Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком, мотивуючи свої вимоги тим, 28.07.1999 року між [PERSON] як наймодавцем та відповідачем [PERSON] був укладений строковий договір №125 найму (оренди) житлового приміщення в житловому будинку, згідно якого житловий будинок №58 по вул. Мічуріна в м. Охтирка Сумської області було передано в найм (оренду) відповідачу строком 5 років з 28 липня 1999 року по 28 липня 2004 року. Після укладення вказаного договору відповідач зареєстрував своє постійне місце поживання за вказаною адресою в м. Охтирка, вул. Мічуріна, 58. При цьому відповідач не був і не являється членом сімї позивачів. Після спливу строку договору оренди відповідач добровільно звільнив його та виїхав на постійне місце проживання за іншою адресою. На даний час він зі своєю родиною проживає в [INFO]. Однак добровільно знятися з реєстрації по вул. Мічуріна, 58 в м. Охтирка відповідач відмовляється. Тому позивачі змушені звернутися з даним позовом в суд, яким просять визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком №58 по вул. Мічуріна в м. Охтирка Сумської області. В судове засідання позивачка [PERSON] та представник позивачів [PERSON] не зявилися, надали заяву, в якій просили справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений, шляхом розміщення оголошення про розгляд справи на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.52). У звязку з цим суд вважає, що про розгляд даної цивільної справи відповідач повідомлений у відповідності до положень ст. 130 ЦПК України. За таких обставин відповідно до положень ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до норм ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог\~ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої\~ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Охтирським міськвиконкомом 29.06.1988 року, [PERSON] належав житловий будинок, що знаходиться по вул. Мічуріна, 58 в м. Охтирка, Сумської області (а.с.4). 28.07.1999 року між ним та [PERSON] був укладений договір №125 найму житлового приміщення в будинку, що належить громадянину, згідно якого [PERSON] надав відповідачу в оренду належний йому житловий будинок по вул. Мічуріна, 58 в м. Охтирка Сумської області строком 5 років з 28 липня 1999 року по 28 липня 2004 року (а.с.12). 09 вересня 2002 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть І-БП №151869, виданий відділом реєстрації актів громадянського стану Охтирського міськрайонного управління юстиції від 10.09.2002 року (а.с.32). Після спливу встановленого умовами договору найму житлового приміщення №125 від 28.07.1999 року строку оренди (найму) житлового приміщення, відповідач добровільно звільнив, орендований ним будинок по вул. Мічуріна, 58 в м. Охтирка Сумської області та переїхав на постійне місце проживання в інше помешкання, де зараз і проживає. Після смерті [PERSON] належний йому будинок успадкували позивачі - його дружина [PERSON] та син [PERSON] Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори [PERSON] 19 жовтня 2012 року, зареєстрованих в реєстрі за 2-1355 та №2-1357, позивачам належить на праві власності по 1/2 частині житлового будинку, що знаходиться по вул. Мічуріна, 58 в м. Охтирка Сумської області (а.с.35-36). Згідно довідки виконкому Охтирської міської ради від 31.10.2017 року №15-13/7484 відповідач зареєстрований у будинку по вул. Мічуріна, 58 в м. Охтирка Сумської області (а.с.15). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України\~передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сімї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сімї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сімї на користування цим будинком. Судом встановлено, що відповідач не є власником житлового будинку, не є членом сімї власників будинку, тобто позивачів, і не є на даний час наймачем житлового будинку (його частини). Окрім того, відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України\~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Факт реєстрації відповідача у житловому будинку позивачів порушує їх право розпоряджатися своєю власністю, після зміни власників будинку будь - яких угод між позивачами та відповідачем про користування житлом не укладалося, відповідач вибув у інше місце проживання, тому втратив право на користування житлом за вказаною адресою. З огляду на встановлені обставини, аналізуючи докази та даючи їм оцінку, вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення\~ст. 13 ЦПК України\~щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved