Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 21 грудня 2020 року звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - заповіту, визнання права власності на майно (квартиру) в порядку спадкування за законом, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що [INFO] померла рідна тітка позивачок - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина (квартира [ADDRESS] ). Позивачки є спадкоємицями за законом, вони подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] .. Відповідну спадкову справу було відкрито приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чижик І.О.. Згодом позивачкам стало відомо, що 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Сусловим М.Є. у м. Дніпро було посвідчено заповіт, за змістом якого їх (позивачок) тітка [PERSON] , нібито, заповіла усе належно їй майно на користь [PERSON] . У зв`язку із хворобою [PERSON] (інсульт) заповіт посвідчувався за місцем постійного проживання заповідачки ( [ADDRESS] ). Текст заповіту виконано за допомогою загальноприйнятних технічних засобів. При складанні заповіту були присутні [PERSON] , [PERSON] (помер у 2018 року) та [PERSON] . У зв`язку з хворобою [PERSON] заповіт був підписаний [PERSON] .. У тексті заповіту (абзац 4) зазначено (друкований текст): «Заповіт прочитано вголос особисто мною, [PERSON] ». Але, у дійсності, [PERSON] не читала вголос заповіт. Стан здоров`я [PERSON] був таким, що вона не змогла самостійно ні підписати заповіт, ні самостійно прочитати його у голос. Але всупереч зазначеним нормам, посвідчення заповіту відбувалося без свідків, заповіт зачитував не свідок, та, відповідно, заповіт не містить підписів свідків та відомостей про них. Відповідно до ч. І ст. 1257 ЦК України заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нотаріус прибув до квартири [PERSON] вже з готовим друкованим текстом заповіту. [PERSON] через порушення розмовної речі не могла фактично прочитати у голос заповіт, але нотаріус не став виправляти вже попередньо виготовлений друкований текст заповіту - та залишив речення наступного змісту: «Заповіт прочитано вголос особисто мною, [PERSON] » (абзац 4 заповіту). Також, [PERSON] та [PERSON] вже були допитані в якості свідків у справі № 201/10981/17 щодо обставин складання заповіту та фізичного стану [PERSON] у день складання заповіту, напередодні та після складання заповіту. Позивачами додано засвідчені судом копії документів з матеріалів іншої справи № 201/10981/17: присяги свідків, їх паспорти, протокол судового засідання від 09 жовтня 2018 року, в якому було допитано [PERSON] , [PERSON] , в якості свідків і вони пояснювали , що заповіт від 21 лютого 2017 року замість заповідачки [PERSON] підписано іншою особою - [PERSON] (через хворобу заповідачки), заповідачка не читала вголос заповіт, це засвідчила в судовому засіданні під присягою свідок [PERSON] ; свідок [PERSON] (соціальна робітниця, яка допомогала заповідачці) засвідчила, що приходила до заповідачки 20 та 21 лютого 2017 року (у день посвідчення заповіту), заповідачка « [PERSON] погано впізнавала людей, не розмовляла, мукала, не могла дати навіть загальних розпоряджень». Також, медичні документи, складені напередодні (за день до посвідчення заповіту,) та після складання заповіту (через день) свідчать про те, що у заповідачки були речові розлади у такому ступені, що вона не могла пред`явити своїх скарг лікарю, порушення розмовної речі було таким, що продуктивному контакту вона була важкодоступна. А саме, згідно довідки КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» від 27 квітня 2017 року № 01-18/644 (додається): «20.02.2017 року був первинний виклик додому [PERSON] , хвора скарг не пред`являла в зв`язку з речовими розладами, зі слів сусідів погіршення стану відбулося вранці, викликана бригада КЗ «КШМД», яка надала медичну допомогу, встановила діагноз: Гостре порушення мозкового кровообігу», «Викликаний 20 січня 2017 року сімейний лікар [PERSON] та лікар невропатолог [PERSON] підтвердила діагноз: Гостре порушення мозкового кровообігу, було призначене лікування на дому, відкритий стаціонар на дому. 21 лютого 2017 року сімейна медична сестра [PERSON] відвідала хвору для виконання призначень лікаря...»; «22 лютого 2017 року хвора була перевезена до родичів для подальшого лікування». У відповіді на адвокатський запит КУ «Лебединська центральна районна лікарня імені лікаря К.О. Зільберника» повідомила наступне (копія відповіді вих № 591 від 04 травня 2017 року): «23 лютого 2017 року - встановлений лікарем діагноз [PERSON] - ІХС дифузний кардіосклероз, СН2А-ФК-3 аретіальна гіпертензія з КВР-4 наслідку ГПНК по ішемічному типу з лівобічним геміпарезом. В свідомості, порушення розмовної речі, продуктивному контакту важкодоступна». У лікарському свідоцтві про смерть № 19 від 09 березня 2017 року у ч. ІІ п.11 зазначено про «інший суттєвий стан, який сприяв смерті», - «інфаркт мозку від 20 лютого 2017 року». Згідно виписки з протоколу патологоанатомічного дослідження №19 від 09 березня 2017 року патологоанатомічний діагноз супутній - «інфаркт мозку (запалення у правій і лівій півкулях) від 20.02.2017». Отже, [PERSON] фактично не ознайомилася зі змістом документів, що підготував нотаріус, оскільки одночасно з текстом заповіту, згідно якого [PERSON] заповідає свою квартиру, нотаріус підготував довіреність на продаж цієї квартири. Тобто, не знаючи волі [PERSON] , нотаріус на прохання [PERSON] одночасно підготував на користь [PERSON] і заповіт на квартиру, в якій проживала [PERSON] , і довіреність на продаж цієї ж квартири (інших квартир, нерухомості в [PERSON] не було). Не знаючи, що з цього буде готова підписати [PERSON] , нотаріус з [PERSON] підготували і те, й інше. Засобом захисту в даному позові позивачі фактично визначають застосування правового наслідку недійсності нікчемному правочину (заповіту) шляхом визнання права власності позивачок на квартиру в порядку спадкування за законом, а також визнання факту родинних відносин з заповідачкою. Обрання вищезазначеного способу захисту викликано, в тому числі, правовою позицією, ухваленою Постановою ВС від 11 листопада 2020 року у справі № 201/10981/17 між тими же сторонами, з тими ж учасниками справи, справа стосувалася цього ж заповіту. Так, ще у серпні 2017 року [PERSON] , [PERSON] подали до суду позов про встановлення судом заповіту нікчемним як складеного з порушенням вимог щодо його посвідчення, про встановлення заповіту недійсним, про встановлення факту родинних відносин (між заявницями та їх тіткою [PERSON] ), це справа №201/10981/17. Суд І та II інстанції задовольнили позов у справі №201/10981/17 у частині встановлення заповіту нікчемним, встановлення факту родинних відносин. Однак, Верховний Суд своєю постановою від 11 листопада 2020 року скасував зазначені рішення судів повністю. Своє рішення Верховний суд мотивував тим, що позивачки [PERSON] та [PERSON] , обрали неналежний спосіб захисту, бо нікчемний правочин не вимагає визнання його недійсним, та позивачки у позовних вимогах не визначили як предмет позову правові наслідки недійсності правочину. Також позивачки просять суд встановити факт родинних відносин з тіткою [PERSON] , оскільки є розбіжності у написанні її прізвища та прізвища нашої матері (вони є рідними сестрами), розбіжності у написанні прізвища дідуся, прізвища, імені та по-батькові бабусі, розбіжності у написанні імені тітки [PERSON] (в актовому записі про народження тітки [PERSON] , в актовому записі про шлюб тітки [PERSON] , в актовому записі про шлюб нашого батька [PERSON] та нашої матері [PERSON] ( [PERSON] ), у свідоцтві про народження нашої матері [PERSON] ( [PERSON]) . У квітні 2017 року вони отримали архівний витяг з державного архіву Сумської області (від 10 квітня 2017 року № Ом-11) щодо їх тітки [PERSON] про народження [PERSON] , уродженця с. Бішкінь Лебединського району Сумської області. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (витяг № 00017932974 від 19 квітня 2017 року) дошлюбним прізвищем [PERSON] є прізвище [PERSON] , місце народження - Сумська область, Лебединський район, с. Бишкінь. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (витяг № 00017826591 від 24 березня 2017 року) прізвище нашої матері [PERSON] до державної реєстрації шлюбу - [PERSON] . У свідоцтві про народження нашої матері [PERSON] - зазначено її прізвище « [PERSON] ». Їх мати [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] . У свідоцтві про народження нашої матері зазначено, що вона також народилася у с. Бішкинь Лебединського району Сумської області. [INFO] їх мати [PERSON] померла. У даному позові позивачки просять суд визнати за нами право власності на квартиру в порядку спадкування за законом, - як правовий наслідок недійсності нікчемного правочину - заповіту. Якщо буде встановлено факт відповідних родинних відносин між [PERSON] та позивачками, то буде підтверджено, що позивачки є спадкоємицями за законом. Згідно з ч. З ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Вважають, що виконання заповіту ще не почалося, адже не видано свідоцтво на право спадщини за цим заповітом, щодо заповіданого майна наявний спір між спадкоємцями, який триває з часу, коли [PERSON] , [PERSON] стало відомо про складення нікчемного заповіту. Увесь цей час у судах тривали судові справи щодо зазначеного заповіту та спадкового майна за цим заповітом. Це справа № 201/10981/17 за позовом [PERSON] , [PERSON] , а також справа №201/1009/20 за позовом [PERSON] . За даних обставин їх право на отримання спадщини порушено, а тому повинно бути поновлено. В зв`язку з тим, що позивачі не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно та реалізувати своє спадкове право, змушені звернутися до суду з позовною заявою про визнання за ними права власності в порядку спадкування на частку тітки за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вони оформити вказане зараз бажають шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивачі вважають, що все ними зроблено правильно і згідно закону та просили: встановити факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] , є рідною тіткою [PERSON] та [PERSON] , застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - заповіту, посвідченого 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сусловим М.Є., зареєстрованого у реєстрі за № 455, в тому числі, шляхом визнання права позивачок на спадкування за законом після смерті [PERSON] , визнання права власності за позивачками на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом у відповідних частках, а саме: визнати за [PERSON] право на спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , визнати за [PERSON] право на спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] і представник третьої особи приватного нотаріуса Суслова М.Є. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, не погодилися з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги безпідставними і не доведеними, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і в задоволені позову відмовити. Приватний нотаріус ДМНО Чижик І.О. в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, в зверненні до суду просила винести рішення за наявними матеріалами на розсуд суду без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачів і їх представника, відповідача і представника третьої особи, з`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина (квартира [ADDRESS] ). Позивачки стверджують, що вони є спадкоємицями за законом, вони подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , відповідну спадкову справу було відкрито приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чижик Іриною Олександрівною. Згодом позивачкам стало відомо, що 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Сусловим М.Є. у м. Дніпро було посвідчено заповіт, за змістом якого [PERSON] , заповіла усе належно їй майно на користь [PERSON] . У зв`язку із хворобою [PERSON] дійсно заповіт посвідчувався за місцем постійного проживання заповідачки ( [ADDRESS] ). При складанні заповіту були присутні [PERSON] , [PERSON] (помер у 2018 року) та [PERSON] . У зв`язку з хворобою [PERSON] заповіт був підписаний [PERSON] .. У тексті заповіту (абзац 4) зазначено (друкований текст): «Заповіт прочитано вголос особисто мною, [PERSON] ». Але, у дійсності, [PERSON] не читала вголос заповіт. Відповідно до абз. З ч. 2 ст. 1248 ЦК України: якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Згідно ч. 2 ст. 1253 ЦК України: у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст. 1253 ЦК України: свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Позивачі вважають вказаний заповіт нікчемним через порушення цих вимог закону; також нотаріус прибув до квартири [PERSON] вже з готовим друкованим текстом заповіту. [PERSON] через порушення розмовної речі не могла фактично прочитати у голос заповіт, але нотаріус не став виправляти вже попередньо виготовлений друкований текст заповіту - та залишив речення наступного змісту: «Заповіт прочитано вголос особисто мною, [PERSON] » (абзац 4 заповіту). Також, на думку позивачів, медичні документи, складені напередодні та після складання заповіту свідчать про те, що у заповідачки були речові розлади у такому ступені, що вона не могла пред`явити своїх скарг лікарю, порушення розмовної речі було таким, що продуктивному контакту вона була важкодоступна. Отже, [PERSON] фактично не ознайомилася зі змістом документів, що підготував нотаріус, оскільки одночасно з текстом заповіту, згідно якого [PERSON] заповідає свою квартиру, нотаріус підготував довіреність на продаж цієї квартири. Тобто, не знаючи волі [PERSON] , нотаріус на прохання [PERSON] одночасно підготував на користь [PERSON] і заповіт на квартиру, в якій проживала [PERSON] , і довіреність на продаж цієї ж квартири (інших квартир, нерухомості в [PERSON] не було). Не знаючи, що з цього буде готова підписати [PERSON] , нотаріус з [PERSON] підготували і те, й інше. Позивачки також просять суд встановити факт родинних відносин з тіткою [PERSON] , оскільки є розбіжності у написанні її прізвища та прізвища нашої матері (вони є рідними сестрами), розбіжності у написанні прізвища дідуся, прізвища, імені та по-батькові бабусі, розбіжності у написанні імені тітки [PERSON] (в актовому записі про народження тітки [PERSON] , в актовому записі про шлюб тітки [PERSON] , в актовому записі про шлюб нашого батька [PERSON] та нашої матері [PERSON] ( [PERSON] ), у свідоцтві про народження нашої матері [PERSON] ( [PERSON]) . У квітні 2017 року вони отримали архівний витяг з державного архіву Сумської області (від 10 квітня 2017 року № Ом-11) щодо їх тітки [PERSON] про народження [PERSON] , уродженця с. Бішкінь Лебединського району Сумської області. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (витяг №00017932974 від 19 квітня 2017 року) дошлюбним прізвищем [PERSON] є прізвище [PERSON] , місце народження - Сумська область, Лебединський район, с. Бишкінь. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (витяг № 00017826591 від 24 березня 2017 року) прізвище нашої матері [PERSON] до державної реєстрації шлюбу - [PERSON] . У свідоцтві про народження нашої матері [PERSON] - зазначено її прізвище « [PERSON] ». Їх мати [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] . У свідоцтві про народження нашої матері зазначено, що вона також народилася у с. Бішкинь Лебединського району Сумської області. [INFO] їх мати [PERSON] померла. У даному позові позивачки просять суд визнати за нами право власності на квартиру в порядку спадкування за законом, - як правовий наслідок недійсності нікчемного правочину - заповіту. Якщо буде встановлено факт відповідних родинних відносин між [PERSON] та позивачками, то буде підтверджено, що позивачки є спадкоємицями за законом. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з вимогами ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців 30 дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї, в згідно з ч. 5 цієї статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, на думку позивачів, їх право на отримання спадщини порушено, а тому повинно бути поновлено. В зв`язку з тим, що позивачі не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно та реалізувати своє спадкове право, змушені звернутися до суду з позовною заявою про визнання за ними права власності в порядку спадкування на частку тітки за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вони оформити вказане зараз бажають шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і вони були вимушені звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з`ясовано, що дійсно [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина (квартира [ADDRESS] ). Відповідно до вимог статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Позивачки стверджують, що вони є спадкоємицями за законом, вони подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , відповідну спадкову справу було відкрито приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чижик Іриною Олександрівною. Згодом позивачкам стало відомо, що 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Сусловим М.Є. у м. Дніпро було посвідчено заповіт, за змістом якого [PERSON] , заповіла усе належно їй майно на користь [PERSON] . Позивачі вказують на те, що між спадкоємцями виник спір щодо справедливого розподілу спадщини. Позивачі вважають, що розподіл спадщини повинен відбуватися з дотриманням вимог закону про спадкування за законом якою передбачена рівність часток спадкоємців у спадщині. Позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] не підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи із наступного. Сторони вже зверталися до суду з питанням вирішення спадкових спірних правовідносин. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року, постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2020 року та Постанови Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 11 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог про встановлення нікчемності заповіту та встановлення факту родинних відносин відмовлено. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 листопада 2018 року в частині визнання недійсним заповіту посвідченого 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. відмовлено. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином, вказаними судовими рішеннями встановлено правомірність укладання і засвідчення вказаного заповіту, отже заповіт від 21 лютого 2017 року є законним. Рішення набрали законної сили і є обов`язковими. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Стаття 1261 ЦК України встановлює, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Дійсно 14 листопада 2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення по справі № 201/10981/17 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Суслов М.Є. та приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Чижик І.О. «Про встановлення нікчемності заповіту, визнання недійсним заповіту та встановлення факту родинних відносин». Згідно до нього суд вирішив: позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Суслов М.Є. та приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Чижик І.О. про встановлення нікчемності заповіту, визнання недійсним заповіту та встановлення факту родинних відносин - задовольнити частково. Встановити нікчемність заповіту, посвідченого 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сусловим Максимом Євгенійовичем та зареєстрованого в реєстрі за № 455, встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , яка померла [INFO] , є рідною тіткою [PERSON] та [PERSON] . В задоволенні іншої частини позовних вимог, яка стосується визнання недійсним заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сусловим Максимом Євгенійовичем та зареєстрованого в реєстрі за № 455 - відмовити. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] удові витрати по сплаті удового збору в умі 480, 00 грн.. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] удові витрати по сплаті удового збору в умі 480 грн. Не погоджуючись з рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року, [PERSON] звернулась з апеляційною скаргою до Дніпровського апеляційного суду. 24 січня 2020 року Дніпровським апеляційним судом було винесено постанову, відповідно до якої: апеляційну скаргу [PERSON] - залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року в частині, що оскаржується - залишити без змін. [PERSON] звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2020 року по справі № 201/10981/17. 11 листопада 2020 року Верховний Суд виніс постанову, якою: рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2020 року скасувати в частині встановлення нікчемності заповіту, посвідченого 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сусловим Максимом Євгенійовичем та зареєстрованого в реєстрі за № 455, та в частині встановлення факту родинних відносин, і прийняти в цих частинах нову постанову. У задоволенні позовних вимог, про встановлення нікчемності заповіту та встановлення факту родинних відносин відмовити. В решті рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2020року залишити без змін. Таким чином питання законності заповіту та його наслідків було вирішено і відповідне рішення суду набрало законної сили. Отже, 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Сусловим М.Є. дійсно було посвідчено заповіт від імені [PERSON] , за яким все належне їй майно вона заповіла [PERSON] .. В момент звернення до нотаріуса, [PERSON] дійсно хворіла та не могла пересуватись, через що нотаріальну дію довелось робити за місцем її перебування (за адресою: [ADDRESS] ), в порядку встановленому ст. 45 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Під час бесіди з нотаріусом [PERSON] пояснила, що бажає скласти заповіт, за яким заповісти все своє майно [PERSON] .. Крім того, нотаріус провів з [PERSON] бесіду на сторонні теми, перевірив її документи та впевнився в її повній осудності. Нотаріус не є фахівцем в галузі медицини. А тому він, не має відповідних навиків, що б поставити особі діагноз, а по-друге, законодавство не зобов`язує нотаріуса перевіряти медичні документи особи, що звернулась до нього за послугою. Нотаріус зобов`язаний на власне переконання, з огляду на стан особи та надані ним документи, встановити можливість здійснювати правочини. Що і зробив нотаріус в даному випадку. [PERSON] дійсно погано, але все ж таки розмовляла та нормально бачила. Крім того, вона повністю відповідала за свої дії, підтримувала розмову та розуміла, що відбувається. Під час цього була присутня [PERSON] . Також під час візиту нотаріуса було встановлено, що у [PERSON] погано працюють руки (був тремор), через що самостійно здійснити підписання заповіту вона не зможе. [PERSON] погодилась підписати заповіт за [PERSON] , що було узгоджено і з самою [PERSON] . Нотаріус перевірив документи [PERSON] , впевнився в її дієздатності, а також роз`яснив їй процедуру підписання заповіту за дорученням хворої. [PERSON] не заперечувала. При цьому було два свідки. Після чого Нотаріус склав за місцем вчинення своєї діяльності текст заповіту і знову приїхав до [PERSON] з метою його оформлення. Відповідно до ст. 45 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у приутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. А відповідно до п. З глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія бу.іа вчинена поза вказаними приміщеннями.

Outcome: partial