Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

[PERSON] (надалі також «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі також «Відповідач»), просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики в розмірі 30814,00 грн., проценти за користування позикою в розмірі 288, 05 грн. та 3% річних з простроченої суми в розмірі 286,35 грн. В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, як зазначив представник Позивача, 13.01.2015 р. між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти у сумі 1400 (одну тисячу чотириста) доларів США з кінцевим терміном їх повернення до квітня 2015 року. Оскільки Відповідач належним чином не виконувала взятих на себе зобовязань за договором позики, тому Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти: 30814,00 грн, проценти за користування позикою в розмірі 288, 05 грн. та 3% річних з простроченої суми в розмірі 286,35 грн. Відповідач в судове засідання повторно не зявилася, явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином у встановленому порядку, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання Відповідача та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». Відтак, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подала, зважаючи на заяву представника Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 13 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти у сумі 1400 (одну тисячу чотириста) доларів США з кінцевим терміном їх повернення до квітня 2015року. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики Відповідачем надано Позивачу письмову розписку від 13 січня 2015 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи. Відповідно до змісту Розписки від 13 січня 2015 року Відповідач зобовязувалася повернути кошти своєму кредитору до квітня 2015 року після підписання даної розписки. В силу ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначив в судовому засіданні представник Позивача, кошти в сумі 1400 доларів США було отримано [PERSON] 13 січня 2015 року. Доказів, які б спростовували цю обставину, Суду не надано. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. В судовому засіданні представник Позивача повідомив Суд, що за вищевказаним договором позики на даний час Відповідачем не повернуто 1400,00 доларів США, що в еквіваленті до гривні відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 23.07.2015р. складає 30814, 00 грн. ( а.с. 10) Будь-яких доказів, які б спростовували надані Позивачем докази заборгованості за вказаним договором позики, Відповідачем не надано. За таких обставин позовна вимога щодо стягнення з Відповідача суми заборгованості в розмірі 30814,00 грн. основного боргу в користь Позивача є обґрунтованою та такою, що підлягають до задоволення. Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається із змісту укладено договору позики грошових коштів, сторонами не обумовлено сплати процентів за користування коштами, їх розмір і порядок одержання за користування грошовими коштами. Враховуючи зазначене, Суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі 2887,05 грн. в користь Позивача є не обґрунтованою та задоволенню не підлягає, оскільки укладеним між сторонами договором позики не передбачено сплати процентів за користування коштами. В той же час, відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи зазначене, Позивач також просила стягнути з Відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 286,35 грн. Проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і, на відміну від пені, не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання. За розрахунком Позивача, який не спростовано належними засобами доказування, сума 3% річних від простроченої суми становить 286, 35грн. За таких обставин позов у частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 286,35 грн. є обгрунтованим та підлягає до задоволення. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи, вимоги чинного законодавства України, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є частково обґрунтованими, і стягненню з [PERSON] на користь Позивача підлягає сума заборгованості за договором позики в розмірі 30814,00 грн., 3% річних з простроченої суми в розмірі 286,35 грн., а всього 31 100,35 грн. В частині позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою в сумі 2887,05 грн. слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В позовній заяві Позивач також просила стягнути з Відповідача понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 3500,00 грн. На підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу за Договором про надання правової допомоги від 24 липня 2015 року, Позивачем надано Суду оригінал квитанції № 0058972 від 24 липня 2015 року про здійснення оплати за надання правової допомоги в сумі 3500,00 грн. Враховуючи зазначене, а також факт часткового задоволення позовних вимог, Суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимоги Позивача про стягнення на її користь витрат на правову допомогу в сумі 3202,50 грн. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч.1 ЦПК України,

Outcome: partial