Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Відділ реєстрації місця проживання громадян [PERSON] Довгинцівської районної у місті ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, вказавши, що на праві приватної спільної часткової власності позивачам кожному по 1 / 2 частці належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані також відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є відповідно колишньою невісткою та онуками для позивача [PERSON] та дітьми та колишньою дружиною для позивача [PERSON]. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано в 2004 році, з того часу відповідачі виїхали з квартири позивачів та не проживають у ній. Відповідачі припинили мешкати в квартирі позивачів більше 12 років тому, фактичне їх місце проживання [INFO]. Жодних витрат на утримання житла вони на протязі всіх 12 років не несли у зв'язку з чим позивачі змушені нести додаткові фінансові затрати на утримання житла, що створює фінансові труднощі. Комунальні послуги, що нараховуються на всіх зареєстрованих у квартирі є непосильними для позивачів. А субсидію позивач не може оформити так як, необхідні довідки про доходи всіх зареєстрованих, а відповідачі таких довідок не нададуть, відносини у сторін складні, вони є по суті чужими людьми. В 2008 році позивач вже зверталися до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, але їм було відмовлено. Рішення суду вони не оскаржили так як відповідачі пообіцяли добровільно знятися з реєстрації , але так і не зробили цього. Тому позивачі просить суд, визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими , що втратили право користування житловим приміщенням , а саме квартирою № 78 у будинку № 12 по вул. Мухіної, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область та скасувати їх реєстрацію в квартирі. Позивачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з»явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали. Їх представники [PERSON] та [PERSON] кожен окремо в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали, надали пояснення відповідно позову, просили задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON], суду пояснила, що вона позов не визнає, оскільки між позивачем [PERSON] та нею була усна домовленість, вона не стягує аліменти на дітей, а він не знімає їх з реєстрації та сплачує комунальні послуги. Раніше їх не зняли з реєстрації так як суд відмовив в задоволенні позову про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки діти були неповнолітні. В квартирі вони дійсно не мешкають з 2001 року. А в 2004 році розірвали шлюб. Заперечує проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що в квартирі батька та бабусі не проживає дуже давно, так як мати виїхала від батька та забрала з собою дітей його та сестру. З батьком бачиться, спілкується, а з бабусею не спілкується, але коли батька бачить то питає як в неї справи. Місяць тому відповідач давав кошти на сплату комунальних послуг. Ключі від квартири у позивачів. Позов не визнає. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що не проживає в квартирі батька та бабусі вже дуже давно більше 9 років, так як виїхали з матір»ю від батька. З батьком вона не живе, так як живе з мамою. Аліменти батько не платить близько 2 років. Позов не визнає. Третя особа Відділ реєстрації місця проживання громадян [PERSON] Довгинцівської районної у місті ради в судове засідання не з»явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, покладалися на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона сусідка позивачів, відповідачі вже багато років не проживають в квартирі позивачів, близько 10 років. Діти провідують батька. Свідок [PERSON] суду пояснила, що являється співмешканкою відповідача по справі [PERSON] , вони разом живуть по пр.. Металургів в м. Кривому Розі. Вона знає сім»ю вже 4 роки, на протязі цього часу відповідачі не мешкають в квартирі позивачів. Вона ходила з [PERSON] до його батька в гості. Відносини у них хороші. Суд вислухавши представників позивачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON]. [PERSON], відповідачів [PERSON], [PERSON]. [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що на праві приватної спільної часткової власності позивачам [PERSON] та [PERSON] кожному по 1 / 2 частці належить квартира [ADDRESS] (а.с. 6). У вказаній квартирі зареєстровані також відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є відповідно колишньою невісткою та онуками для позивача [PERSON] та дітьми та колишньою дружиною для позивача [PERSON]. (а.с. 7). Шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано в 2004 році (а.с. 8). Відповідачі припинили мешкати в квартирі позивачів більше 12 років тому, фактичне їх місце проживання [INFO]. Жодних витрат на утримання житла вони на протязі всіх цих років не несли у зв'язку з чим позивачі змушені нести додаткові фінансові затрати на утримання житла, що створює їй фінансові труднощі. Згідно акту сусідів, завіреного майстром КП «Послуга», відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON]не мешкають у квартирі [ADDRESS] з 2004 року по теперішній час (л.с. 7 -акт). Крім того, факт не проживання відповідачів у квартирі [ADDRESS] понад один рік, підтверджується поясненнями у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], факт не проживання у квартирі позивачів понад рік також підтвердили в судовому засіданні і всі відповідачі. Доказів поважності такого не проживання відповідачі не надали, за час розгляду справи в суді комунальні послуги не сплачували, до квартири не вселялися. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачі, будучи зареєстрованим в належній позивачам квартирі, порушують права та законні інтереси власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, в спірному жилому приміщенні не проживають, своїх речей там не зберігають, витрат по утриманню квартири не несуть. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Наявність реєстрації відповідачів у вказаній квартирі позбавляє можливості позивачів здійснювати права власності у повному обсязі. Згідно ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про усунення перешкод у здійсненні позивачем, права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття відповідача з реєстрації, а тому вимога позивачів про скасування реєстрації відповідачів не підлягає задоволенню, оскільки задовольняючи позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням суд вже вирішує дану вимогу. Отже суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і на час розгляду справи не проживають в ньому більше 12 років, після виповнення відповідачами [PERSON] та [PERSON] повноліття , на протязі всього часу розгляду справи в суді вселитися у квартиру позивачів вони не намагалися та на момент винесення рішення понад рік з часу повноліття не мешкають у квартирі, що відповідно до вимог ст.ст.391, 405 ЦК України дає суду підстави визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі в квартирі [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial