні, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч.1). Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.2). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч.4). Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (ст.78 ЗК України). Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 ЗК України). Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. У відповідності до ч.ч.1-2 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Згідно з ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах у розмірі не більше 0,10 га. Проте, з матеріалів справи встановлено, що оскаржуваним рішенням Овруцької міської ради було передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з порушення встановленого законом принципу пропорційності до його частки у праві власності на житловий будинок, тобто передано також і ту частину земельної ділянки, яка не належить для обслуговування належної йому частки житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказане порушує права позивача, як співвласника будинку, на розпорядження в повному обсязі належною їй на праві власності частиною будинку та позбавляє її права на приватизацію земельної ділянки, необхідної для обслуговування її частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, оскільки частина неприватизованої землі, яка складає різницю між фактичним розміром земельної ділянки для обслуговування всього житлового будинку, визначеним за наслідками обміру на місцевості в обсязі 0,10 га та фактично переданою відповідачу, земельною ділянкою цього ж призначення у загальному розмірі 0,0984 га - складає 0,0016 га та є недостатньою для розміщення,обслуговування належної позивачу частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Відповідно до вимог частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що рішення 37 сесії п»ятого скликання Овруцької міської ради Житомирської області №244 від 07.09.2010 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку [PERSON] за адресою: [ADDRESS], є протипрапвним і підлягає скасуванню. Враховуючи, що позовна вимога про визнання недійсним та скасування державного акту серії [NUMBER] виданого 04.09.2010 року [PERSON] на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]) для будівництва та обслуговування житлового будинку, за адресою: [ADDRESS], є похідною від першої, яка задоволена судом, тому вона теж підлягає задоволенню. Крім того, позивач просить визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку та земельної ділянки від 11.11.2010 року, зареєстрований в реєстрі за №2-3091, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додежання яких є необхідним для чинності правочину. У відповідності до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). Таким чином, що стосується вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку та земельної ділянки від 11.11.10 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] то позивачем ненадано жодного доказу, якими саме діями відповідачів порушенні її права при укладанні договору дарування частини будинку. Що стосується договору дарування в частині дарування земельної ділянки суд, вважає, що оскільки судом скасовано права [PERSON] на спірну частину земельної ділянки, тому відсутне права у відповідача на сам об»єкт(земельну ділянку) дарування, тому додаткового скасування у цій частині договір не потребує. Так, відповідно до ч.1 ст.133 ЦК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України). Позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому, враховуючи прийняте судом рішення та на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів в дохід держави судові витрати, повязані з розглядом справи по 234,93 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial