Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

[PERSON] помер [INFO] року у віці 82 років в смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05.06.2013 серії [NUMBER] Позивач по справі - [PERSON] є дочкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне) серії [NUMBER] від 20.01.1975 та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 29.10.1977. [PERSON] прийняла спадщину після смерті її батька, що підтверджується отриманими нею свідоцтвами про право на спадщину за законом від 05.10.2015 № 446, № 450 на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належали спадкодавцю. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.01.2016 № 7/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] Запорізької області у зв'язку з ненаданням спадкоємцем правовстановлюючого документа на цей будинок. Довідкою комунального підприємства «Новомиколаївське госпрозрахункове архітектурно-планувальне технічно-інвентаризаційне бюро» від 18.03.2016 № 47 підтверджується відсутність реєстрації житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Запорізької області. Довідкою Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області від 03.09.2015 № 2082 підтверджується те, що позивач проживає за адресою: [ADDRESS] Згідно з довідкою Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області від 22.01.2016 № 308 рішенням цієї ради від 19.07.1988 № 29 житловому будинку по [ADDRESS] (де мешкав [NUMBER]) було присвоєно номерний знак [NUMBER]. Відповідно до довідки Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області від 08.02.2016 № 559, рішенням цієї ради від 12.11.2015 № 13 було перейменовано [ADDRESS] на [ADDRESS] Згідно з актом обстеження від 27.01.2016 позивач після смерті батька доглядає за вищезазначеним житловим будинком та присадибною ділянкою. За відомостями технічного паспорту на спірний житловий будинок, його було побудовано у 1959 році. Згідно з довідкою Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області від 27.09.2005 № 2147 [PERSON] мав присадибну земельну ділянку в розмірі 0,55 га, з них 0,01 га - під будівлями, 0,01 га - сад, 0,53 га - для ведення особистого селянського господарства. У судовому засіданні представник позивача повідомив про відсутність у позивача документів, що підтверджують надання [PERSON] земельної ділянки для будівництва спірного будинку, а також будь-яких документів стосовно самого будівництва та акту про прийняття збудованого будинку в експлуатацію. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною четвертою цієї статті визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи положення ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Так само, у випадку посилання особи, яка заявляє про давність володіння, на ч. 2 ст. 344 ЦК України, спірне майно не могло належати на праві власності спадкодавцеві, а мало належати іншій особі або бути безхазяйним. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час розгляду даної справи. При цьому, з огляду на положення ст. 376 ЦК України, право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна). За правилом частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною другою статті 214 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Виходячи з приписів ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, суд під час розгляду даної справи враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 18 грудня 2013 року по справі № 6-137цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 36475629), та зазначає наступне. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Як зазначено вище, спірний житловий будинок, згідно з технічним паспортом, був збудований у 1959 році. У 1959 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Проте, позивач обравши спосіб захисту права, передбачений статтею 344 ЦК України, не надав суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за ним права власності на вищезазначений будинок саме за набувальною давністю, а обставини, на які посилається позивач у позовній заяві, суперечать обраному ним способу захисту права. Так, за умови доведеності факту будівництва батьком позивача спірного будинку у відповідності до вищенаведених норм законодавства СРСР, таке майно не може вважатися чужим, відтак належним способом захисту права позивача є звернення до суду із позовом про визнання права власності на цей об'єкт нерухомого майна в порядку спадкування, а якщо цей будинок є об'єктом незавершеного будівництва - шляхом пред'явлення позову про визнання за спадкоємцем, зокрема майнових прав забудовника. У випадку самочинності будівництва спірного будинку право власності на нього може бути визнано лише в порядку, передбаченому ст. 376 ЦК України. Проте, позивач не надав суду доказів того, що спірний будинок було побудовано саме його батьком, а також доказів, що підтверджують законність будівництва цього будинку у 1959 році, та завершення будівництва будинку з прийняттям його в експлуатацію. Сам по собі факт тривалого проживання в спірному будинку батька позивача не є належним та допустимим доказом того, що цей будинок є завершеним (створеним) об'єктом нерухомого майна, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а згідно з ч. 4 ст. 60 цього Кодексу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, за наведених у позовній заяві обставин у будь-якому випадку виключається можливість визнання за позивачем права власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] Запорізької області, в порядку статті 344 ЦК України, а саме за набувальною давністю. У зв'язку з недоведеністю обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, та невірно обраним способом захисту права, суд визнає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed