Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-08 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Позивач в своїй позовній заяві зазначала, що 04.05.2017 р. між нею, [PERSON] та ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» укладено кредитний договір №018124. Відповідно до п.1.1 кредитного договору, кредитодавець надає позичальникові грошові кошти (кредит) в сумі 1 400,00 грн. на умовах зворотності, платності, строковості, а позичальник зобов`язується повернути кредит у визначений цим договором термін та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі встановленому у п.1.4 цього договору. Згідно з п.1.2. кредитного договору, кредит надається шляхом перерахування кредитодавцем суми кредиту на будь-який з поточних рахунків позичальника, операції з яким здійснюються за допомогою електронного платіжного засобу (банківської платіжної картки), номер якої вказаний заявником/позичальником під час заповнення анкети-заявки на отримання кредиту. Відповідно до п.1.3. кредитного договору, кредит за цим договором надається строком на 30 днів та підлягає поверненню позичальником разом із процентами за користування кредитом не пізніше 02.06.2017 р., якщо інше не визначено п. 1.7 договору. Строк користування кредитом може бути скорочено позичальником за його самостійним рішенням шляхом повного дострокового повернення кредиту. Також відповідно до п.1.4. кредитного договору, сторони погодили, що за кожен день користування кредитом позичальник сплачує на користь кредитодавця проценти у розмірі - 1,60 % від суми кредиту. Поряд з цим, відповідно до п.1.5. кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з першого дня надання кредиту по дату повернення кредиту включно та підлягають сплаті не пізніше дати повернення кредиту. Згідно з п. 1.8. кредитного договору, кредит за цим договором надається на будь-які не заборонені законодавством України цілі. Вважає, що при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про захист персональних даних» у зв`язну з чим, нею у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення, а тому вона вимушена була звернутись до суду. Порушення своїх споживчих прав вбачає в наступному. Перед укладенням договору про надання кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Проте фактично працівники ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» при видачі кредитних коштів не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та ризиками, що передбачено ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», як про це вона ніде і не ставила свій підпис. Поряд з цим, відповідно до п.9.1. кредитного договору, невід`ємною частиною договору є «Правила надання фінансових кредитів ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» укладаючи цей договір, вона начебто, підтвердила, що ознайомлена, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця. Проте, працівники фінансової установи не надали їй вищевказані Правила і з їх текстом вона ознайомлена не була. Також, як споживачу, їй не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг, а отже відсутнє і будь-яке письмове підтвердження про ознайомлення її з вищенаведеною інформацією та взагалі з усіма умовами кредитного договору, що суперечить ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Здійснюючи оформлення кредиту через мережу Інтернет, за кілька хвилинний проміжок часу вона не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити їх недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які вона отримає в результаті укладання кредитної угоди. Тому вважає, що недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та спи 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою згідно ст. 215 ЦК України, для визнання даного кредитного договору недійсним, в зв`язку з недотриманням відповідачем норм законодавства, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Крім того, згідно з п.5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов`язань за договором). Так відповідно до п.4.2. кредитного договору, реальна річна процентна ставка за кредитом: 584,00% річних. Тому, відповідно до п.1.3, 4.1 кредитного договору, за користування грошовими коштами в розмірі 1400 грн. в проміжок 30 днів вона сплачує відповідачу суму в розмірі 2072,00 грн. Поряд з цим, згідно з п. 5.2 договору, при порушенні позичальником своїх зобов`язань за цим договором, в тому числі у разі прострочення встановленого у цьому договорі строку повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, позичальник на вимогу кредитодавця сплачує на користь кредитодавця пеню у розмірі 3,0 % від простроченої в оплаті суми за кожен день такого прострочення, тобто 2 072 X (3 X 365)% / 365X30=1 864,80 грн., а отже, сума компенсації становить майже 100%, що відповідно до ч. 5 п. З ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою, та є всі підстави для визнання п. 5.2. кредитного договору недійсним. Також, відповідачем не було повідомлено позивачу про умови та строки обробки її персональних даних. З аналізу умов кредитного договору вбачається, що надана нею згода на обробку її персональних даних є безстроковою та безвідкличною, однак, позивач вважає, що відсутність у кредитному договорі права відізвати її згоду на обробку персональних даних є порушенням закону та підставою для визнання підпунктів пункту 9.9 кредитного договору щодо обробки персональних даних недійсними. Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір №018124 від 04 травня 2017 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином, направили до суду відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі. Зазначали, вказані позивачем підстави для визнання кредитного договору недійсним не відповідають приписам ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Позивач не була позбавлена права звернутися за юридичною допомогою до моменту укладення кредитного договору та/або ініціювати зміни до умов кредитного договору, які на думку позивача порушують її права. Проте, позивач своїм правом не скористалась, кредитний договір уклала добровільно, а тому зобов`язана його виконувати. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У відповідності до ст.ст. 12,13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 04 травня 2017 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» укладено кредитний договір №018124. Відповідно до п.1.1 кредитного договору, кредитодавець надає позичальникові грошові кошти (кредит) в сумі 1400,00 грн. на умовах зворотності, платності, строковості, а позичальник зобов`язується повернути кредит у визначений цим договором термін та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі встановленому у п. 1.4 цього договору. Згідно з п.1.2. кредитного договору, кредит надається шляхом перерахуванні кредитодавцем суми кредиту на будь-який з поточних рахунків позичальника, операції з яким здійснюються за допомогою електронного платіжного засобу (банківської платіжної картки), номер якої вказаний заявником/позичальником під час заповнення анкети-заявки на отримання кредиту. Відповідно до п.1.3. кредитного договору, кредит за цим договором надається строком на 30 днів та підлягає поверненню позичальником разом із процентами за користування кредитом не пізніше 02.06.2017 р., якщо інше не визначено п. 1.7 договору. Строк користування кредитом може бути скорочено позичальником за його самостійним рішенням шляхом повного дострокового повернення кредиту. Також відповідно до п.1.4. кредитного договору, сторони погодили, що за кожен день користування кредитом позичальник сплачує на користь кредитодавця проценти у розмірі - 1,60 % від суми кредиту. Поряд з цим, відповідно до п.1.5. кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з першого дня надання кредиту по дату повернення кредиту включно та підлягають сплаті не пізніше дати повернення кредиту (а.с.8-9). Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію») Позивач у своєму позові не заперечує той факт що при укладенні вищевказаного договору вона скористалася інтернет-сайтом кредитодавця, та для отримання кредиту скористалася розміщеною на ньому публічною інформацією. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановила, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Зі змісту оспорюваного кредитного договору № 0181124 від 04.05.2017 р. вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник [PERSON] погодилася на укладення договору саме такого змісту. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 230 ЦК України закріпила, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору №018124 від 04.05.2017 р. вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи [PERSON] про ненадання повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на її поясненнях і спростовуються самим змістом договору. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Доводи позивача про те, що кредитний договір №018124 від 04.05.2017 р. було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням, всупереч частині 2 статті 11, позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді про кредитні умови, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Так, в пункті 9.8 кредитного договору №018124 від 04.05.2017 р., підписаного позивачем [PERSON] , прямо зазначено, що позичальник підтверджує, що отримав від кредитодавця до укладення цього договору інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в частині 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у тому числі інформацію про механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги, реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів. Крім того, згідно п. 9.1 договору №018124 від 04.05.2017 р., його невід`ємною частиною є «Правила надання фінансових кредитів за рахунок власних та залучених коштів ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц». Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на сайті фінансової установи: http://www.mgroshi.com.ua. Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що перед укладенням договору вона не була ознайомлена з усією інформацією про умови кредитування, як того вимагає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, звернувшись до ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» із заявкою на отримання кредиту та, підписавши договір, [PERSON] засвідчила той факт, що вона обізнана з правилами, які включають в себе і умови кредитування. За тридцять днів користування кредитом, із застосуванням передбаченої договором відсоткової ставки, сукупний обсяг кредитування становив 2072,00 грн., про що позичальнику було доведено до відома шляхом зазначення даної суми в графіку розрахунку. Також суд критично оцінює посилання позивача на недійсність договору у зв`язку з порушенням відповідачем норм ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у пункті 5.2 оскаржуваного договору, оскільки вказаним пунктом встановлена відповідальність позичальника у разі порушення ним умов кредитного договору. При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Доводи позовної заяви про те, що умови кредитного договору № 018124 від 04.05.2017 р. є несправедливими, так як сума компенсації за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів становить більше 100%, суд відхиляє, оскільки кредит надавався позивачу на строк до тридцяти днів, відсоткова ставка за користування кредитними коштами становила 1,60% за кожен день користування кредитом та була їй відома в момент укладення договору, в той час як обраховувати та застосовувати річну ставку у кредитора не було підстав, виходячи з незначного строку кредитування. Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася. Лист-вимога про розірвання кредитного договору була направлена на адресу відповідача від 30 жовтня 2017 року (а.с.44-45). Необґрунтованими є доводи позивача щодо порушення норм встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про персональних даних» з огляду на наступне. Частиною 4 пунктом 6 Закону України «Про захист персональних даних» визначено первинні джерела відомостей про фізичну особу, якими є: видані на її ім`я документи; підписані нею документи; відомості, які особа надає про себе. У даному випадку є підстави стверджувати, що при формуванні [PERSON] заявки на укладення кредитного договору №018124 від 04.05.2017 р., позивач самостійно надала персональну інформацію, без якої укладення договору було б не можливим (зокрема паспортні дані, номер банківської карти, строк дії банківської карти тощо). Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист персональних даних», видалення або знищення персональних даних відбувається у разі: 1) закінчення строку зберігання даних, визначеного згодою суб`єкта персональних даних на обробку цих даних або законом; 2) припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом; 3) видання відповідного припису Уповноваженого або визначених ним посадових осіб секретаріату Уповноваженого; 4) набрання законної сили рішенням суду щодо видалення або знищення персональних даних. Крім того, ч. 2 п. 15 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» вказує, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний зберігати офіційні документи, інші документи (у тому числі створені суб`єктом первинного фінансового моніторингу електронні документи), їх копії щодо ідентифікації осіб (клієнтів, представників клієнтів), а також осіб, яким суб`єктом первинного фінансового моніторингу було відмовлено у проведенні фінансових операцій, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також усі документи, що стосуються ділових відносин (проведення фінансової операції) з клієнтом (включаючи результати будь-якого аналізу під час проведення заходів щодо верифікації клієнта чи поглибленої перевірки клієнта), не менше п`яти років після завершення фінансової операції, завершення ділових відносин з клієнтом, а всі необхідні дані про фінансові операції (достатні для того, щоб простежити хід операції) - не менше п`яти років після завершення операції, закриття рахунка, припинення ділових відносин. Нормативно-правовим актом суб`єкта державного фінансового моніторингу, який відповідно до цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду за суб`єктом первинного фінансового моніторингу, можуть встановлюватися більш тривалі строки зберігання документів. Тобто, маючи встановлені законом строки зберігання персональних даних клієнта (позичальника), фінансова установа повинна зберігати інформацію щодо фінансових операцій менше 5-ти років. Інших переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов кредитного договору №018124 від 04.05.2017 р., існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивачем не наведено. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання недійсним спірного кредитного договору. З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Outcome: dismissed