Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із вказаним позовом мотивуючи свої вимоги тим, [PERSON], відповідно чоловік та батько позивачів, за час шлюбу із [PERSON], у 1972 році в с. Годинівка Герцаївського району Чернівецької області побудували житловий будинок та звели до нього господарські споруди. Зазначений житловий будинок з часу забудови зареєстрований у сільській раді за [PERSON], проте як такого свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно останнім отримано не було. 15 червня 2016 року [PERSON]помер. Позивачі, як спадкоємці за законом, спадщину прийняли своєчасно, так як проживали у спірному будинку та у встановлений законом строк звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Оскільки нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на означене нерухоме майно, то позивачі вважають, що спірний житловий будинок має перейти до них в порядку спадкування за законом, а саме по 1/4 частці кожному, а 1/2 частку має перейти позивачі [PERSON] як спільне майно подружжя. Представник позивачів [PERSON], в судове засідання не зявився, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності в якій просив суд задовольнити вимоги позивачів. Годинівська сільська рада Герцаївського району в судове засідання свого представника не направила, проте подала суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, так як проти задоволення позову не заперечують. Треті особи, [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи. Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що по вул. М. Емінеску, 18 в с. Годинівка Герцаївського району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. А загальною площею 66,50 кв.м, в тому числі 29,20 кв.м жилої площі, літньої кухні літ. Б, сараїв літ. В, Д, Е, Ж, гаража літ. Г, криниці №1, огорожі № 2-4, вигрібної ями № 5. (а.с. 8-11). Згідно даних погосподарської книги Годинівської сільської ради Герцаївського району, вказаний житловий будинок з господарськими спорудами зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1972 року (а.с. 21). Нормою ч. 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Житлові будинки підлягають державній реєстрації згідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень». Проте, судом встановлено що вищевказаний житловий будинок у встановленому законодавством порядку не зареєстрований. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1972 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 18 грудня 2013 року в справах № 6-137 цс13. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Судом встановлено, що позивачка, [PERSON], уклала шлюб із [PERSON] 06 лютого 1972 року (а.с.6). Нормою ст. 60 СК України, передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічна норма закону містилася у ст. 22 КпШС України. Отже, за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, зважаючи на те, що житловий будинок, який розташований в с. Годинівка по вул. М. Емінеску, 18 Герцаївського району побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1972 року за [PERSON], тобто на час коли останній перебував у шлюбі із [PERSON], то з того часу останні стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частки. 15 червня 2016 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконкомом Годинівської сільської ради серії І-МИ № 161182. (а.с.20). Таким чином, після смерті останнього відкрилася спадщина, в т.ч. й на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] за життя заповіту не склав, а тому спадкування має місце за законом. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч.1 ст. 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Як вбачається з матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [PERSON], [PERSON] дружина та [PERSON] син, 14 червня 2016 року звернулися до приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 32, 42, 44 звороти) проте, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, постановою нотаріуса від 11 січня 2017 року їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом і в т.ч. і щодо 1/2 частки як спільного майна подружжя (а.с. 47). Треті особи [PERSON] та [PERSON] діти спадкодавця (а.с.13, 15), протягом строку для прийняття спадщини до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звернулися (а.с. 32-49), тому вони спадщину не прийняли. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що оскільки спірний житловий будинок був повністю збудований, прийнятий в експлуатацію та рахується в сільській раді за [PERSON], а позивачі, [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, проте з незалежних від них обставин не можуть оформити своє право на спадкове майно, то їх вимоги про визнання за ними право власності на спадкове майно підлягають задоволенню, шляхом визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 3/4 частин житлового будинку (1/2 частина житлового будинку, як спільне майно подружжя та 1/4 частини в порядку спадкування за законом) та визнання за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом на спірне домоволодіння. На підставі ст.ст.1216, 1217, 1220-1223, 1261, 1268-1270, 1273, 1275 ЦК України, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 1969 року, ст. 71 Закону України «Про нотаріат»,

Outcome: approved