Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

[PERSON] (по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] (по тексту - [PERSON] , відповідач); третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - орган опіки та піклування в особі Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] разом з нею як з його матір`ю та надання дозволу на його виїзд з України, як громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі її, як матері до Чеської Республіки на період з 23 серпня 2019 року по 18 квітня 2024 року. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 02.07.2019 року залучено до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача орган опіки та піклування Лютарської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на наступні обставини. Так, зазначає, що з 22.11.2016 року по 05.04.2018 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. При цьому, вказує, що за час шлюбу народилася спільна дитина - син [PERSON] , який після розірвання шлюбу з відповідачем залишився з нею проживати. За покликання позивача, [PERSON] попри зареєстроване спільне місце проживання за однією адресою винаймає квартиру в іншому житловому приміщенні. [PERSON] акцентує увагу, що 21.12.2018 року офіційно зареєструвала шлюб з громадянином Чеської Республіки [PERSON] , у зв`язку з чим отримала право постійного проживання в Чеській Республіці до 18.04.2024 року з можливістю отримання права на постійне проживання без обмеження терміном. Як вказує позивач, її чоловік є власником трьохкімнатної квартири в м. Їглава Чеської Республіки та не заперечує щодо проживання в ній її спільного з відповідачем сина, готовий забезпечити проживання та створити необхідні умови для дитини, приймаючи участь в його вихованні, що стверджується афідевітом. Також, позивач покликається на те, що має на меті на визначений їй строк виїхати до Чеської Республіки, де є усі необхідні умови як для неї, так і її сина. Як вважає позивач з огляду на вік сина, вона змушена його забрати з собою, так як відповідач, як батько особисто не займається його вихованням, і його участь в такому вихованні зводиться тільки до сплати мінімально гарантованого розміру аліментів, які, в тому числі, стягуються ще й в примусовому порядку. Крім того за покликанням позивача заслуговує уваги і та обставина, що відповідач, як батько дитини може негативно характеризуватися з огляду на його притягнення до кримінальної відповідальності та наявності непогашених кредитних зобов`язань. Як вважає позивач, приписи сімейного законодавства дозволяють визначити місце проживання спільної з відповідачем дитини з нею, так як це відповідатиме якнайкращим інтересам останньої, оскільки вихованням сина займається самостійно і може забезпечити належні та необхідні умови проживання. На думку позивача задоволення позову в представленій нею редакції в жодному випадку не порушуватиме принципу рівності прав батьків щодо дитини, а навпаки відповідатиме як найкращим інтересам дитини. Відповідач у судове засідання не з`явився, попередньо подавши письмову заяву про можливість судового розгляду у його відсутність з покликанням на відсутність заперечень щодо задоволення позовних вимог. Представник органу опіки та піклування в особі Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області у судове засідання 22.10.2019 року не з`явилася, подавши письмову заяву про можливість судового розгляду без її участі з покликанням, що у вирішенні спору покладається на думку суду. Представник органу та опіки Лютарської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області у судове засідання 22.10.2019 року не з`явився, подавши письмову заяву про можливість судового розгляду без його участі. У судових засіданнях представник позивача підтримав заявлені позивачем позовні вимоги та просив їх задовольнити, врахувавши практику Верховного Суду у подібних правовідносинах. На переконання представника позивача за наявності заяви відповідача про визнання позову та об`єктивної відсутності порушення принципу рівності прав батьків щодо дитини є законні підстави для задоволення позову, так як це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Заслухавши пояснення представника позивача та позивача і представників органів опіки та піклування, у яких вони брали участь, врахувавши заяву відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 22.11.2016 року Новгород-Сіверським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Чернігівській області, який був розірваний рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05.04.2018 року по справі №675/514/18, яке набрало законної сили 08.0.2018 року. У ході розгляду справи судом також встановлено і те, що за час зареєстрованого між позивачем та відповідачем шлюбу в них [INFO] народилася спільна дитина - [PERSON] . Та обставина, що батьками вказаної дитини є сторони по справі підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] . Як вбачається з довідок Лютарської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області за №541 від 17.05.2019 року, №542 від 17.05.2019 року та №540 від 17.05.2019 року сторони по справі та їх спільний син - [PERSON] мають зареєстроване місце проживання по [ADDRESS] . Крім того, згідно довідки Лютарської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області за №544 від 17.05.2019 року встановлено, що відповідач по адресі зареєстрованого місця проживання фактично не проживає. Як встановлено судом, 21.12.2018 року між [PERSON] та громадянином Чеської Республіки [PERSON] зареєстровано шлюб, що засвідчено копією та офіційним перекладом з чеської мови на українську мову свідоцтва про шлюб, зареєстрованим в книзі реєстрації актів цивільного стану міської ради міста Їглава в томі 15, 2018 рік, аркуші 21, актовий запис 205. Крім того, як вбачається з візи [NUMBER] позивач з огляду на укладений шлюб з громадянином Чеської Республіки [PERSON] отримала право постійного проживання в Чеській Республіці до 18.04.2024 року з можливістю отримання права на постійне проживання без обмеження териіном. Також судом встановлено і те, що [PERSON] - чоловік позивача є власником трьохкімнатної квартири в м. Їглава Чеської Республіки, що підтверджується витягом з кадастру нерухомості, який підтверджує актуальний стан на 30.01.2019 року та його перекладу з чеської мови на українську мову. Як вбачається з афідевіта від 05.02.2019 року та його перекладу з чеської мови на українську мову [PERSON] заявив, що його жінка - позивач по даній справі має право користуватися приватною трьохкімнатною квартирою, власником якої він являється. Згідно такого афідевіта [PERSON] заявляє, що [PERSON] є співвласником майна, що знаходиться в квартирі, і, готовий забезпечити проживання та створити необхідні умови для [PERSON] , та приймати участь в його вихованні, забезпечивши усі потреби неповнолітньої дитини. Вирішуючи заявлений позов по суті позовних вимог судом враховано також наступне. Частиною 8 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При цьому, під забороною розлучення малолітньої дитини з своєю матір`ю, в контексті Декларації прав дитини, слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року. Суд зазначає, що положення Декларації з прав дитини є універсальними для всіх країн і на даний час стали основою системи міжнародних стандартів прав дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 року резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН, яка ратифікована Україною 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із статтею 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Нормою цієї статті визначено, що суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. Врахувавши встановлені вище обставини, практику Європейського суду з прав людини, Декларацію прав дитини, Конвенцію про права дитини, а також сімейне законодавство України, дотримуючись справедливої рівноваги між інтересами дитини та батьків, надаючи особливу увагу найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю переважають над інтересами батьків, а також задекларованих прав дітей щодо нерозручення з матір`ю, суд доходить висновку про необхідність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Судом враховано також наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Відповідно до п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний виїзд з визначенням кінцевого терміну перебування дитини на території іншої держави. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. З урахуванням встановлених обставин, зокрема про те, що дитина [PERSON] проживає з матір`ю, яка забезпечує його повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, з урахуванням встановлених обставин про те, що матір має у постійному користуванні житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, натомість відповідач як батько, маючи зареєстроване, але по факту не маючи постійного місця проживання не заперечує щодо вимог позивача, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд не вбачає перешкод для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Чеської Республіки із зазначенням чіткого зрозумілого періоду - з 23.08.2019 року по 18.04.2024 року, на який видається такий дозвіл, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. При цьому, на думку суду, позиція органу опіки та піклування Лютарської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, яка викладена в рішенні №28 від 18.10.2019 року про відсутність підстав для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Чеської Республіки є суто формальною і повністю не мотивованою та такою, що суперечить інтересам дитини. Обгрунтування відмови органу опіки та піклування матері коротким зазначенням, що відповідач є законним представником і не позбавлений батьківських прав, а тому відсутні підстави для задоволення позову не є переконливими з огляду на встановлене та викладе судом вище. Як вважає суд, перебування дитини на визначений період часу поза межами України не перешкодить спілкуванню дитини з батьком. Суд, при цьому, врахував, що згідно матеріалів справи участь батька у вихованні спільної з позивачем дитини по своїй суті є формальною та зводиться тільки до сплати мінімально гарантованого розміру аліментів, який стягується в примусовому порядку (а.с. 27). Суд констатує, що відповідачем не надано під час судового розгляду будь-яких доказів в обгрунтовання відсутності підстав для задоволення позову, а навпаки подано суду заяву про визнання позову. Третіми особами також не надано під час судового розгляду будь-яких доказів в обгрунтовання відсутності підстав для задоволення позову. Тим самим, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України) Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування документально підтверджених судових витрат, а тому, оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати у виді сплаченого судового збору, стягнувши їх з відповідача.

Outcome: approved