Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) 19 грудня 2013 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) про стягнення боргу за проданий товар в сумі 5 904 грн. 00 коп. неустойки в сумі 10 036 грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 5 000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 30 квітня 2013 року між сторонами було укладено договір купівлі - продажу товару на умовах товарного кредиту, а саме дивану, повною вартістю 10 904 грн. 00 коп. За умовами укладеної угоди відповідач в рахунок оплати вартості товару сплатила суму 5 000 грн. та зобов'язалась до 30 червня 2013 року погасити усю заборгованість, однак до цього часу відповідач відмовилася виконувати свої зобов'язання та сплатити кошти за куплений товар. За прострочення виконання зобов'язання позивач нарахувала неустойку за період з 01 липня 2013 року по дату звернення до суду - 170 прострочених днів, що відповідно складає 10 036 грн. 80 коп. Моральну шкоду оцінює в сумі 5 000 грн. В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладені обставини та просить суд прийняти до уваги, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань щодо сплати решти вартості проданого товару, користується диваном, 26 жовтня 2013 року особисто написала розписку, в якій вказувала, що повністю розрахується за диван до 31 жовтня 2013 року, однак зобов'язання не виконала. Відповідач в судове засідання двічі не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в суді, про що свідчать поштові повідомлення. Про причину неявки до суду відповідач суд не повідомила, до суду від неї письмових заяв, чи клопотань не надійшло. Суд вважає, що відповідач була належним чином повідомленою про дату розгляду справи в суді, оскільки до суду повернулись поштові повідомлення із відміткою пошти, за закінченням терміну зберігання та з відміткою про особисте отримання поштового відправлення. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4-11, 15, 16, 19, 20, 22, 23, 96, 571, 610-614, 623-625, 659 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За загальним правилом відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання , несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 30 квітня 2013 року між сторонами було укладено договір купівлі - продажу товару на умовах товарного кредиту, а саме дивану, повною вартістю 10 904 грн. 00 коп. За умовами укладеної угоди відповідач в рахунок оплати вартості товару сплатила суму 5 000 грн. та зобов'язалась до 30 червня 2013 року погасити усю заборгованість, однак до цього часу борг не сплачено, відповідач відмовилася виконувати свої зобов'язання та сплатити кошти за куплений товар. За прострочення виконання зобов'язання позивач нарахувала неустойку за період з 01 липня 2013 року по дату звернення до суду - 170 прострочених днів, що відповідно складає 10 036 грн. 80 коп. 26 жовтня 2013 року [PERSON] особисто написала розписку, в якій вказувала, що повністю розрахується за диван до 31 жовтня 2013 року, однак зобов'язання досі не виконала. Моральну шкоду позивач оцінює в сумі 5 000 грн. Судом достовірно встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем взятого на себе зобов'язання щодо оплати за придбаний диван, саме з вини відповідача досі не оплачено вартість придбаного товару. Суд дійшов висновку, що право позивача в частині стягнення заборгованості було порушено, а порушене право підлягає захисту. Суд приймає до уваги, що відповідачем не було доведено відсутність своєї вини з приводу неналежного виконання своїх зобов'язань. Виходячи з характеру правовідносин, доведеності позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених позивачем витрат в сумі 5 904 грн. та частково стягнути з відповідача на користь позивача неустойку в розмірі основного боргу за придбаний товар тільки в сумі 5 904 грн. За змістом ст.ст. 23, 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відшкодування моральної шкоди можливе лише за умови правомірних діянь позивача. Суд вважає, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки суд не вбачає вини відповідача. Судом встановлено, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 грн. не підлягають задоволенню, оскільки до суду не надані докази чому, виходячи з яких критеріїв чи міркувань позивач оцінює моральну шкоду саме в таких розмірах. Враховуючи характер, обсяг і тривалість душевних, моральних та психічних страждань, що позивач могла зазнати при вирішенні питання про відшкодування понесених нею виплат адвокату, доведеності позовних вимог та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в сумі 5 000 грн., вважаючи, що відсутні докази, що відображають ступінь моральних та душевних страждань позивача у зв'язку з вимушеними негативними змінами в звичному житті, що настали, виходячи із характеру немайнових втрат, їх тривалості та можливості їх відновлення. За викладених обставин суд дійшов висновку, що вказані вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди не передбачені чинним законодавством як спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів особи, а тому повністю не підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача не ґрунтуються на законі. Судові витрати, що понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи викладенні обставини та

Outcome: partial