Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом позивач) звернулась до суду із зазначеним позовом, що був змінений у ході розгляду справи (а.с.41-43), та просила визнати за нею право власності на житловий будинок № 4, що розташований за адресою: с. Левків Житомирського району Житомирської області, провул. Шевченка, як за спадкоємицею за заповітом після смерті батька. У судове засідання сторони не зявились, проте як від позивача так і представника Левківської сільської ради Житомирського району Житомирської області (надалі за текстом відповідач) надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач заяву підтримала та просила її задовольнити. Представник відповідача позов визнав. За таких обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність вказаних учасників судового розгляду, адже матеріали справи містять достатньо доказів щодо правовідносин, які склались між ними. Дослідив матеріали справи, судом були встановлені наступні факти і відповідно ним правовідносини. 1 вересня 2009 року помер батько позивача [PERSON] (а.с.8, 12-13). Після смерті останнього залишилась спадкова маса, яка, зокрема, складається зі спірного у даній справі нерухомого майна житлового будинку № 4, що розташований за адресою: с. Левків Житомирського району Житомирської області, провул. Шевченка. Зазначений житловий будинок рахувався за спадкодавцем згідно погосподарської книги (а.с.31). За життя, а саме 25 березня 2005 року, [PERSON] склав заповіт (а.с.9), яким усе належне йому майно заповів своїм дітям: позивачу та сину [PERSON] Останній заявою від 22 лютого 2010 року відмовився від належної йому частини спадкового майна після смерті батька (а.с.10). Позивач, в свою чергу, 22 лютого 2010 року подала заяву про прийняття спадщини (а.с.11). Позивач, згідно довідки нотаріуса від 18 жовтня 2016 року, є єдиною спадкоємицею до майна її померлого батька (а.с.45). Постановою нотаріуса від 18 жовтня 2016 року (а.с.44) позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказаний житловий будинок, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на нього і, як наслідок, реєстрації права власності на таке майно. За таких обставин позивач вказує, що вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав, оскільки визнати право власності на належне їй спадкове майно у інший, аніж судовий спосіб, не має змоги. Зазначені правовідносини врегульовані та відповідають наступними нормам матеріального закону. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. (ч. 1, ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Аналіз зясованих судом обставин справи та норм Закону, що їх регулюють, у своїй сукупності дає підстави суду для задоволення позову, адже як встановлено, спадкодавець за життя був фактичним власником спірного житлового будинку, однак належним чином оформити своє право власності на нього не встиг, у звязку з чим позивач, в даний час, унеможливлена у прийнятті спадщини. Також, судом встановлено, що заявник має законне право на отримання у власність вищевказаного нерухомого майна і не може бути позбавлена цього права, оскільки набуття права власності [PERSON], як спадкоємицею за заповітом, чітко передбачено нормами ЦК України. Отже, враховуючи вищенаведене та правову позицію апеляційного суду Житомирської області з наведених правовідносин, позовна заява підлягає до задоволення, як така, що доведена заявником. Водночас, розглядаючи питання щодо розподілу судових витрат у справі, суд, відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, вирішує його шляхом стягнення таких витрат, що складаються із судового збору розміром 551 гривня 20 копійок, з відповідача на користь позивача. Окремо, суд звертає увагу відповідача на тому, що дана норма процесуального Закону є імперативною, що вимагає від суду безальтернативне та обовязкове її застосування. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved