Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

[PERSON] у вересні 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить припинити, починаючи з 06.07.2019 року стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку відповідача, але не менше як 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з 11 серпня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття, відповідно до рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 19.10.2017 року по справі № 694/958/17; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше як 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16.09.2019 року і до досягнення дітьми повноліття, понесені ним судові витрати, пов`язані з оплатою за надану правничу допомогу стягнути з відповідача на його користь. 15.11.2019 року позивач подав до суду заяву про зміну позовних вимог, заявлення додаткової позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Позов обґрунтовано тим, що з грудня 2008 року позивач проживав з відповідачем [PERSON] у незареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народився син [PERSON] . 12.12.2009 року він уклав шлюб з відповідачем [PERSON] і їй було присвоєно прізвище [PERSON] . У шлюбі з [PERSON] у них народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з діаметрально протилежними поглядами на цінності в житті та шлюб, за час спільного сімейного життя вони так і не змогли налагодити нормальні стосунки, внаслідок чого повага і любов між ними зникли, а їх сім`я фактично розпалась. Заочним рішенням Звенигородського районного суду від 12.09.2017 року шлюб між ними було розірвано. 11.08.2017 року [PERSON] звернулась до Звенигородського районного суду з позовом до нього про стягнення аліментів та заочним рішенням Звенигородського районного суду від 19.10.2017 року з нього було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей - синів [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше як 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно,починаючи з 11.08.2017 року і до досягнення дітьми повноліття. 27.10.2017 року [PERSON] було видано виконавчий лист для примусового стягнення з нього аліментів, проте вона його до органів ДВС не пред`являла і він на виконанні в період з 19.10.2017 року по 01.09.2019 року не перебував, так як він в добровільному порядку надавав матеріальну допомогу на утримання дітей. З листопада 2017 року [PERSON] забрала дітей і переїхала проживати до свого батька в м.Кропивницький. Весь час, починаючи з моменту, коли вони перестали проживати разом і до червня 2019 року кошти на утримання дітей надава добровільно. З листопада 2018 року став працювати в фермерському господарстві «Шкляр» с.Козацьке і роботодавець [PERSON] відраховував аліменти з його заробітної плати та перераховував їх на картковий рахунок [PERSON] . В кінці червня 2019 року до нього зателефонував батько [PERSON] та повідомив, що [PERSON] веде асоціальний та аморальний спосіб життя, дітьми не цікавиться, отримувані від нього кошти на дітей витрачає на себе, а тепер ще і залишила дітей на нього та зникла в невідомому напрямку, додому не з`являється. Він, зважаючи на поважний вік, належним чином доглянути онуків не може та в зв`язку з цим просив його забрати дітей до себе. 06.07.2019 року він поїхав до сина [PERSON] на день народження, [PERSON] так додому і не з`явилася, діти перебували з дідом і не були доглянутими. Він не зміг змиритись з таким становищем і забрав їх до себе додому в с.Козацьке, де проживає разом зі [PERSON] та її батьками - [PERSON] і [PERSON] . З 06.07.2019 року діти проживають з ним та перебувають на повному його утриманні. До кінця літа, хоча діти знаходились з ним майже два місяці, їхня мати жодного разу не приїхала і навіть не зателефонувала. Оскільки син [PERSON] вже школяр, в середині серпня постало питання щодо місця його навчання. Забравши його документи зі школи в м.Кропивницькому, з 1.09.2019 року [PERSON] став навчатись в 4-му класі Козацької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Звенигородського району. Син [PERSON] на даний час відвідує дитячий садок «Ромашка» в с.Козацькому. В забезпеченні дітей шкільним приладдям та одягом до нового навчального року відповідач [PERSON] також участі не брала. Враховуючи те, що їх малолітні діти [PERSON] та [PERSON] не проживають з відповідачем, а фактично проживають з ним і тільки він несе витрати на їх утримання, вважає, що у нього є законні підстави звернутись до суду, щоб захистити своє порушене право шляхом припинення стягнення з нього аліментів на утримання дітей та стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на його користь на утримання малолітніх синів [PERSON] та [PERSON] . Окрім того, з 07.10.2019 року по 14.10.2019 року їх спільний син [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні КНП «Звенигородська ЦРЛ» в зв`язку з захворюванням на гострий ларингіт. У зв`язку з обстеженням та лікуванням дитини ним було понесено грошові витрати на загальну суму 733,50 грн. Враховуючи, що відповідач добровільно не бажає приймати участь у додаткових витратах, понесених на лікування дитини, позивач просить суд стягнути з [PERSON] Ѕ частину понесених ним судових витрат на лікування сина, а саме 366,75 грн. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.10.2019 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче засідання (а.с.43). Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду (а.с.65). Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача адвокат Павленко С.І., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі та участі позивача, подану ним позовну заяву підтримує повністю та просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги та стягнути на його користь понесені ним витрати, пов`язані з оплатою за надану правничу допомогу, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, про що в матеріалах справи наявне підтвердження, причину неявки не повідомила, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не надіслала, клопотань від її імені про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Зі згоди позивача, суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб які беруть участь в справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що даний позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 12.12.2009 року зареєстрували шлюб у Козацькій сільській раді Звенигородського району Черкаської області, актовий запис №9 (а.с.13). [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.14, 15). Відповідно до заочного рішення Звенигородського районного суду від 12.09.2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.16-17). Заочним рішенням Звенигородського районного суду від 19.10.2017 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Згідно довідки Звенигородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 12.09.2019 року №572, у Звенигородському міськрайонному відділі ДВС виконавчий лист про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] [INFO] в період з 19.10.2017 року по 01.09.2019 року не перебував (стягувачем не пред`являвся), тому аліменти за цей період не утримувалися (а.с.26). Відповідно до копій чеків про переказ коштів на рахунок відповідача (а.с.27-31), позивач в добровільному порядку надавав матеріальну допомогу на утримання дітей. [PERSON] , 1992 року народження зареєстрована в [ADDRESS] , але на території Козацької сільської ради не проживає з травня 2011 року, що підтверджується копією довідки, виданою виконавчим комітетом Козацької сільської ради від 03.09.2019 року №547 (а.с.21). Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, з листопада 2017 року [PERSON] забрала дітей і переїхала проживати до свого батька в м.Кропивницький, до червня 2019 року кошти на утримання дітей надавав добровільно. З листопада 2018 року став працювати в фермерському господарстві «Шкляр» с.Козацьке (а.с.25) і роботодавець [PERSON] відраховував аліменти з його заробітної плати та перераховував їх на картковий рахунок [PERSON] . В кінці червня 2019 року до нього зателефонував батько [PERSON] та повідомив, що [PERSON] веде асоціальний та аморальний спосіб життя, дітьми не цікавиться, отримувані від нього кошти на дітей витрачає на себе, а тепер ще і залишила дітей на нього та зникла в невідомому напрямку, додому не з`являється. Він, зважаючи на поважний вік, належним чином доглянути онуків не може та в зв`язку з цим просив його забрати дітей до себе. Згідно копії довідки, виданої виконавчим комітетом Козацької сільської ради 03.09.2019 року №546, [PERSON] , 1988 р.н. проживає на території с.Козацьке разом зі своїми дітьми [PERSON] , 2009 р.н. та [PERSON] , 2014 р.н. з 06.07.2019 року по даний час. Діти проживають разом з батьком та знаходяться на його утриманні (а.с.20). Аналогічне підтверджено копією довідки про склад сім`ї №545 від 03.09.2019 року (а.с.19). Як вбачається з копії акту відвідування сім`ї № 548 від 03 вересня 2019 року, складеного фахівцем із соціальної роботи Звенигородського РЦСССДМ [PERSON] (а.с.22), малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] із 06.07.2019 року по даний час проживають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] та знаходяться на повному його утриманні та вихованні. Мати дітей [PERSON] , [INFO] за період перебування дітей у батька за даною адресою не з`являлась та участі в утриманні та вихованні дітей не приймала. На даний час діти забезпечені одягом згідно сезону та продуктами харчування згідно вікових вимог. Старший син [PERSON] згідно наказу №11 від 30.09.2019 р. зарахований до 4 класу Козацької ЗОШ І-ІІІ ступенів шкільним приладдям до школи забезпечений батьком (а.с.22). За місцем проживання у с.Козацьке неповнолітні [PERSON] та [PERSON] відвідують навчальні заклади, зокрема Козацьку ЗОШ І-ІІІ ступенів Звенигородської районної ради Черкаської області та ЗДО «Ромашка» с.Козацьке, що підтверджується довідками, копії яких надано до матеріалів справи (а.с.23, 24). У період з 07 жовтня 2019 року по 14 жовтня 2019 року дитина [PERSON] хворів на гострий ларингіт. У період хвороби проходив стаціонарне лікування у КНП «Звенигородська ЦРЛ» Звенигородської районної ради, що підтверджується копією довідки від 06.11.2019 року №317, за змістом якої догляд за дитиною здійснював батько [PERSON] , всі ліки були придбані за власні кошти (а.с.53). В позовній заяві позивач зазначає, що сукупна вартість проведеного обстеження та лікування дитини складає 733,50 грн. та до матеріалів позову додає розрахунок вартості ліків, придбаний за власний рахунок, використаних для лікування [PERSON] та копію довідки про вартість ліків, виданої завідуючим аптекою «Валекс» 08.11.2019 року. Дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, судом встановлено, що сума документально підтверджених витрат на лікування та обстеження дитини складає 733,50 грн., що підтверджується наступними доказами: рахунком вартості ліків від 14.11.2019 року на суму 733,50 грн.; довідкою про вартість ліків станом на 08.11.2019 року (а.с.55,56). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зі змісту ст.181 СК вбачається, що право на пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини належить тому з батьків, з яким проживає дитина. При цьому відповідно до ч.1 ст.179 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватись за цільовим призначенням. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у часті від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадікв, передбачених ст.184 цього Кодексу. Ухвалюючи рішення від 19.10.2017 року суд виходив з того, що [PERSON] має право на утримання аліментів від [PERSON] , оскільки діти проживають разом з нею окремо від батька. Разом з тим, як встановлено судом на теперішній час [PERSON] не проживає разом з дітьми з липня 2019 року, а діти перебувають на піклуванні свого батька, оскільки проживають разом з ним. Отже право на отримання аліментів на теперішній час належить позивачу. Натомість позивач з огляду на принцип обов`язковості судових рішень зобов`язаний виконувати рішення суду від 19.10.2017 року та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь [PERSON] . При цьому, у Звенигородському відділі ДВС виконавчий лист про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] за період з 19.10.2017 року по 01.09.2019 року не перебував, тому аліменти за виконавчим листом №694/958/17 не утримувались. Однак існує не скасоване рішення суду від 19.10.2017 року про стягнення аліментів, що свідчить про порушення майнових прав та інтересів [PERSON] , оскільки на теперішній час він має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утримання дітей. З аналізу положень ст.ст.179-181 СК україни вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим в тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає отримувані аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів. Так, за правилами ч.4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному законі суті цієї норми не змінює. Отже, за змістом цієї норми права, особа, з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку. Разом з тим, нормами Сімейного кодексу України не передбачено припинення стягнення аліментів з батьків на утримання неповнолітніх дітей без припинення права на аліменти. Статтями 192 та 197 СК України передбачено спеціальні способи захисту прав платників аліментів, які застосовуються у разі зміни обставин, які мають значення для визначення розміру аліментів, і такими способами є зміна розміру аліментів або звільнення від сплати заборгованості по аліментам. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З огляду на викладене, враховуючи те, що проживання дітей з батьком на даному етапі відповідає якнайкращим інтересам дітей, проте існує обов`язкове до виконання не скасоване рішення суду, яким із позивача на даний час стягуються аліменти на користь відповідача на утримання синів, суд робить висновок про те, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню шляхом припинення стягнення з позивача аліментів, однак припинення стягнення аліментів з [PERSON] слід визначити з моменту звернення до суду, а не з 06.07.2019 року, як зазначає позивач, оскільки саме з цього часу почали діяти спірні правовідносини, що регулюються нормами чинного сімейного законодавства з приводу припинення стягнення аліментів. З урахуванням вимог діючого законодавства, наданих позивачем письмових доказів, при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню, суд враховує той факт, що неповнолітні діти мешкають разом з позивачем та перебувають на утриманні свого батька [PERSON] , а також те, що відповідач не скористалася своїм правом