Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив визнати правочин, договір дарування квартири [ADDRESS], в частині ? його онуку [PERSON] недійсним; в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності анулювати запис щодо власника ? частини вищезазначеної квартири [PERSON], що є предметом позову. На підстав ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2014 року залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог Службу у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації. (а.с.37-38) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що на підставі Договору дарування квартири від 25 квітня 2008 року позивач подарував своєму сину - [PERSON], та малолітньому онуку - [PERSON], [INFO], квартиру [ADDRESS], в рівних частках кожному. Позивач наголосив, що до укладення спірного договору мав єдиний намір подарувати квартири своєму сину [PERSON], однак відповідач, знаючи про наміри позивача, почала здійснювати на нього тиск, примушувала укласти договір дарування частини квартири її малолітньому сину - [PERSON], а у разі не виконання її умов погрожувала подати позов про розірвання шлюбу з сином позивача, забрати дитину та завдати шкоду своєму здоров'ю. За таких умов позивач, маючи намір зберегти сім'ю сина та мати можливість бачитись з онуком, уклав договір дарування, однак в подальшому сім'я сина розпалась, колишня невістка забрала онука та не дає можливості йому бачитись з дитиною. Крім того, відповідач разом з малолітньою дитиною зареєстровані за адресою спірної квартири, однак в квартирі не проживають за житлово-комунальні послуги не сплачують, у зв'язку з чим утворився великий борг по оплаті за житлово-комунальні послуги, що може призвести до відчуження квартири, у разі не погашення суми боргу, що позбавить позивача єдиного житла, яким є спірна квартира. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні. Відповідач [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього сина [PERSON], в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористалась. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації Ісаєва І.М., в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи, просила в позові відмовити, оскільки оспорюваний договір укладено у встановленій формі, посвідчений нотаріально, з метою укладення даного договору орган опіки та піклування попередньо надав згоду на відчуження частини квартири на користь малолітньої дитини, в свою чергу батьки дитини несуть відповідальність за збереження майна дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє та захищає права та інтереси дітей під час вчинення право чинів щодо нерухомого майна, неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких право чинів щодо житлових приміщень, тому у разі задоволення позову дитина може втрати своє єдине житло, оскільки сторонами не надано доказів, що дитина забезпечена іншим придатним для проживання житлом та/або має інше нерухоме майно на праві приватної власності. На підставі ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи Ісаєвої І.М., дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За нормою частини першої ст.722 Цивільного кодексу України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Судом встановлено, що на підставі Договору дарування квартири від 25 квітня 2008 року [PERSON] передав у власність обдарованим [PERSON] та [PERSON], [INFO], квартиру [ADDRESS], в рівних частках кожному. (а.с.4) Як зазначено у п.2 Договору дарування, квартира, яка відчужується, належить Дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києві згідно з розпорядженням №1830ж від 07 травня 1993 року. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності, 24 січня 2013 року внесено запис про право власності за [PERSON] на ? частину квартиру [ADDRESS] та за [PERSON] на ? частину квартиру [ADDRESS]. (а.с.6,7) Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину. Згідно ч. 1 ст. 177 Сімейного кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Відповідно до ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов'язання. У ч. 3 ст.18 зазначеного Закону органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, а діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно положень ч.3 та ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (в редакції на час укладення договору дарування) неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна (ч. 3, 4 ст. 12 цього Закону). Виходячи з системного аналізу правових норм ст. 32 Цивільного кодексу України, ст. 177 Сімейного кодексу України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, позивачем оспорюється договір дарування в частині передачі у дар ? частини квартири [ADDRESS] малолітньому онуку [PERSON], [INFO], в інтересах якого діяв законний представник - батько [PERSON], при вирішенні питання щодо відчуження на користь малолітньої дитини майна, яке передано у дар, отримано дозвіл органу опіки і піклування, ці обставини визнанні сторонами спору, тому не потребують доказуванню, як це передбачено ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. В межах даного спору, з урахуванням положень ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що законний представник малолітньої дитини - батько [PERSON], у встановленому порядку отримав дозвіл органу опіки та піклування про відмову від належних дитині майнових прав, які виникли на підставі Договору дарування квартири від 25 квітня 2008 року, при цьому представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації Ісаєва І.М., наголосила в судовому засіданні, що у разі задоволення позову дитина може втрати своє право на житло, за відсутності достовірних даних про забезпечення дитини іншим житловим приміщенням придатним для проживання дитини. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] пред'явив позов до [PERSON], як законного представника малолітнього сина [PERSON], з вимогою визнати недійсним Договір дарування квартири від 25 квітня 2008 року в частині передачі в дар ? частини квартири [ADDRESS] малолітнього онуку [PERSON], посилаючись, як на правову підставу недійсності правочину, на положення ч.1 ст.225, ч.1 ст.231, ч.1 ст.233 та ст.727 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.231 Цивільного кодексу України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визначається судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснено у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. У пункті 23 цієї Постанови роз'яснюється, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий право чин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Аналізуючи укладений договір дарування квартири, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором, судом встановлено, що при підписанні договору позивач погодився з його умовами, підписуючи договір дарувальник та обдаровані підтвердили, що цей договір не носить характер фіктивного та удаваного правочину, а також свідчить, що зміст цього договору нотаріусом їм роз'яснено в повному обсязі (п.10,13 Договору дарування). Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в цій частині, позивач зазначає, що укладення спірного договору дарування квартири здійснено позивачем під тиском відповідача [PERSON], дружини його сина [PERSON], яка примушувала його вчинити дії, пов'язанні з відчуженням на користь її малолітнього сина - [PERSON], частини квартири, у разі недотримання позивачем висунутих відповідачем умов, остання погрожувала звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу з його сином, обмежити спілкування діда та онука, та завдати шкоди своєму здоров'ю. Будучи допитаним в судовому засіданні свідок [PERSON], син позивача, підтвердив, що навесні 2008 року був свідком розмови його батька [PERSON] та його дружини [PERSON], яка наполегливо вимагала від батька передати у дар її малолітньому сину [PERSON] частину квартири [ADDRESS], а у разі невиконання її умов, погрожувала подати на розлучення, забрати сина та навіть завдати шкоди своєму здоров'ю. Однак, після укладення договору дарування, його дружина подала позов до суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, забрала дитину, на даний час свідку невідомо, де проживає його колишня дружина разом з сином, при цьому відповідач не сплачує за комунальні послуги, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по сплаті за житлово-комунальні послуги, чим порушуються права позивача, який не маючи наміру відчужувати квартиру на користь свого малолітнього онука, під тиском відповідача уклав договір дарування, хоча за інших обставин мав намір відчужити квартири лише на користь свого сина. Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені позивачем підстави щодо недійсності оспорюваного правочину, суд приходить до висновку, що в межах судового розгляду не встановлено обставин, які мали б свідчити про виникнення між сторонами у справі договірних відносин, оскільки при укладенні договору дарування квартири від імені обдарованого - малолітнього [PERSON], діяв його законний представник батько - [PERSON], обставин, які мали підтвердити зловживання своїми правами з боку [PERSON], сторони договору, який виступав як законний представник малолітнього сина, позивачем не наведено, при цьому суд враховує, що позивачем визначено неналежний спосіб захисту його порушених або оспорюваних прав шляхом пред'явлення позову щодо оспорювання спірного договору до відповідача, яка не була стороною договору, інших підстав, які б свідчили, що внаслідок відчуження частини об'єкту нерухомого майна на користь малолітнього онука, порушені права та інтереси позивача, судом не встановлено. За таких обставин, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені договором істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, в той же час наявність підстав для визнання недійсним договору дарування з підстав, передбачених ч.1 ст.231 та ч.1 ст.233 Цивільного кодексу України, не найшли свого підтвердження в судовому засіданні, при цьому суд враховує, що належного обґрунтування застосування до склавшихся відносин вищезазначених положень цивільного кодексу України не міститься у поданій до суду позовній заяві, а їх доведення базується лише на поясненнях самого позивача, яка надані в судовому засіданні, та не підтвердженні належними та допустимими доказами, в той же час відповідно до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з підстав та предмету спору, позивач посилається, як на окрему вимогу щодо підстав недійсності спірного договору дарування, на положення ст.225 Цивільного кодексу України, якою передбачено правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка на момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Як роз'яснено у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Разом з тим, виходячи зі змісту позовної заяви, позивачем формально перераховані положення цивільного законодавства, які регулюють підстави для визнання недійсним правочинів, в тому числі зазначено положення ч.1 ст.225 Цивільного кодексу України, однак підстав для застосування до склавшихся відносин положень даної правової норми у позові не наведено, доведення наявності цих обставин залишено без уваги позивача та його уповноваженого представника, які в судовому засіданні наполягали, що договір дарування квартири був укладений під тиском відповідача, матері малолітньої дитини, яка здійснювала моральний та психологічний тиск на позивача, примушуючи до укладення договору дарування квартири, в той же час доведення наявності обставин, які передбачені ч.1 ст.225 ЦК України є окремими предметом доказування шляхом надання належних та допустимих доказів, серед іншого, відповідними медичними документами, що підтверджують стан здоров'я позивача, висновком судово - психіатричної експертизи інше. Крім того, суд критично відноситься до пояснень позивача в судовому засіданні, які стосуються порушень його прав з боку приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] при посвідченні договору дарування квартири від 25 квітня 2008 року, оскільки позивач не звертався із заявами щодо оскарження дій нотаріуса у порядку визначеному Законом України «Про нотаріат», а підстави наведені позивачем для визнання недійсним договору дарування безпосередньо не стосуються практичної діяльності нотаріуса. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Суд діючи в межах заявлених позовних вимог, що відповідає положенням ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині, які викладено дослівно «в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності анулювати запис щодо власника ? частини вищезазначеної квартири [PERSON]», оскільки ці вимоги є похідними та можуть бути вирішенні судом у разі задоволенні вимог, які пов'язанні з припинення права власності на об'єкт нерухомого майна сторони оспорюваного правочину. Згідно положень ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON], про визнання частково недійсним договору дарування квартири є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки правова природа оспорюваного договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, підстав для застосування до склавшихся правовідносин положень ч.1 ст.225, ч.1 ст.231, ч.1 ст.233 Цивільного кодексу України, судом не встановлено. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed