Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], в якому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS], та зняти його з реєстраційного обліку за цією адресою. В позовній заяві позивач вказала, що їй на праві приватної власності належить вище вказаний житловий будинок, в якому зареєстрований відповідач [PERSON], який з 2010 р. та по теперішній час в даному будинку фактично не проживає. У звязку з тим, що в будинку позивача зареєстрований відповідач, який фактично у ньому не проживає, вона не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, у звязку з чим вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити (а.с. 21). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений шляхом розміщення виклику на офіційному вебсайті судової влади України (а.с. 19), про причини неявки суд не сповістив, відзиву на позовну заяву не надав. Суд відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу по суті у відсутність відповідача, і у зв'язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважної причини, вирішує справу за наявними матеріалами, що відповідає вимогам ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та представлені докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується: договором купівлі-продажу від 11.12.2009 року, реєстровий № 2911 та витягом з Державного реєстру правочинів (а.с. 5-7). У належному позивачу будинку був зареєстрований [PERSON], який з 2010 р. та по теперішній час в даному будинку фактично не проживає, що підтверджується актом про фактичне не проживання від 18.06.2018 р. складеним депутатом Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області та сусідів (а.с. 11). Відповідно дост. 41 Конституції України кожен маєправо володіти, користуватися ірозпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 391 ЦК України, передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 383 Цивільного Кодексу України передбачає, що власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 71 ч. 1 Житлового Кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача, власника або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення лише протягом шести місяців, а згідно ст.72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Той факт, що за адресою позивача зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинен сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обовязків. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. Виходячи зі змісту Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11- звільнення особою спірного житлового приміщеннята її відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк, є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом, суд приходить до висновку що [PERSON] втратив право користуватися житловим приміщенням в будинку розташованому за адресою: [ADDRESS], та підлягає зняттю з реєстрації за адресою його розташування. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved