Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Адвокат Разумних В.В. звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до АТ «Альфа Банк», за участю третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обгрунтування позовних вимог, вказує на те, що 21.11.2019 року АТ «Альфа Банк» прийняв пропозицію [PERSON] на укладення угоди про надання кредиту №501208397 від 21.11.2019 року, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Позивач [PERSON] є фізичною особою - підприємцем, доходи від здійснення підприємницької діяльності є її основним джерелом доходу. Через настання обставин непереборної сили - карантину, спричиненого поширенням на території України гострої респіраторної хвороби - Covid - 19, та введенного Постановою КМУ від 11.03.2020 року №211, доходи від здійснення підприємницької діяльності значно знизились, а фінансовий стан значно погіршився, внаслідок чого, оплата заборгованості по кредиту стала нерегулярною. 03.11.2020 року позивач отримала поштове відправлення із наступним вмістом: лист приватного виконавця Пиць А.А. від 29.10.2020 року; постанову про відкриття виконавчого провадження №63448032 від 29.10.2020 року; лист приватного виконавця Пиць А.А. від 29.10.2020 року; постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 29.10.2020 року; лист приватного виконавця Пиць А.А. від 29.10.2020 року; постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 29.10.2020 року. При вивченні матеріалів виконавчого провадження представником позивача було виявлено документи, зокрема, виконавчий напис №33780 від 05.10.2020 року, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. Вважжає, що вказаний виконавчий напис не підлягає до виконання, оскільки: такий вчинено неналежним чином (повинен бути вчинений на документах, що встановлюють заборгованість); відсутня безспірність заборгованості; відсутнє нормативне регулювання документів, що підтверджують безспірність заборгованості. Відтак, просить позов задоволити. 29.01.2021 року від представника відповідача «АТ Альфа Банк» Блажевського П.І. надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що факт безпірності заборгованості підтверджують документи, які були надані приватному нотаріусу. Ії перелік, обсяг і зміст відповідав вимогам Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29.06.1999 року №1172. Позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в такому до стягнення. Непереконливими є й аргументи позивача про те, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису, боржник не мав безспірної заборгованості перед стягувачем, а заборгованість не мала такого розміру як зазначено у виконавчому листі. Відтак, правові підстави для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відсутні. Крім того, представник відповідача просить поновити строк на скерування даного відзиву у зв`язку з хворобою, та з метою непоширення інфекції та в силу фізичної неможливості. Оцінюючи доводи представника відповідача щодо пропуску строку на подання відзиву на позов, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження від 30.11.2020 року, суд бере до уваги те, що надані докази щодо об`єктивних перешкод неподання «АТ Альфа Банк» відзиву у встановлений термін з підтвердженням поважності пропуску такого, а відтак, підлягає оцінці судом. Представник позивача - адвокат Разумних В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити. Представник відповідача АТ Альфа Банк» в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали позовної заяви та обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були долучені до матеріалів справи, вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Судом встановлено, що 05.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено Виконавчий напис №33780 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа Банк» заборгованості за період з 21.04.2020 року по 30.07.2020 року на суму 50200,15 грн. за кредитним договором №501208397 від 21.11.2019 року (а.с.12). Статями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Частиною першою статті 39 вказаного Закону передбачено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів. Підпунктом 3.1. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, згідно якого нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до п.3.2. Порядку, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172. Згідно пункту 2 Переліку, для одержання виконавчого напису по кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом з тим, суд не погоджується із твердженням позивача про те, що вчинення виконавчого напису нотаріуса було з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема без перевірки нотаріусом безспірності заборгованості за Кредитним договором. Відповідно до п.3.2. Порядку безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком. Верховний Суд України у постанові від 20.05.2015 року по справі №6-158цс15, зазначив, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком. Тобто, в основу розмежування понять «спірної» та «безспірної» заборгованості покладається не власне ставлення боржника до пред`явленої вимоги, а об`єктивна ознака, тобто фактичний склад і характер правовідносин. Вирішення питання, чи є заборгованість об`єктивно безспірною, залежить від того, чи надано нотаріусу перелік документів, за якими стягнення проводиться у безспірному порядку відповідно до вимог ст.87 Закону України «Про нотаріат». Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.10.2018 року у справі №761/45042/16-ц, зазначив, що встановивши, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису були подані усі документи, що підтверджують безспірність вимог кредитора та встановлені Переліком документів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не вирішує спір про право, який існує між сторонами, а лише перевіряє безспірність заборгованості на підставі належних і допустимих доказів. Отже, безспірність заборгованості підтверджується документами, визначеними Переліком. З аналізу ч.1 ст.87, ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 3.1. глави 16 Порядку вбачається, що вчинення виконавчого напису нотаріуса здійснюється за фактом подання нотаріусу документів, визначених Переліком, участь боржника в процесі вчинення виконавчого напису нотаріуса законодавством не передбачена. Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 року у справі №127/15911/17 зазначив, що нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. За таких обставин, безспірність заборгованості, що була стягнута з позивача згідно спірного виконавчого напису нотаріуса, не залежить від того, погоджується позивач з її розміром, чи ні, оскільки вирішальним у даному випадку є саме документи, що подавалися нотаріусу для його вчинення, які підтверджують укладення Кредитного договору між позивачем та відповідачем, а також свідчать про неналежне виконання умов останнього [PERSON] . Верховний Суд України у постанові від 15.01.2020 року по справі №305/2082/14-ц зазначив, що за загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт З частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою. Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. При цьому, твердження представника позивача про те, що станом на дату вчинення виконавчого напису нотаріуса п.2 вказаного Переліку документів, за якими стягення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів не був чинний, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною Постанову КМУ №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» спростовується наступним. Зокрема, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 не визначено моменту з якого втрачає чинність постанова КМУ №662 від 26.11.2014 року, внаслідок чого, така втрачає чинність в загальному порядку, встановленому законом для нормативно-правових акітв, що узгоджується з п.10.2 Постанови Пленуму Вщого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», в якому зазначено, що із змісту статті 162 КАС України випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень, суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та оджночано застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень. При цьому, суди повинні мати на увазі, що одночасне застосування обох способів захисту порушеного права - визнання спірного акта нечинним та скасування такого акта - є помилковим. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти. Разом з тим, резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 не містить відомостей про те, з якого саме моменту втрачає чинність постанова КМУ від 26.11.2014 року №662, внаслідок чого, така втрачатиме чинність в загальному порядку, а саме: відповідно до Поряку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правовихї актів, занесених до державного реєстру, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2000 року №32/5. На даний час державна реєстрація Постнови КМУ від 26.11.2014 року №662 не скасована, доказом чого є картка вищевказаного нормативно-правового акта, розміщена на офіційному веб-порталі Верховної ради України «Законодавство України», згідно якої стан останнього вказано як «чиний». Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до правил ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не підлягають до задоволення за недоведеністю, зокрема щодо наявності спірності заборгованості, а тому, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed