Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

[PERSON] просить суд визнати договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] від 02.09.2011 року посвідчений державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі № 1-3101 , недійсним. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що має похилий вік, проживав одиноко, по стану свого здоров'я, потребував стороннього догляду . Тому у 2011 році вирішив укласти договір про відчуження будинку за адресою [ADDRESS] на умовах довічного утримання зі своїм сином [PERSON], а син запевнив його, що зобов'язується належним чином доглядати за ним, повністю утримувати та надавати необхідне харчування і забезпечувати належним доглядом. Наміру при житті відчужувати [PERSON] житловий будинок за адресою [ADDRESS] не мав. Про те, що його право на власність порушено, дізнався лише після смерті сина [PERSON], яка сталася [INFO] року. Відповідач [PERSON] позов не визнав, вважає, що позов не підлягає до задоволення так як позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду. Представник органу опіки та піклування Звенигородської райдержадміністрації як представник неповнолітньої [PERSON] позов визнала, вважає, що визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами інтереси неповнолітньої [PERSON] не буде порушено. Представник неповнолітньої [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у її відсутність, не заперечує, що інтереси неповнолітньої [PERSON] буде захищати представник органу опіки та піклування. Позов визнає повністю, так як [PERSON] позбавив себе житла, інтереси неповнолітньої [PERSON] при отриманні спадщини не буде порушено. Державний нотаріус Звенигородської державної нотаріальної контори звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутність, у вирішення справи покладається на розсуд суду. Суд заслухавши позивача, відповідача, представника органу опіки та піклування, свідка, вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 29.03.1962 року проживав у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] що підтверджується фотокопією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 29.03.1962 року. У [PERSON] у шлюбі народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується фотокопією свідоцтвом про народження виданого звенигородським райбюро ЗАГС 29.03.1962 року серія [NUMBER].(а.с.17). [PERSON] є інвалідом 2 групи, що підтверджується посвідченням серія [NUMBER] виданого 27.07.1997 року (а.с.4). [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого відділом ДРАЦС Звенигородського РУЮ у Черкаській області від 12.01.2012 року серія [NUMBER] (а.с.19). [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] (а.с.18). [PERSON] 04 лютого 1998 року за кошти в сумі 700 гривень придбав земельну ділянку за адресою [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу земельної ділянки від 04.02.1998 року посвідченого державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-278(а.с.5). На земельній ділянці 300 кв.м. за адресою [ADDRESS] у 2000 році було збудовано житловий будинок з прибудовою загальною площею 33,5 м.кв.,житловою площею 20,9 кв.м. який складається прибудови «А-1», стіни якого цегляні, гараж з ганком «Б», сарай з ганком «В», погріб «Г», альтанка «Д», літній душ «Ж», убиральня «З», огорожа 1, ворота з хвірткою 2, огорожа 3, огорожа 4, свердловина 5, огорожа 6. [PERSON] 29.01.2002 року отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності виданого Звенигородською міською радою Черкаської області від 29.01.2002 року (а.с.8). [PERSON] 15.03.2000 року отримав свідоцтво про право власності на гараж і службові приміщення за адресою [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності виданого Звенигородською міською радою Черкаської області від 15.03.2000 року (а.с.9). 30.09.2011 року на ім'я [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,0316 га за адресою [ADDRESS], що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку виданого Звенигородською міською радою 30.09.201 року серія ЯМ № 318235 (а.с.10). Відповідно до договіру дарування від 02.09.2011 року який посвідчений державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі №1-3101 [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з ганком та господарськими будівлями, який складається з жилого будинку з прибудовою «А-1», стіни якого цегляні, загальною площею 33,5, житлова площа 20,9 кв.м., з господарськими будівлями: гараж з ганком «Б», сарай з ганком «Б», погріб «Г», альтанка «Д», літній душ «Ж», убиральня «З», огорожа 1, ворота з хвірткою 2, огорожа 3, огорожа 4, свердловина 5, огорожа 6, що розташований на земельній ділянці розміром 300 кв.м., яка знаходиться у приватній власності [PERSON] (а.с.6). Допитана в судовому засідання свідок [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству з [PERSON] та відвідує його, так як він проживає одиноко та потребує допомоги. До листопада 2013 року [PERSON] відвідував його син [PERSON] та надавав йому допомогу. Про договір дарування житлового будинку [PERSON] їй нічого не говорив. На даний час [PERSON] за адресою [ADDRESS] проживає одиноко, що підтверджується довідкою Звенигородської міської ради від 21.03.2014 року № 1290 (а.с.20). Відповідно до довідки №540 лікарсько-консультативної комісії Звенигородської ЦРЛ [PERSON] потребує постійного стороннього догляду та має хронічні захворювання (а.с.21). На підставі вищенаведених доводів судом об»єктивно встановлено, що [PERSON] маючи похилий вік, являючись інвалідом другої групи, по стану здоров'я потребував стороннього догляду, його дружина також була тяжко хвора і не могла доглядати за чоловіком [PERSON] яка померла [INFO] року, тому у 2011 році вирішив укласти договір довічного утримання з сином [PERSON]. Сумнівів у [PERSON] що він підписав договір довічного утримання не виникало, так як при житті його син [PERSON] здійснював належний догляд за ним та надавав матеріальну допомогу. Той факт, що [PERSON] наміру при житті відчужувати житловий будинок за адресою [ADDRESS] не мав підтверджується також і тим, що земельну ділянку розміром 0,0316 га , що належить [PERSON] на праві приватної власності він не відчужував, дана земельна ділянка на даний час перебуває у його власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку виданого Звенигородською міською радою 30.09.2011 року серія ЯМ № 318235. Після смерті [PERSON] яка сталася [INFO] року відкрилася спадщина на усе його майно в перелік якого увійшов і житловий будинок за адресою [ADDRESS]. Лише після смерті сина, [PERSON] стало відомо коли він звернувся 13.03.2014 року із заявою до нотаріальної контори про бажання прийняти спадщину після смерті сина (а.с.20), що 02.09.2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір дарування жилого будинку за адресою [ADDRESS], а не договір довічного утримання. Суд вважає, що на сьогоднішній день [PERSON] позбавлений права на єдине житло на яке мав право особистої власності. Відповідно до положення ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійними обчислюється не з моменту вчинення правочину, від дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Така ж правова позиція закріплена п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчисляється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої ст.261 ЦК України - від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд приходить до висновку, що [PERSON] не пропустив строк позовної давності на звернення до суду з захистом порушеного права, так як дізнався, що його право на власність порушено, після смерті сина [PERSON] яка сталася [INFO] року при подачі заяви до нотаріальної контори тобто 13.03.2014 року. Відповідно до вимог ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Отже, виходячи із змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається , що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. На підставі наведеного та враховуючи, судом встановлено, що домовленості між [PERSON] та [PERSON] на дарування житлового будинку за адресою [ADDRESS] не було, при житті [PERSON] не мав наміру передати безоплатно майно іншій особі у власність, а мав намір передати майно синові лише після того як він належним чином, догляне його до смерті. Також враховуючи, що [PERSON] на даний час залишився одиноким, будучи інвалідом 11 групи по стану здоров'я, був позбавлений утримання і догляду, також залишився без особистого житлового будинку. Суд приходить до висновку, що договір дарування житлового будинку за адресою [ADDRESS] від 02.09.2011 року слід визнати недійним. Звільнити [PERSON] від сплати судового збору на користь держави за розгляд справи в суді на підставі п.8 ст.4 Закону України «Про судовий збір». Відповідно ст. 8 Закону України «Про судовий збір» та ч.1,ч.3 ст. 82 ЦК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов»язаних з розглядом справи, або звільнити від оплати. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] [INFO] на даний час є неповнолітня, не працює, не має самостійного заробітку тому суд вважає за необхідне звільнити її від сплати судового збору на користь держави за розгляд справи в суді. Також враховуючи майновий стан [PERSON] суд вважає за можливе зменшити належний до сплати розмір судового збору на користь держави за розгляд справи в суді до 1 462грн. 19 коп.. На підставі викладеного та ст. 203,215, 219-235,261, 717 ЦК України , Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Outcome: approved