Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

[PERSON], з урахуванням уточнень до позову від 18 жовтня 2016 року, від 08 грудня 2016 року, від 15 березня 2017 року, від 22 травня 2017 року, від 08 серпня 2017 року, від 14 серпня 2017 року звернулась до суду з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди в розмірі по 500 000 гривень з кожного з відповідачів, завданої незаконною бездіяльністю щодо невнесення відомостей до ЄРДР за її заявою про вчинення злочину у зв'язку з невиплатою пенсії. На обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що до вересня 2015 року мешкала в м. Макєєвка Донецької області, а у зв'язку з проведенням антитерористичної операції з вересня 2015 року вимушена була переїхати до с. Новопокровка Солонянського району Дніпропетровської області, де по березень 2016 року отримувала пенсію через поштове відділення. З квітня 2016 року виплату пенсії позивачці через відділення пошти припинили, у зв'язку з тим що таке рішення було прийнято начальником управління Пенсійного фонду в Солонянському районі. Тому 05 липня 2016 року позивачка звернулася до начальника Солонянського ВП ГУНП Дніпропетровської області із заявою про злочини, передбачені ч. 2 ст. 161, ч. 2 ст. 175, ч. 1 ст. 364 КК України, яка в порушення вимог ст. 214 КПК України не була внесена до ЄРДР, досудове розслідування не було розпочато та не було проведено необхідні слідчі дії. Позивачка посилається на те, що зверталася з такими заявами і до Міністра внутрішніх справ, Головного управління Національної поліції, проте її заяви увесь час переадресовувалися серед відповідачів та бездіяльність щодо невнесення відомостей до ЄРДР продовжувалася. Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року було визнано бездіяльність тимчасово виконуючого обов'язки начальника Солонянського ВП ГУНП Дніпропетровської області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви [PERSON] про кримінальне правопорушення від 05 липня 2016 року. Як зазначає позивач [PERSON], бездіяльність відповідачів завдала їй значних моральних і фізичних страждань та моральної шкоди, оскільки з березня 2016 року вона не отримує пенсію, не має засобів для існування. Моральну шкоду, з урахуванням душевних страждань, позивач оцінює у 500 000,00 гривень та вважає, що вона повинна бути стягнутою з кожного з відповідачів. У судове засідання 11 січня 2018 року позивачка не з'явилася, згідно поданої заяви просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала з урахуванням їх уточнень та просила задовольнити в повному обсязі (а.с.234). Представники відповідачів, які про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Надали письмові заперечення проти позову (а.с.21-25, 36-45,68-72), в яких вважали, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки обґрунтовані ст. ст. 1166,1173 ЦК України, а дані правовідносини врегульовані ст. ст. 1166, 1167 ЦК України (а.с.56). Також представник Національної поліції України вважає, що позивачем не вказано якою саме бездіяльністю Національної поліції України позивачу було завдано моральної шкоди. Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 рокупровадження у справі за позовом [PERSON] до Солонянського відділу поліції Головного управління національної поліції у Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю відповідачів, було закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (2004 року) (а.с.101). У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач 05 липня 2016 року зверталася до Солонянського ВП із заявою від 05 липня 2016 року про внесенні відомостей до ЄРДР за ч. 2 ст. 175, ч. 1 ст. 364 КК України, яка була зареєстрована в ЖЕО 13 липня 2016 року, №2081. Згідно висновку від 12 серпня 2016 року в матеріалах перевірки було встановлено відсутність ознак кримінального або адміністративного правопорушення, а тому перевірку було припинено (а.с.140-143). Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року було зобов'язано тимчасово виконуючого обов'язки начальника Солонянського ВП ГУНП Дніпропетровської області внести відомості, викладені в заяві [PERSON] І від 05 липня 2016 року (зареєстрована в ЖЕО 13 липня 2016 року, №2081) до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування (а.с.203). Згідно із ч. 6,7 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Так, загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. У разі відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України, згідно якої, обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 25 травня 2015 року №6-440цс16. Згідно ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування, відповідно до закону, шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Оскільки в даному спорі правовою підставою для відшкодування шкоди є, зокрема, встановлена ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року бездіяльність тимчасово виконуючого обов'язки начальника Солонянського ВП ГУНП Дніпропетровської області, тому відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України, а застосуванню підлягають норми ст. 1174 ЦК України і заподіяна моральна шкода повинна бути відшкодована державою Україна. Вирішуючи питання про розмір відшкодування за завдану моральну шкоду, суд посилається на наступне. Відповідно до положень ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, з відповідними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Оскільки судом було встановлено наявність факту бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР з заявою позивачки, якою (бездіяльністю) були порушені законні права [PERSON], тому у відповідності до ст.82 ЦПК України ці обставини не потребують додаткового доказування. Суд вважає, що у зв'язку із зазначеним позивачка зазнала страждань, які були викликані свавільним нехтуванням її прав, неправомірною бездіяльністю тимчасово виконуючого обов'язки начальника Солонянського ВП ГУНП Дніпропетровської області, у зв'язку з чим позивачка була вимушена звертатися із скаргами до Міністра внутрішніх справ, Головного управління Національної поліції, до суду, що змусило її нервувати, створило певний дискомфорт, порушило звичайний режим її життя. У зв'язку із зазначеним суд приходить до висновку, що позивачці було завдано моральну шкоду, порядок відшкодування якої врегульовано положеннями ст. ст. 23, 1174 ЦК України. Надаючи оцінку усім зібраним по справі доказам у сукупності, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на характер та обсяг страждань, яких завдано позивачці внаслідок вимушених змін у її житті, необхідності витратити зусилля, заподіяними позивачці внаслідок бездіяльності органів досудового розслідування при здійсненні своїх повноважень, суд вважає за можливе задовольнити вимоги щодо стягнення моральної шкоди частково, а саме в розмірі 2 000 гривень 00 копійок, що буде відповідати принципу розумності та справедливості. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок держави. На підставі ст.ст. 23,1166,1167,1174, 1176 ЦК України,

Outcome: partial