Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) звернулась до суду із позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] (надалі відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, компенсацію моральної шкоди, судові витрати. В обґрунтування позову, зокрема, зазначає, що з 27 серпня 2015 року почала працювати на посаді завідуючої аптекою (стала найманим працівником відповідача). 7 липня 2020 року за її заявою позивача звільнено з найманої посади за власним бажанням. Після письмового звернення відповідачем надіслано позивачу трудову книжку із відповідними записами. Але, після отримання трудової книжки, позивач з`ясувала, що це нова трудова книжка, з єдиним записом про роботу у відповідача. Неодноразові звернення позивача з вимогою повернути належну їй трудову книжку, в якої містяться записи щодо її трудової діяльності, залишились без уваги. Враховуючи, що за відсутності трудової книжки позивач не мала змоги влаштуватись на роботу, просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідач через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позиція позивача є необґрунтованою та просив відмовити у задоволенні позову. Сторони в судове засідання не з`явились, надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані сторонами докази, вивчивши наведені аргументи, суд дійшов наступного висновку. Працевлаштування позивача з 27.08.2015 року по 07.07.2020 року на посаді завідуючої аптеки та її звільнення за власним бажанням не є спірним між сторонами. Також не є спірним, що трудову книжку серії [NUMBER] позивач отримала 03.08.2020 року. На титульному листі вказаної трудової книжки зазначено дата заповнення 27 серпня 2015 року. Підпис власника книжки відсутній. На підтвердження своїх трудових відносин з іншими роботодавцями позивач надав скан-копії трудової книжки з порталу Пенсійного фонду України станом на 23.10.2020 року. Частиною 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» встановлено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Частинами 2, 3 цієї Постанови встановлено, що при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше. Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Суд зазначає, що відповідач не надав жодного доказу, що трудова книжка позивача заведена саме при працевлаштуванні до нього. Не надав журнал обліку, в якому зазначено, яка саме трудова книжка рахується за позивачем. Таким чином, суд вважає доведеним, що трудова книжка позивача втрачена саме з вини відповідача. Суд бере до уваги те, що відмовилась від позову в частині зобов`язання відповідача повернути належну їй трудову книжку, з огляду на неможливість виконання такого судового рішення. Проте суд вважає за необхідне встановити данні обставини, оскільки вони є важливими для подальшого розгляду справи. Щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100 (далі - Порядок №100). Нормами абз. 3 п. 2 Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи. В силу пункту 5 розділу ІV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. За змістом абз. 2 п. 8 Порядку №100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку №100). Оскільки позивача звільнено у липні 2020 року, для розрахунку середнього заробітку беруться виплати за травень-червень 2020 року. Позивачем надано розрахунок середньої заробітної плати, в якому вказано, що в цей період заробітна плата нарахована у розмірі 4 730 грн на місяць. Розмір заробітної плати відповідачем не спростовано. Згідно розрахунку в ці місяці позивачем фактично відпрацьовано 29 та 28 днів відповідно. Кількість робочих днів відповідачем не спростовано. Отже, середньоденна заробітна плата складає 165,96 грн. (4730 + 4730) / (29 + 28) = 165,96 В той же час, як вже встановлено судом, трудова книжка отримана позивачем 03.08.2020 року. Так, суд погоджується з доводом позивача, що надана книжка не є тою, що підтверджує її трудову діяльність. Але, з часу отримання такої книжки вона мала можливість працевлаштуватись, отже, на думку суду період вимушеного прогулу тривав з 07.07.2020 року по 03.08.2020 року та складав 27 днів. Святкові дні в цей період відсутні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 4 480,92 грн. 165,96 х 27 = 4 480,92 Суд бере до уваги, що сам факт необхідності такої виплати відповідачем під сумнів не поставлено. Проте у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що її донька перерахувала позивачу заробітну плату у розмірі 4 130 грн, та 17.07.2020 року позивач взяла медичні препарати на суму 3 520,75 грн. Суд не бере до уваги такий довід, оскільки надане платіжне доручення не містить жодних відомостей, що сплачувалась саме заробітна плата, компенсація вимушеного прогулу тощо. В графі «призначення платежу» вказано «переказ власних коштів». Щодо купівлі ліків, то надана відповідачем копія нефіскального чеку жодним чином не може бути підтвердженням виплати заробітної плати. Щодо грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки. Суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували той факт, що відповідач не надавав їй щорічної відпустки, зокрема, заяв про надання відпустки. У заяві про звільнення відсутнє посилання на будь які невиплачені кошти, заборгованість з боку відповідача тощо. Відсутнє таке посилання й у заяві від 24.07.2020 року. Посилання на неотримання відпускних наявне вже після того, як позивач зрозуміла, що її трудову книжку втрачено. В той же час, суд не погоджується з доводом відповідача, щодо необхідності витребування у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону та напрямки і строки виїзду позивача, оскільки сам факт закордонної поїздки не може бути підтвердженням надання щорічної оплачуваної відпустки. Частинами 1, 2 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведені приписи процесуального законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено свої вимоги в цій частині. Щодо моральної шкоди. Відповідно частині 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 ст. 23 ЦК України, зокрема, встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/24143/19 встановив, що моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Судом встановлено, що відповідачем втрачено трудову книжку позивача із записами, які стосуються трудового стажу. Належний облік та зберігання трудових книжок було обов`язком відповідача, як роботодавця. Відновлення таких записів потребує значних зусиль з боку позивача та багато часу, що є загальновідомим. Відповідач, своєї вини у втраті трудової книжки не визнав, продовжуючи наполягати, що саме трудова книжка серії [NUMBER] є єдиною, яка належала позивачу. Даний довід спростований в ході судового розгляду. Крім того, відповідач не надав належних та допустимих доказів, які підтверджували б належний облік та зберігання трудових книжок, що є обов`язком роботодавця. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат. Відповідно до частин 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Розмір витрат відповідача на правову допомогу підтверджується додатком до договору про надання правової допомоги, яким встановлено фіксований розмір винагороди - 7 000 грн. Відповідач не висловив жодного заперечення щодо суми, витраченої позивачем на правову допомогу. Отже, позивачем заявлена ціна позову 15 446 грн, з урахуванням чого сплачений судовий збір у сумі 840,80 грн. Суд приходить до переконання, що задоволенню підлягають вимоги у сумі 10 480,92 грн (заробіток за час вимушеного прогулу та моральна шкода). Таким чином, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial