Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням уточнень просила: надати [PERSON] дозвіл на тимчасові виїзди малолітнього [PERSON], [INFO] за межі України до Німеччини за запрошенням [PERSON], у супроводі матері, без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON] на періоди: з 01 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року; з 01 березня 2016 року по 30 березня 2016 року; з 01 травня 2016 року по 30 травня 2016 року з поверненням дитини в Україну по завершенню тимчасового терміну перебування за кордоном; дозволити [PERSON], без згоди батька дитини - [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітнього [PERSON], [INFO] у супроводі матері за межі України до Німеччини за запрошенням [PERSON], на періоди: з 01 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року, з 01 березня 2016 року по 30 березня 2016 року, з 01 травня 2016 року по 30 травня 2016 року; надати [PERSON] дозвіл для тимчасового виїзду малолітнього [PERSON], [INFO] за межі України без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON] з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2016 року до країн держав Шенгенської угоди, Туреччини, Єгипту, Тунісу. дозволити [PERSON] без згоди батька дитини - [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітнього [PERSON], [INFO] у супроводі матері за межі України до держав Шенгенської угоди, Туреччини, Єгипту, Тунісу, на період: з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2016 року до країн держав Шенгенської угоди, Туреччини, Єгипту, Тунісу; допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на юсовий виїзд за межі України до Німеччини. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що від шлюбу з відповідачем, розірваного 19 лютого 2014 року вона має малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина продовжила проживати разом з позивачем. За рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року визначені дні спілкування батька з дитиною: два рази на тиждень, щовівторка та щочетверга, з 18:30 год. пятниці до 08:00 год. наступного дня з поверненням дитини у дитячий садок-яслі №2 «Берізка»; кожний перший та третій тиждень місяця - з 18:30 год. до 08:00 год. понеділка з поверненням дитини у дитячий садок-яслі № 2 «Берізка; та надана можливість забезпечення оздоровчого відпочинку дитини протягом 28 діб на рік (14 діб - у літні місяці, 14 діб протягом року), без присутності матері дитини. В основу вищеозначеного рішення покладено висновок органу опіки та піклування Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 27 серпня 2014 року за № 3177 про належні умови за місцем реєстрації та проживання батька [PERSON], при цьому, зауважено, що він офіційно працює директором ПП «Стройресурс», матеріально забезпечений та має можливість повністю утримувати дитину. Позивач вказує, що відповідач впродовж півтора року після ухвалення вищезазначеного рішення суду, зокрема в період з 26 березня 2014 року по 22 червня 2015 року надав на утримання дитини лише 1000 гривень, ухиляється утримувати дитину, та постійно приховує дійсний розмір своїх доходів. Позивач вказує, що вона матеріально утримує та належним чином піклується про стан здоров'я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. З жовтня 2000 року працює приватним підприємцем, має власний бізнес. Впродовж майже пятнадцяти років отримує стабільний дохід, який дозволяє забезпечити високий рівень життя сина. За 2014 рік сума її доходу склала 468363 тисячі гривень. Дитина має слабке здоровя, часто хворіє застудними захворюваннями, перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: атопичний дерматит; з трьох років відвідує психолога, проходить індивідуальні корекційні програми психолога, за рекомендаціями лікаря разом з дитиною декілька разів на рік позивач змінювала обстановку виїжджаючи для оздоровлення сина як по країні так і за кордон, Після розлучення, психологічний стан дитини похитнувся, що призвело до погіршення і психологічного самопочуття, загострилась алергія. За рекомендаціями лікарів, про необхідне періодичне перебування дитини на морі, позивач відвезла дитину на море за кордон до Єгипту, але вже без присутності батька дитини за його письмовим дозволом на виїзд. 17 липня 2014 року [PERSON] своєю заявою від 26 березня 2014 року скасував дозвіл про виїзд дитини за кордон до країн Шенгенської угоди та інших країн у супроводі матері. Наприкінці 2014 року позивач усно звернулась до відповідача з проханням надати письмову згоду на виїзд [PERSON] до Німеччини для побачення з його дідусем - [PERSON], який постійно проживає у Німеччині понад десять років протягом 2015-2016 років та пройти обстеження в клініці Німеччини стосовно тривалої алергії та нестабільного психологічного стану дитини. Відповідач відмовився надати такий дозвіл, не навівши вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову та в подальшому відмовився надавати таку згоду. 27 березня 2015 року позивач, не отримавши згоди від відповідача на виїзд сина за кордон була змушена залишила дитину з відповідачем та поїхати до Німеччини для побачення із батьком. Після повернення з Німеччини 26 квітня 2015 року за місцем проживання відповідача, визначеного в рішенні суду, дитини не було. Також вона не змогла знайти сина і за останньою відомою їй адресою, де міг проживати відповідач, внаслідок чого змушена звернутись до правоохоронних органів, в ході чого встановлено, що відповідач на власний розсуд змінив місце перебування дитини, не відводив сина до дитячого закладу в визначений судом час, а дитина перебувала за місцем нового мешкання відповідача у м.Дніпропетровську, по вулиці Новій, в кватирі № 19 будинку 26, що належить [PERSON] - новій дружині відповідача. Вказала, що відповідач негативно впливає на ставлення дитини до матері, про що свідчить поведінка дитини. Таким чином, у відповідача склалися складні неприязні стосунки з позивачем, які негативно впливають на інтереси дитини. Вказує, що тимчасові виїзди до Німеччини в період з вересня 2015 року по 31 грудня 2016 року, терміном перебування, що не перевищує трьох місяців на рік, як то зазначено у заяві - запрошенні єдиного дідуся дитини - [PERSON] сприятимуть перш за все на якнайкращому забезпеченню інтересів малолітньої дитини, зокрема покращенні психологічного стану, що полягатиме у гармонійному спілкуванні с люблячим дідусем який має бажання брати активну участь у вихованні онука, піклуватися про нього, допомагати йому матеріально, іншими родичами дитини які проживають у Німеччині, оздоровленню, ознайомленню з іншою культурою, соціумом. Крім того, у вересні 2016 року дитина буде поступати до першого класу початкової школи. Розуміючи, що дитину очікує незвичне для нього навантаження, позивач планує, перед навчальним роком відвезти дитину для оздоровлення на море за кордон, або до країн держав Шенгенської угоди, або Туреччини, Єгипту чи Тунісу. В свою чергу, відповідач також невмотивовано заперечує проти виїзду дитини за кордон на відпочинок та оздоровлення. Внаслідок викладеного, позивач просить, враховуючи відсутність згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, задовольнити позов. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав, зазначених в позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову. Представником відповідача пояснено, що позивач до відповідача із вимогами про надання згоди на виїзд дитини за кордон для відвідування країни Німеччина для побачення з дідусем дитини, інших країн для оздоровлення не зверталась і спір фактично відсутній. Крім того, виїзд дитини за кордон порушить право відповідача на побачення із дитиною, порядок якого визначено рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року. В судове засідання 30 вересня 2015 року відповідач та його представник не з`явились, підстав неявки не повідомили. В судовому засіданні допитано в якості свідка [PERSON], яка працює вихователем в садку-яслах №2 «Берізка» та яка показала, що як батько так і мати [PERSON] часто приходять до садку і відвідують дитину. Треті особи до суду не з`явились, підстав неявки не повідомили. З'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд дійшов до наступного висновку. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] /а.с. 22/. 19 лютого 2014 року згідно рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано /а.с.46-47/. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року встановлено, що сторони проживають окремо один від одного, дитина проживає разом з позивачем. між сторонами виник спір щодо участі у вихованні дитини. Судом встановлено [PERSON] наступний порядок спілкування з малолітнім сином [PERSON], [INFO]: два рази на тиждень, що вівторка та що четверга, з 18:30 год. до 08:00 год. наступного дня без присутності [PERSON]; кожний перший та третій тиждень місяця - з 18:30 год. пятниці до 08.00 год. понеділка без присутності [PERSON]; надано можливість [PERSON] забезпечити оздоровчий відпочинок малолітнього сина [PERSON], [INFO] без присутності [PERSON], протягом 28 діб на рік (14 діб - у літні місяці, 14 діб - протягом року) з правом відвідування розважальних, спортивних, оздоровчих закладів, виїзду до інших міст з повідомленням [PERSON] про точне місце перебування дитини на цей час. Станом на день звернення до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, між сторонами існує спір щодо виїзду дитини за кордон до країни Німеччина для відвідування дитиною дідуся [PERSON] /а.с.34-41/. Згідно матеріалів справи дідусь малолітнього [PERSON] та батько [PERSON] запросив [PERSON] та [PERSON] для відвідування його за місцем проживання в країні Німеччина /а.с.63, 64-67/, склавши заяву про прийняття формальних зобов`язань перед державою Німеччина на період з 01 жовтня 2015 року до закінчення перебування на території держави та дійсне до 5 років після в`їзду до 08 вересня 2020 року. Розглядаючи позовну заяву суд доходить наступного. Відповідно до ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», виїзд неповнолітнього громадянина України за межі країни можливий тільки за взаємною згодою батьків дитини. За відсутності згоди одного із батьків, виїзд неповнолітньої дитини за межі України може бути дозволено рішенням суду. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків Зазначена конституційна норма конкретизується сімейним законодавством, а саме - Сімейним кодексом України, яким регламентує, крім іншого і особисті немайнові права і обов'язки батьків щодо дитини». Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. У СК України це питання не регламентовано. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України, відповідно до якої, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років (далі - дитина), має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року був врегульований порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, також, встановлений порядок вирішення спорів у цій сфері. У п. 2 ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків (п.2-2). Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини (п. 2). Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724 до Правил перетинання державного кордону внесено зміни та затверджено їх нову редакцію. Змістовно зазначені положення не змінено, але в новій редакції їх викладено відповідно в п. 2 та 4-2. 31 березня 1995 р. Кабінет Міністрів України виніс постанову № 231, якою затвердив Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, де п. 18 зазначається, що оформлення паспорта (проїзного документа) здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, із ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчується нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. В зв'язку з наведеним, з урахуванням запрошення дідуся дитини, наявності спору між сторонами про тимчасовий виїзд дитини за кордон до країни Німеччина для побачення із дідусем, суд приходить до переконання, що в інтересах дитини необхідно надати позивачу дозвіл на виїзд дитини за межі України на територію країни Німеччина для побачення із дідусем дитини в період з 01 листопада 2015 року до 31 січня 2016 року та з 01 березня 2016 року по 30 березня 2016 року. При цьому, посилання представника відповідача про фактичну відсутність спору в цій частині позову, суд враховує скасування відповідачем дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері дитини /а.с.18/. Оцінюючи наявний в матеріалах справи висновок служби у справах дітей Індустріальної у м. Дніпропетровську ради № 1438 від 19 серпня 2015 року /а.с.84/, суд виходить з положень ст.19, 257, 259 СК України та вважає висновок не обґрунтованим, внаслідок чого не приймає його до уваги. Водночас, враховуючи наявність рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року, яким встановлено порядок спілкування з дитиною відповідача та визначено, крім іншого, право відповідача забезпечити оздоровчий відпочинок малолітнього сина [PERSON], [INFO] без присутності [PERSON], протягом 28 діб на рік (14 діб - у літні місяці, 14 діб - протягом року) , суд вважає, що надання згоди на виїзд малолітнього в період з 01 травня 2016 року по 30 травня 2016 року суттєво обмежить право відповідача на побачення з дитиною, внаслідок чого в цій частині вважає за необхідне відмовити. Щодо надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька - [PERSON] у супроводі матері за межі України до держав Шенгенської угоди, Туреччини, Єгипту, Тунісу, на період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2016 року, суд зазначає наступне. Згідно зі ст.1, ч.1 ст.3 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. 141 СК України визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд приходить до переконання, що зазначена вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів звернення до відповідача із означеними вимогами з питання виїзду дитини за кордон, не визначено конкретну країну, до якої планується виїзд дитини, доказів на підтвердження терміну виїзду а також мети виїзду, що позбавляє суд можливості визначитись із питанням щодо наявності спору між сторонами. Крім того, чинним законодавством, перелік якого зазначено вище, передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (тобто, одноразовий), з визначенням країни виїзду, початку і закінчення виїзду, оскільки допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Крім того, позивачем належними доказами не обґрунтовано посилання на наявність необхідності оздоровлення дитини за кордоном. Не надано медичних документів, складених та засвідчених належним чином на підтвердження захворювання дитини, неможливості оздоровлення дитини в межах України. Також виходячи з положень ст.ст. 15,16 ЦК України, суд вважає за необхідне відмовити позивачу і в частині позову щодо надання дозволу на оформлення проїзних документів на право тимчасового виїзду за межі України, оскільки позивачем не доведено належними доказами та не обґрунтовано в цій частині порушення її прав та прав дитини щодо відмови в оформленні проїзних документів за наявності рішення суду про дозвіл на виїзд за межі України у супроводі одного з батьків без згоди іншого, внаслідок чого в задоволенні позову в цій частині належить відмовити.

Outcome: partial