Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися із позовом до [PERSON], визначивши третіми особами бкз самостійних вимог на предмет спору Житлово-будівельний кооператив № 193, Жовтневий районний відділ в місті Дніпропетровську ГУ ДМС у Дніпропетровській області, про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначили, що з 28.10.1997 по теперішній час [PERSON] зареєстрована та проживає, за адресою: [ADDRESS], разом з дітьми - [PERSON] та [PERSON]. За даними довідки ЖБК в даній квартирі, окрім них, зареєстрований відповідач - [PERSON]. Але останній проживає від них окремо - за адресою: [ADDRESS]. За спірну квартиру комунальні послуги не сплачує, не надає грошових коштів для їх сплати. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2016 шлюб між ними розірвано. Із даним позовом до суду звернувся відповідач. В грудні 2015 року [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] їх спільному сину - [PERSON], що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування та витягом з державного реєстру речових прав та нерухомого майна. З моменту добровільної зміни відповідачем свого місця проживання, позивачі неодноразово зверталися до відповідача з вимогою про зняття з реєстраційного обліку, оскільки на утриманні позивачки [PERSON] знаходиться двоє дітей, аліменти відповідач не сплачує. Їй доводиться самотужки сплачувати комунальні послуги. Перешкод в користуванні квартирою відповідачеві вони не чинили. Останній добровільно покинув квартиру, вивіз все належне йому майно з квартири, змінив місце проживання, тривалий час не проживає у квартирі, тому є таким, що втратив право користування квартирою. Згідно із актом огляду квартири [ADDRESS], його особисті речі та документи в квартирі відсутні. Тому, посилаючись на ст. 319, 391, 386, 405 ЦК України, 71, 72 ЖК України, просять позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, надавши аналогічні пояснення. Додатково пояснила, що вищевказану квартиру [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] у зв'язку із тим, що він був засуджений за шахрайство. Покарання передбачало конфіскацію, у справі було предявлено цивільний позов на велику суму, тому він оформив договір дарування на сина, щоб дану квартиру не конфіскували в дохід держави та не звернули в рахунок відшкодування шкоди. Сімейне життя між [PERSON] та [PERSON] не склалося через постійні сварки та застосування фізичного насильства до неї та до дітей, у зв'язку із чим вона зверталася до правоохоронних органів. Відповідними висновками СМЕ встановлено наявність тілесних ушкоджень, спричинених відповідачем їй та сину. На даний час відповідач проживає окремо у квартирі за адресою: [ADDRESS], яка належить його батьку. До позивачів із вимогами про вселення у спірну квартиру не звертався, в квартирі фактично не проживає, не відвідує, комунальні послуги не сплачує. В квартирі заходяться речі, які не є його особистими, а є спільно нажитим у шлюбі. Крім того, позивач [PERSON] зверталася до суду із позовом про стягнення із [PERSON] аліментів на утримання сина. Рішенням суду аліменти стягнуті, але відповідач їх не сплачує. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, місце та час розгляду був повідомлений належним чином. Надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, вказавши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, відзначивши, що в грудні 2015 року він подарував квартиру сину, коли йому виповнилося шістнадцять років, але залишається прописаним у даній квартирі. До його арешту у 2013 році він фактично проживав [INFO], але іноді бував у квартирі по Бульвару Слави, 3. Також вказав, що до листопада 2015 року він не міг користуватися квартирою, оскільки перебував в ІВК № 72 у м. Вознесенську. З листопада 2015 року він був вже на волі, але в квартирі [ADDRESS], не проживає, жодного разу там ночувати не залишався. В квартирі залишаються його речі меблі, телевізор, холодильник. Зазначив, що з листопада 2015 року він не разу не намагався проживати у [INFO]. Наразі має намір проживати. Проте у квартирі позивач утримує декількох собак, а у нього алергія на собачу шерсть. Востаннє він був у квартирі восени 2016 року, так як його запросила донька на день народження. На даний час він жодним чином не порушує права позивачів на проживання у квартирі. Просив відломити у позові. Представник третьої особи Соборного РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав заяву, в якій відзначив, що з моменту набрання 04.04.2016 чинності пунктом 5 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10.12.2015 №888-VIII, органом реєстрації, що здійснює реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено). Державна міграційна служба України, а також, її територіальні органи та підрозділи з 04.04.2016 не вповноважені на виконання функцій з реєстрації чи зняття з реєстрації місця проживання особи. Представник третьої особи Житлово-будівельного кооперативу № 193, в судове засідання не зявився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв про відкладення розгляду справ не надав, про причини неявки не повідомив. Сторони в судовому засіданні не заперечували про розгляд справи за відсутності представників третіх осіб. Вислухавши в судовому засіданні представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив таке. Як вбачається із довідки ЖБК № 193 (а.с. 8) [PERSON], [PERSON] та їх діти - [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO]. Позивачі та неповнолітня [PERSON], [INFO], проживають за вказаною адресою. Відповідач - [PERSON] проживає за адресою: [INFO], що не заперечувалося ним під час розгляду справи. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2016, яке набрало законної сили 19.04.2016, задоволені позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається з нотаріально посвідченого договору дарування, 30.12.2015 [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] сину - [PERSON] Право власності за останнім того ж дня зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом (а.с. 14). Згідно із актом огляду квартири [ADDRESS], особисті речі та документи [PERSON] в квартирі відсутні (а.с. 9). Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила суду, що вона є близькою подругою [PERSON], знайома з нею десять років. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], потім шлюб було розірвано, шлюбні відносини припинилися з 2013 року, але вони проживали ще разом по вул. Добровольців, 6. Навесні 2015 року [PERSON] з дітьми переїхала жити у квартиру на [PERSON] вже без [PERSON], а останній залишився жити по вул. Добровольців. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] проявляв агресію до неї, вона зверталася із позовом до нього про стягнення аліментів. Їй відомо, що квартира по вул. Добровольців належить батьку [PERSON], тобто, йому є де жити. Сідок [PERSON] пояснила, що вона є подругою [PERSON], знайома з нею з 2001 року. Сімя [PERSON] мешкали разом у квартирі по Бульвару Слави приблизно з 2006 року по 2009 рік, а потім переїхали до квартири по вул. Добровольців. Свідок була їх сусідкою. [PERSON] став агресивно поводитися із дружною та дітьми, з 2013 він жив разом із ними але в окремій кімнаті. У 2015 році [PERSON] з дітьми повернулися жити на [PERSON], а [PERSON] залишився жити по вул. Добровольців. Чи приходів він до них у квартиру на [PERSON], їй не відомо. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є подругою [PERSON], знайома з нею з 2011 року. Знає родину [PERSON] з того часу, як вони мешкали по вул. Добровольців. Ірина повідомляла їй, що не може жити разом із [PERSON], оскільки в родині постійно були сварки. [PERSON] не проживає по [PERSON], а наразі живе по вул. Добровольців у квартирі, яка належить його батьку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч 1 ст. 317 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 3, та 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З державною реєстрацією права власності, як завершальною стадією визнання права власності за особою, закон пов'язує підтвердження того, що цій особі належить право користування, володіння та розпорядження майном. Позивач [PERSON], як власник квартири [ADDRESS], має право на захист свого права власності шляхом предявлення даного позову, оскільки наявність реєстрації відповідача порушує його право на вільне володіння і розпорядження майном. Позивач [PERSON], як член сімї власника, користувач кварти, також має право на захист свого права користування шляхом предявлення даного позову, оскільки наявність реєстрації відповідача порушує її право на вільне користування майном. Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів. Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Отже, виходячи зі змісту вищевказаних норм, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Вирішуючи спір, судом встановлено, що дійсно відповідач [PERSON] тривалий час, зокрема з листопада 2015 року фактично не проживав за адресою [INFO], наймачем якої він є понад встановлений ст. 71 ЖК України строк, що не заперечувалося самим відповідачем. Варто відзначити, що суд не приймає посилання відповідача на те, що перешкодою у проживанні в квартирі є алергія на собачу шерсть, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаного ним не надано (медичних довідок, виписок з амбулаторної карти тощо). Окрім того, відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що він вимушено покинув квартиру, має намір вселитися в квартиру, наявні поважні причин, через які він не може проживати у квартирі. Як пояснив відповідач, він з листопада 2015 року не разу не намагався проживати у [INFO], не залишався жодного разу ночувати, не порушує право на проживання осіб, що мешкають у спірній квартирі, але вказав, що має намір проживати. Такі пояснення є суперечливими, не відповідають встановленим судом обставинам, у т.ч. показанням свідків, наданим під час розгляду справи. Суд приходить до висновку, що відповідач не довів поважність причин свого не проживання в квартирі період з листопада 2015 року по день предявлення позову (травень 2016 року). Крім того, судом також враховано й наявність у відповідача іншого житла, окрім того, де він прописаний, та те, що втрата користування житлом є не призведе до залишення відповідача без житла. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд на підставі ст. 88 ЦПК України вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачів порівну понесені ними судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн., тобто по 275,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved