Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

[PERSON] представник позивача [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 3.03.2011 року їй належить ? частина квартири [ADDRESS], другим співвласником ? частини квартири є колишній чоловік - [PERSON], який своїми діями перешкоджає її вільному доступу до квартири. Добровільно пустити до квартири, передати ключі від квартири, визначити з нею порядок користування квартирою відповідач відмовляється, внаслідок чого вона не може користуватися своєю власністю. Її звернення до відповідача від 16.01.2015 року щодо зазначеного, з метою позасудового врегулювання спору, залишено без відповіді. Оскільки з відповідачем не знайдено домовленості у користуванні квартирою, вона змушена звернутися до суду з вимогою про вселення у вказану квартиру, визначення порядку користування нею, виділивши в користування: позивачу окремі кімнаті, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію; [PERSON] - окрему кімнату, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та окрему кімнату, жилою площею 8,9 кв.м.; підсобні та службові приміщення: кухню, туалет, ванну кімнату, коридор залишити в їх спільному користуванні та про зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні виділеними кімнатами, підсобними приміщеннями. Аналізуючи зміст позовної заяви, суд звертає увагу на безпосередній зміст цих вимог відносно зобов'язань відповідача [PERSON], який позивачем чітко не визначений відносно того, які саме дії слід не чинити [PERSON], в чому вони полягають. Позивач [PERSON], належним чином повідомлена про час, місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, надана заява про розгляд справи без її особистої участі, за участю представника. [PERSON] представник позивача [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволені позову, на підставах зазначених в позовній заяві. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] її донька, яка перебувала у шлюбі з відповідачем, вони мають спільного сина, який проживає з матір'ю. Після розірвання шлюбу у дочки були ключі від спірної квартири, але потім [PERSON] замінив замок двері квартири, але ключі не передав, внаслідок чого по теперішній час ні дочка, ні вона не можуть потрапити до квартири. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, оскільки позивачем та її представником не доведені ті обставини на які вони посилаються в обґрунтування позовних вимог, а саме: протидія відповідача вселенню позивача в квартиру та користування нею. Вказане твердження [PERSON] є надуманим, що не відповідає дійсності оскільки: - нею суду надана неправдива інформація про своє теперішнє місце проживання, при цьому в наданих документах не врахована зміна її прізвища після розірвання шлюбу спочатку на «[PERSON]» потім на «[PERSON]», наданий позивачем Акт ЖКП «Домовик-4» від 2.02.2011 року не є свідченням проживання позивача на теперішній час за адресою: [ADDRESS], навпаки на час подачі позову вона проживала в м.Іллічівськ Одеської області, зараз - в м.Пушкін, Ленінградської області Російської Федерації; - надана позивачем постанова про відмову в порушені кримінальної справи від 25.01.2011 року не є свідченням його відмови позивачу у вселенні до квартири та передачі ключів від квартири, так як постанова стосуються подій, що мали місце у 2011 році, після крадіжки із квартири він замінив замок двері квартири, але з того часу позивач не зверталася до нього стосовно отримання ключів; - надані позивачем: повідомлення від 15.01.2015 року та Витяг про державну реєстрацію прав не є свідченнями його ухилення від визначення порядку користування квартирою, так як повідомлення відправлене від «[PERSON]», а не від «[PERSON]» він не отримував, щодо Витягу, то він є недійсним, оскільки в ньому невірно зазначене прізвище власника «[PERSON]», таким чином позивач не є власником ? частини спірної квартири. Проти вселення позивача до квартири він не заперечує, але не погоджується із вселення до квартири сторонніх людей, оскільки не бажає допустити крадіжок із квартири. Із запропонованим позивачем порядок користування квартирою [ADDRESS] він не погоджується, вважає за необхідне виділити йому окремі кімнаті, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію, на які претендує саме позивач, оскільки в цих квартирах ним зроблений ремонт Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. При вирішенні спірних правових відносин суд, перш за все, керується вимогами ст.11 ЦПК України, за якими, суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правові відносини. Під час розгляду справи відповідачем [PERSON] було подане клопотання про залишення позовної заяви [PERSON] без розгляду, оскільки позовна заява не відповідає вимогам п.п.5,6 ст.119 ЦПК України, документи, надані позивачем: Акт ЖКП «Домовик -4» від 2.02.2011 року, постанова про відмову в порушені кримінальної справи від 25.01.2011 року не є доказами у справі, так як на той час вони мали відношення до [PERSON], тобто на теперішній час такої людини не існує. Вказане клопотання [PERSON] не підтримав у судовому засіданні, тому у суду, як з цієї підстави, так і за змістом клопотання, не має підстав для його задоволення. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 28.04.2001 року по 10.03.2011 року, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу [PERSON]. визначене дошлюбне прізвище - [PERSON]. Про наведене свідчать: свідоцтво про народження [NUMBER], рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 10.03.2011 року. (а.с.7,60) Згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER], 20.09.2013 року укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON]., дружина змінила прізвище на [PERSON]. (а.с.6) За копією паспорту [NUMBER], [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS]. (а.с.5) Квартира [ADDRESS], яка складається з чотирьох кімнат (окремі кімнати, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію, окрема кімната, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та окрема кімната, жилою площею 8,9 кв.м.) загальною площею 82 кв.м., у тому числі житловою площею 51,5 кв.м., належить на праві спільної часткової власності: [PERSON] та [PERSON] - кожному по ? частині, підтвердженням наведеному є рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 3.03.2011 року у цивільній справі №2-911/11, витяг про державну реєстрацію прав, технічний паспорт на квартиру. (а.с.8-11) Наведені обставини спростовують доводи відповідача, щодо відсутності права власності позивача на спірну квартиру оскільки зміна нею свого прізвища не позбавляє її цього права. Відповідно до розміру часток кожного із співвласників квартири [ADDRESS], припадає жилої площі: [PERSON] та [PERSON] кожному по 27,75 кв.м., про що свідчить копія технічного паспорту на квартиру (а.с.12-13) Згідно ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Умовами ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталася до відповідача із повідомлення від 15.01.2015 року, щодо позасудового врегулювання спору відносно спільного користування квартирою (а.с.16,61), за постановою про відмову в порушені кримінальної справи від 25.01.2011 року (а.с.15) відповідач змінив замок на двері квартири, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою, за твердженням відповідача до теперішнього часу ним позивачу або його представнику [PERSON] не переданий ключ від квартири, він проти проживання в квартирі сторонніх осіб, не погоджується з запропонованим порядком користування квартирою. Тобто, між сторонами існує спір щодо володіння та користування квартирою, а тому, суд вважає, що позивачу чинять перешкоди, оскільки це доведено відповідними доказами, які в силу ст.57 ЦПК України є належними та допустимими у розрізі даного позову. Враховуючи наведені обставини, встановлені судом, та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що порушене право [PERSON] відносно володіння, користування власністю - жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS] підлягає судовому захисту, тому її треба вселити у спірну квартиру, відповідно позовні вимогу в цій частині підлягають задоволенню. Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений статтею 358 ЦК України. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є у спільній частковій власності. За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом. Відповідно до роз'яснень п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №29 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно ст.155 ЖК України власника квартири не може бути позбавлено права користування жилим приміщенням крім випадків, передбачених законом. У відповідності до ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Судом встановлено, що між співвласниками [PERSON] та [PERSON] не має домовленості відносно порядку володіння та користування жилим приміщення у спірній квартирі, відповідно до їх часток у спільній власності. Позивач [PERSON] просить суд визначити порядок користування квартирою, шляхом надання їй в користування окремі кімнати, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію, відповідачу [PERSON] - окрему кімнату, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та окрему кімнату, жилою площею 8,9 кв.м., підсобні та службові приміщення: кухню, туалет, ванну кімнату, коридор залишити в їх спільному користуванні. Відповідач [PERSON] навпаки просив суд надати йому в користування кімнати, які просить виділити позивач, посилаючись на ремонт в цих кімнатах, з цього приводу ним не надано жодного доказу, а за твердженням позивача ремонт в квартирі у свій час проводився за їх спільні кошти. За наведених обставин, порядок користування квартирою, запропонований позивачем, суд визначає, так як виходячи з частки житлової площі, яка припадає на кожного в спірний квартирі, а саме: 51,5 : 2 = 27,75 кв. м., то надання в користування позивачу окремих кімнат, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію не погіршить права відповідача, якому виділяються окрема кімната, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та окрема кімната, жилою площею 8,9 кв.м., оскільки позивач з відступом від розміру жилої площі, що припадає на їхні частки в зазначеній квартирі в сторону зменшення для неї на 2,5 кв.м. погоджується. Саме такий порядок відповідає вимогам законодавства. Твердження відповідача про те, що він ніколи не перешкоджала проживанню позивача в квартирі, є надуманими та безпідставними, оскільки матеріали справи, та заперечення відповідача проти позову, свідчать про протилежне. В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову у частині визначення порядку користування жилим приміщенням. Щодо позовної вимог про зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні виділеними їй кімнатами, підсобними приміщеннями, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду відносно встановленого порядку користування квартирою не набрало законної сили, його порушення ще не мало місце, крім того сам позивач не визначив дії, які відповідачу не слід чинити. Згідно ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. слід стягнути з відповідача.

Outcome: partial