Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

Адвокат Ясінська Я.О., діючи в інтересах [PERSON] , звернулася до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вищевказаним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та визначення порядку участі батька у вихованні дитини. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилалася на те, що 01.10.2010 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Хотинського районного управління юстиції у Чернівецькій області зроблено актовий запис за №67. [INFO] у сторін народилась дитина - син [PERSON] . З вересня 2019 року подружжя разом не проживає, у них різні погляди на сімейне життя, обов`язки, відсутнє взаєморозуміння, постійні конфлікти, що призвело до поступового погіршення взаємовідносин і як наслідок - до фактичного припинення шлюбних стосунків. Після фактичного припинення шлюбних стосунків за домовленістю з відповідачем, їх син постійно проживав і на сьогоднішній день постійно проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . З 03.08.2020 року згідно судового наказу Сокирянського районного суду Чернівецької області, на користь [PERSON] призначено стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/4 заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 24.07.2020 року. [PERSON] повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини.Вона ніколи не перешкоджала і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню батька з дитиною. Батько дитини іноді приходить до сина, бере його гуляти та в гості до себе, але в зв`язку із цим виникають проблеми. Відповідно до заключення ЛКК №327, виданого КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги м.Новодністровськ», син [PERSON] здоровий, на обліку не перебуває. Згідно довідки сімейного лікаря [PERSON] відвідує сімейного лікаря у разі потреби, у супроводі матері [PERSON] . Окрім того, відповідач постійно телефонує [PERSON] з незрозумілими погрозами, викликає до місця її проживання працівників поліції, вказуючи на те, що позивачка вчиняє насильство над дитиною, приховує її, хоча це зовсім не так, оскільки приїжджаючи до місця проживання позивачки, поліція нічого не виявляла, дитина гралась, була охайна і без будь - яких проявів насильства, як про це з незрозумілих причин зазначає відповідач. Всі ці дії травмують психіку дитини. Такі дії відповідача завдають шкоди моральному та фізичному здоров`ю дитини та прямо порушують положення ч.2 ст.150 СК України, які закріплюють обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Піклуючись про здоров`я сина [PERSON] , постійно намагається говорити з відповідачем про його обов`язок піклуватися про здоров`я сина, оскільки всі ці дії відповідача негативно впливають на дитину, у зв`язку із чим виникає необхідність контролювати його побачення з сином, оскільки вона не довіряє відповідачу, побоюється, що він забере одного разу дитину і вона сина більше не побачить. 21.08.2020 року відповідач забрав дитину з дозволу позивачки на вихідні, але після спливу цього часу він вчасно не привіз сина додому, мотивуючи це тим, що поверне сина коли захоче, а якщо мати бажає забрати сина, нехай приїжджає та забере його сама. Даний випадок є непоодиноким, а майже завжди, беручи сина, батько вчасно не повертає його матері, що суперечить усним домовленостям між [PERSON] та [PERSON] . Виходячи з того, що увесь час після фактичного припинення шлюбних відносин і переїзду до м.Новодністровськ, де на даний час фактично проживає позивачка разом із сином, дитина проживала з матір`ю, яка займається її вихованням та піклуванням, водить її до школи, син прив`язаний до матері, відповідач ніколи надовго не залишався з сином, не виявляв проявів самостійного виховання сина, навіть в період коли сім`я проживала разом, то є всі підстави вважати, що суд повинен врахувати ці обставини та визначити місце проживання дитини з матір`ю [PERSON] . Спілкуванню відповідача з дитиною [PERSON] не перешкоджає, але на сьогоднішній день часті сварки з відповідачем, його недисциплінованість і безвідповідальність щодо психологічного здоров`я дитини та його погрози відібрати дитину, ускладнюють виконання усних домовленостей між сторонами. Психологічно син не готовий проживати разом з батьком, оскільки вихованням сина здебільшого займається мати і у неї з сином тісний зв`язок матері і дитини. За обставин, які склалися, [PERSON] створені найкращі умови для дитини, в нього є свій дитячий куточок, де він грається, є спальний куточок, де він відпочиває, дитина забезпечена іграшками та іншими речами для розвитку. Виходячи з інтересів сина, вважають за доцільне залишити його на утриманні та вихованні матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідач декілька разів висловлювався з погрозами на адресу позивачки, що забере дитину до себе, а також те, що він вже так вчиняв і не віддавав сина вчасно, ставив під загрозу стан його психологічного здоров`я, вважає, що суд має визначити місце проживання дитини з матір`ю. [PERSON] любить свого сина та має змогу забезпечити його всім необхідним. Вона працює в ТОВ «Енергетично - дорожнє будівництво» на посаді лаборанта. З роботодавцем у неї укладений трудовий договір, який передбачає своєчасну виплату заробітної плати. Позивачка постійно слідкує за станом здоров`я сина, за потреби відвідує з сином сімейного лікаря, піклується про його розвиток, у неї з сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Проживання сина разом з матір`ю відповідає його інтересам. Остання має можливість забезпечити сину належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не взмозі. Разом з тим, позивачка не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача із сином і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування батька. Просила суд визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] та визначити порядок участі батька [PERSON] , [INFO] , у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , шляхом надання [PERSON] періодичних побачень з можливістю спільного відпочинку за місцем проживання батька, без присутності матері, кожної суботи та неділі з 10:00 год. до 20:00 год. 29.01.2021 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву,в якому позовні вимоги визнав частково. Зокрема, визнав позов в частині визначення місця проживання дитини, однак не визнав позовні вимоги в частині визначення порядку участі батька у вихованні дитини. 10.02.2021 року представником позивачки - адвокатом Ясінською Я.О. подано до суду відповідь на відзив, в якому представник зазначала про те, що відповідачем без поважних причин пропущено строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.7 ст.178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Як встановлено судом, ухвалою судді Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13.10.2020 року відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання та встановлено відповідачу строк 15 днів з дня вручення йому копії ухвали, протягом якого він має право подати до суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст.178 ЦПК України. Із поштового повідомлення про вручення поштового відправлення №6020002774340 від 04.11.2020 року вбачається, що копію ухвали від 13.10.2020 року відповідач отримав 29.10.2020 року. При цьому, відзив на позовну заяву, як зазначалося вище, відповідач подав до суду лише 29.01.2021 року, тобто з пропуском строку, встановленого судом. З огляду на викладене, а також враховуючи те, що відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску, встановленого судом процесуального строку, суд вважає, що поданий відповідачем відзив на позовну заяву у відповідності до вимог ч.2 ст.126 ЦПК України слід залишити без розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному об`ємі та з підстав, зазначених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданніпозовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини визнав, однак заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині визначення порядку участі батька у вихованні дитини, посилаючись на те, що позовні вимоги у заявленій редакції не відповідають принципу рівності прав батьків щодо дитини та порушуватимуть його права щодо належної участі у вихованні сина. Заслухавши доводи сторін, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 14.12.2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 01.10.2010 року відділом РАЦс Хотинського РУЮ. Після фактичного припинення шлюбних стосунків з вересня 2019 року за домовленістю з відповідачем, їх син постійно проживав і на сьогоднішній день постійно проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Окрім цього, в судовому засіданні як позивач, так і відповідач зазначили, що спору щодо визначення місця проживання дитини між ними ніколи не існувало та не існує на даний час. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Оскільки судом встановлено, що спір щодо місяця проживання дитини [PERSON] між сторонами справи відсутній, відповідно будь-які права чи інтереси позивача не порушені, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. За змістом статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно частини 1 статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Аналіз вказаної норми дає підстави прийти до висновку про те, що правом звернення до суду за захистом свого права на спілкування з дитиною має той з батьків, хто проживає окремо від дитини та кому створюються перешкоди в цьому. Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивач заявила вимогу про визначення порядку участі батька [PERSON] у вихованні дитини, шляхом надання йому періодичних побачень з можливістю спільного відпочинку за місцем проживання,

Outcome: dismissed