на подання суду відзиву на позовну заяву та нею не представлено суду доказів, які б свідчили про існування в платника аліментів обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру стягуваних аліментів на утримання дитини, суд приходить до висновку, що в силу ст. 182 СК України з відповідача, яка є матір`ю неповнолітніх дітей слід стягувати аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей щомісячно в розмірі 1/3 частин заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивачем вказано в позові про зміну позовних вимог, про стягнення аліментів щомісячно, починаючи з 16 вересня 2019 року, а саме з дати заявленого позову, але оскільки згідно штампу вхідної кореспонденції Звенигородського районного суду Черкаської області позовну заяву отримано 17.09.2019 року, то відповідно до ч.1 ст.191 ЦПК України, аліменти слід стягнути саме з дати пред`явлення позову до суду. У відповідності зі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць. Відповідно до частини першої статті 185 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 у справі № 6- 1489цс17 зроблено висновок, що «СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення». Згідно роз`яснень, викладених у пункті 18 постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про витрати, яких фактично зазнала сторона, або які є передбачуваними витратами, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, Сімейний кодекс України розмежовує стягнення аліментів на утримання дитини на загальних підставах, розмір яких визначається з урахуванням матеріального становища сторін, дитини та її здоров`я, та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, зумовлених особливими обставинами, зокрема викликаних її хворобою. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд звертає увагу, що вирішуючи питання про стягнення додаткових витрат, суд виходив з того, що позивачем надано належні та допустимі докази понесених додаткових витрат на дитину, а відповідачем на спростування доводів та доказів позивача не надано жодного доказу. Таким чином, враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1/2 частини понесених ним додаткових витрат на лікування сина, позивач надав суду докази понесених ним додаткових витрат, розмір яких обґрунтований відповідними документами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення додаткових витрат підлягають задоволенню, з відповідача на його користь підлягає стягненню половина понесених позивачем додаткових витрат на дитину, підтверджених документально, що складає 366,75 грн. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, з урахуванням часу припинення стягуваних аліментів та початку стягнення аліментів, частково. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. При розподілі судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивачем заявлено три позовні вимоги та позов задоволено частково, враховуючи, що при звернені до суду позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення 2522, 40 грн. в рахунок відшкодування судового збору за три позовних вимоги. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача та користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Відповідно до ч.ч, 4,5,6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач не заявляла клопотань про зменшення витрат на правову допомогу та не надала суду доказів неспівмірності витрат. З матеріалів справи випливає, що адвокатом Павленко С.І. була надана професійна правнича допомога [PERSON] , яку він оцінює в сумі 7550 грн., що вбачається з квитанцій до прибуткового касового ордеру від 12.09.2019 року № 44, від 13.01.2020 року №3 та від 18.03.2020 року №20, розрахунком затраченого часу адвокатом по підготовці та веденню цивільної справи станом на 23.03.2020 року, з яким погодився позивач. Правнича допомога [PERSON] надавалась адвокатом Павленком С.І. згідно з договором про представництво в цивільному процесі від 02 вересня 2019 року та додаткової угоди до нього від 02 вересня 2019 року, до матеріалів справи додано ордер серії ЧК №108540 від 12.09.2019 року. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України. Адвокатом Павленко С.І. до суду надано детальний розрахунок затраченого часу по підготовці та веденню даної цивільної справи, станом на 23.03.2020 року. При проведенні остаточного розрахунку вартості послуг правничої допомоги в даній справі була визначена в сумі 7550,00 грн. Суд, проаналізувавши матеріали справи та докази в їх сукупності, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, бере до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги від 02 вересня 2019 року, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про стягнення витрат за надання правничої допомоги адвоката, які поніс позивач, в розмірі 3500 грн. В задоволенні решти вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Outcome: partial