Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернувся у Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (надалі - відповідач), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Спілка фахівців з нерухомості «Маклер» про визнання кредитного договору удаваним правочином, посилаючись на те, що між сторонами було укладено кредитний договір, за яким позивач отримав кредит в іноземній валюті. Позивач зазначає, що усі дії сторін були спрямовані на надання відповідачем позивачу певної грошової суми у національній валюті України - гривні. За таких умов укладений сторонами кредитний договір в частині визначення валюти кредитування як долару США є такий, що вичнений для приховування укладення кредитного договору з надання кредиту саме в національній валюті України - гривні. У зв'язку із зазначеним, позивач просив суд визнати кредитний договір укладений між сторонами удаваним правочином, визнати, що відносини регулюються правилами щодо правочину договору укладеного в національній валюті України гривні, зобов'яхати відповідача перерахувати розмір боргових зобов'язань за кредитним договором у гривні України за курсом НБУ встановленим на момент складання договору - 5,05 гривні за 1 долар США. Позивач в судове засідання не з'явився, від представника позивача надійшло клопотання про можливість розгляду справи без їх участі за наявними у справі доказами, позовні вимоги підтримав просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, в подальшому участі в судових засіданнях не брав, подав заяву про можливість розгляду справи без його участі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. До суду надав письмові заперечення та заяву про застосування строку позовної давності. Третя особа в судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом належним чином, причини неявки не повідомила. З'ясувавши позицію сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між сторонами 13.04.2007 року був укладений кредитний договір № ML-900/071/2007, відповідно до умов якого відповідач надав позивачеві кредит на загальну суму 45000,00 доларів США (а. с. 7-11). Судом встановлено, що ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником усіх прав і обов'язків ЗАТ «ОТП Банк». Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Отже, мета удаваного правочину, це приховати інший правочин, але для досягнення цієї мети повинні бути умисні дії сторін. З матеріалів справи вбачається, що відповідач має право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії № 191, дозволу № 191-1 з додатком № 191-1 (а.с. 36-39). Як вбачається з кредитного договору, позивач був проінформований про умови кредитування, а також про вартість кредиту, зокрема, про те, що валютою кредиту є долар США. Також суд бере до уваги, що укладаючи кредитний договір в іноземній валюті та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту в доларах США позивач не міг не усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є беззмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому мав передбачити та враховувати підвищення валютного ризику за цим договором. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, тобто відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Згідно ч. 1 ст . 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК У країни договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. З зазначеного вбачається, що ініціатором укладання кредитного договору був позивач. Позивач в обгрунтування позовних вимог посилався на те, що удаваною є істотна умова оспорюваного кредитного договору, якою передбачена валюта надання кредиту і погашення його в доларах, оскільки між сторонами фактично укладався кредитний договір в національній валюті, а не в доларах, що на його думку є підставою для визнання кредитного договору удаваним правочином. Однак таке посилання є безпідставним, оскільки відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним визнається правочин, а не окремі його умови. Таким чином, виходячи з того, що всі умови кредитного договору погоджені обома сторонами на час укладення договору, вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов і власноручно їх підписали, чим взяли на себе зобов'язання виконувати їх належним чином, а також враховуючи те, що погашення заборгованості по кредитному договору здійснюється позивачем у валюті кредиту - доларах США, за недоведеністю наміру відповідача приховати інший правочин в наданні кредиту позивачу в національній валюті, позов, за викладеними в ньому підставами, задоволенню не підлягає. Оскільки суд прийшов до висновку, про відсутність підстав для визнання кредитного договору, укладеного між сторонами, удаваним правочином, це є підставою і для відмови у задоволенні інших позовних вимог. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. А відповідно до вимог ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, перебіг строку позовної давності закінчився по спливу трьох років, а саме 15.04.2010 року. Натомість, як вбачається з вхідного штампу Голосіївського районного суду міста Києва, позивач звернувся з позовною заявою до суду лише 06.01.2015 року, тобто після спливу строку позовної давності, обумовленого ст. 257 ЦК України. Крім того, суд зазначає, що позивач не звертався до суду із будь-якими заявами з приводу поновлення пропущеного строку позовної давності та будь-яких доказів поважності пропуску такого строку суду не надав. Разом з тим, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою. За таких обставин, з огляду на подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed