Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Адвокат Ус Віталій Віталійович звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова в інтересах [PERSON] з позовною заявою до Харківської міської ради, в якій просить встановити факт, що [PERSON] проживала із своєю сестрою [PERSON] протягом року до смерті [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її сестра [PERSON] . Сестра мала психічне захворювання, у зв`язку з чим позивачці довелось за нею доглядати, а останній рік перед її смертю, фактично проживати разом з нею за адресою: [ADDRESS] , хоча була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] померла в місті Сміла Черкаської області, куди поїхала на початку травня 2006 року фактично не усвідомлюючи своїх дій через психічне захворювання. На момент смерті сестрі належало на праві спільної сумісної власності разом із сином позивача [PERSON] 57/100 частин комунальної квартири, площею 17,9 кв.м. та відповідною частиною місць загального користування за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер син позивача [PERSON] , який був зареєстрований за вказаною адресою. Після смерті сина і сестри відкрилась спадщина, яка складається з 57/100 частини наведеної квартири. 16.05.2017 року позивач звернулась до Дванадцятої державної нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її сестри, на що отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.07.2017 року. Після смерті сина [PERSON] позивач прийняла спадщину на його частину у спільній сумісній власності на зазначену квартиру. Оскільки у позивача немає документальних підтверджень того, що вона проживала на момент смерті сестри разом із нею, вона звернулась до суду із позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27.03.2019 року відмовлено позивачу у встановленні факту спільного проживання разом із сестрою [PERSON] станом на день смерті останньої в порядку окремого провадження з підстав наявності спору про право, у зв`язку з чим виникла необхідність звернутися з позовною заявою для встановлення цього факту. Представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, зазначив, що в попередніх судових інстанціях позивач зверталась з позовом про поновлення строку для прийняття спадщини, де їй було відмовлено рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.11.2017 року по справі № 641/4883/17. Також звернув увагу, що посилання позивача про те, що її сестра виїхала до м. Сміли Черкаської області та одночасно стверджуючи, що мешкала із спадкоємцем за іншою адресою, про місце перебування та смерть [PERSON] вона дізналась випадково розцінює як введення суд в оману. Вважає, що позивачем не надано відомостей щодо існування або відсутності складеного заповіту за життя спадкодавця, а також не підтверджено коло спадкоємців, які мають на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] . З цих підстав просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою судді від 29.10.2019 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.12.2019 року витребувано з Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори інформацію стосовно заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у випадку якщо справа заводилась, хто зі спадкоємців звертався із відповідною заявою, хто прийняв спадщину в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України чи був складений заповіт померлою та на кого. В подальшому зазначені докази повторно витребувані ухвалою суду від 02.03.2020 року Ухвалою суду від 11.06.2020 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні 12.08.2020 року підтримав позовні вимоги з підстав зазначених у позові. В подальшому в судове засідання не з`явився, просив справу розглянути у його відсутність та у відсутність позивача. Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні 12.08.2020 року позовні вимоги підтримала в повному обсязі, повідомила, що вона є сестрою померлої [PERSON] та позивача. Повідомила, що з весни 2005 року по весну 2006 року [PERSON] проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , повідомила, що вона є сусідкою померлої [PERSON] . Зазначила в своїх показах, що в період з весни 2005 року по весну 2006 року [PERSON] проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки у останньої були психічні розлади здоров`я та [PERSON] доглядала за сестрою. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, пояснення третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо, у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-ІV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст.2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст.15 ЦК України). Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке здійснюється за заповітом або за законом. За положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У випадку, якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Отже, зі змісту зазначених норм вбачається, що обставинами, які свідчать про прийняття спадщини є постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або подача у встановлений строк спадкоємцем, який не проживав зі спадкодавцем, заяви нотаріусу про прийняття спадщини. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У п.п. 2,23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Суд зауважує, що метою встановлення факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем є необхідність реалізації нею права на оформлення спадкового майна, отже, такий факт породжує юридичні наслідки. Одночасно суд бере до уваги і той факт, що заявник позбавлений можливості здійснення права на спадкування в інший спосіб, окрім як встановлення у судовому порядку факту постійного проживання із спадкодавцем на час її смерті. Так, місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Суд звертає увагу на те, що в положенні ч.3 ст.1268 ЦК України мова йде саме про проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про спільну реєстрацію зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Адже, особа незалежно від наявності у неї реєстрації (чи відсутності будь-якої реєстрації) має право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК України). При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є рідними сестрами. Цей факт підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 22.10.1985 року, копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 27.08.1971 року, копією свідоцтва про одруження серія [NUMBER] , Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00018439454 від 28.07.2017 року Крім того, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на справі спільної сумісної власності сину позивача [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 02.07.1996 року № [NUMBER] . [INFO] [PERSON] , [INFO] померла. Після смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить частина квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно листів, наданих Четвертою Харківської міської державної нотаріальної контори, яка є правонаступником Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори № 604/01-16/П від 17.03.2020 року та №660/01-16/П від 31.03.2020 року із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] , яка мешкала на день смерті по [ADDRESS] , [INFO] звернулась сестра спадкодавиці [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Інші заяви про прийняття або відмову від спадщини не надходили, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Також повідомлено, що на день смерті [PERSON] була зареєстрована за однією адресою з [PERSON] , померлим [INFO] . Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Державної нотаріальної контори Каліберди Т.М. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з пропуском нею строку для прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи позивач зверталась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Харківської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті її сестри. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.11.2017 року позов залишений без задоволення. Також дослідженими матеріалами справи встановлено, що 05.02.2018 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Каліберда Т.М. позивачу [PERSON] видано свідоцтво про право власності за законом після смерті сина [PERSON] на 57/200 часток комунальної квартири [ADDRESS] . Факт спільного проживання позивача разом з спадкодавцем з 2005 року по день її смерті також підтверджується показаннями свідка [PERSON] , допитаної у судовому засіданні, яка є сусідкою позивача за адресою проживання разом з померлою, достовірність показів якої у суду сумнів не викликають. Із пояснень вказаного свідка вбачається, що в період з весни 2005 року по весну 2006 року [PERSON] дійсно проживала разом з померлою [PERSON] , піклувалася та доглядала за нею через захворювання останньої. На підставі викладеного суд дійшов до висновку, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та є такими, що дозволяють встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] на час відкриття спадщини у період з весни 2005 року по травень 2006 року. При цьому з огляду на норми ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» суд дійшов висновку, що та обставина, що померла [PERSON] на початку травня 2006 року виїхала до міста Сміла Черкаської області, де і померла, не спростовує факту проживання позивача [PERSON] разом із [PERSON] на протязі останнього року до дня смерті останньої. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач та його представник як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі викладеного, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року, ст.ст. 15, 16, 29, 1216, 1217, 1268, 1270, 1272 ЦК України, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved