Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

[PERSON] пред`явив у суді позов до [PERSON] про визнання правочину недійсним, стягнення коштів. Позов обґрунтовано тим, що 17.10.2013 року між сторонами було укладено угоду, відповідно до якої, відповідач взяв на себе зобов`язання по оформленню позивачеві повідки на проживання в Україні, а позивач в свою чергу передав відповідачу за це 800 доларів, 6400 грн. та 1600 грн. В порушення взятих на себе зобов`язань відповідач не виконав умови угоди, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати правочин згідно письмової розписки про надання послуг з оформлення посвідки на проживання від 17.10.2013 року між сторонами недійсним та стягнути з відповідача 29120 грн. 00 коп. До початку судового засідання позивач подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 18.06 2019 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що 17.10.2013 року [PERSON] [INFO] було складено розписку, відповідно до якої «Я, [PERSON] взяв завдаток 800 доларів США для оформлення посвідки на проживання у громадянина Ірану [PERSON] . 6400 грн. + 1600 грн.» Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі правочину, підтвердженого відповідною розпискою. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Позивачем жодним чином не було доведено правових підстав недійсності правочину, який ним оспорюється. Більше того, позивач зазначає у поданому позові, що підставою для визнання правочину недійсним є невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. Проте, така обставина не передбачена чинним законодавство для недійсності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи те,що позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів, які б слугували підтвердженням підстав недійсності правочину, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову в цій частині. Більше того, копія посвідки на тимчасове проживання на території України [PERSON] міститься в матеріалах справи. Враховуючи те, що застосування наслідків недійсності правочину є похідною позовною вимогою, та враховуючи те, що у задоволенні позовної вимоги про визнання правочину недійсним було відмовлено, суд вважає за необхідне відмовити у застосування наслідків недійсності правочину, а саме повернення на користь позивача грошових коштів за розпискою. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed