Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] звернулись до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що [INFO] в с. Оленівка, Вінницького району Вінницької області померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1/3 частини житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. Позивачі зазначають, що вони є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] Інших спадкоємців за законом немає. Спадщину вони прийняли відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) шляхом вступу у володіння спадковим майном, а саме: зробили у будинку поточний ремонт, обробляють присадибну земельну ділянку. На частину спадкового майна, а саме на право на земельну частку (пай), що раніше належало [PERSON], 05 березня 2004 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий житловий будинок вони не мають можливості через його приналежність до суспільної групи домогосподарств - «колгоспний двір». За вказаних обставин позивачі просять суд ухвалити рішення, яким встановити, що розмір частки в майні колгоспного двору кожного члена двору становить: [PERSON], яка померла [INFO], - 1/3, [PERSON] - 1/3 та [PERSON] - 1/3 та визнати за ними: [PERSON] і [PERSON] право власності за кожним по 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], зокрема по 1/3 частці як за членами колгоспного двору та по 1/6 частці в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. В судове засідання учасники справи не з'явились, однак попередньо подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому позивачі в поданій заяві зазначили, що позовні вимоги підтримують та просять задовольнити, а представник відповідача - сільський голова Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги визнає. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом встановлено, що [INFO] в м. Вінниця померла [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про її смерть (а.с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла також належна їй частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння № 58, виданого 23.08.1990 року на підставі рішення виконкому Вінницької районної Ради народних депутатів № 128 від 19.05.1988 року, з якого вбачається, що вказане будинковолодіння належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а.с. 22). Рішенням 33 сесії 6 скликання Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 21.10.2015 року вул. Петровського в с. Оленівка, Вінницького району Вінницької області було перейменовано на вул. Слобідська, що підтверджується витягом з даного рішення (а.с. 46). Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], має загальну площу приміщень 56,3 кв.м, житлову площу - 35,4 кв.м, та в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», веранди літ. «а», ганку, сараю літ. «Б», сараю літ. «В», погребу з шиєю літ. «Г», гаражу літ. «Д», убиральні літ. «Ж», огорожі № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4, криниці № 5 та жомової ями № 6, що вбачається з ксерокопії технічного паспорта, виготовленого КП «ВООБТІ» станом на 10.12.2012 року (а.с. 15-18). Згідно ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [INFO] [PERSON] є її чоловік [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про шлюб (а.с. 10) та її син [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про його народження (а.с. 10). Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Спадщину [PERSON] та [PERSON] після смерті [INFO] [PERSON] прийняли вступивши у володіння спадковим майном та на частину спадкового майна в рівних частках кожний отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, що підтверджується його ксерокопією (а.с. 11) та копією спадкової справи № 200/2004, заведеної Вінницькою районною державною нотаріальною конторою до майна померлої [INFO] [PERSON]. Однак, отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий будинок позивачі не мають можливості через його приналежність до суспільної групи домогосподарств - «колгоспний двір», у зв'язку з чим визначити часту у ньому, яка налетить спадкодавиці, нотаріус не має можливості, що підтверджується ксерокопією постанови Вінницької районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2218/02-30 від 14.04.2018 року (а.с. 48). Відповідно до ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі тавідомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначавсяВказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками,затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Так, згідно ксерокопій погосподарських книг Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької, станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору будинку [ADDRESS] були позивачі по справі: [PERSON] і [PERSON] та спадкодавиця [PERSON], яка померла [INFO], тому їх частки у майні колгоспного двору, згідно норм ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), є рівними і відповідно складають по 1/3 частці за кожним членом колгоспного двору. Таким чином, спадщина після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась саме на належну їй 1/3 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Згідно роз'яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв'язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Оскільки судом є встановленим, що позивачі не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане нерухоме майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у них немає, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до абзацу 3 пункту 24 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що дає суду законні підстави для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved