Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

[PERSON], та [PERSON] звернулись до суду із позовом до Вінницької міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/26330/17 від 21.02.2018 року визнано за [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS]. Зазначеним рішенням суду також визнано право користування житловим приміщенням, (кімнатою [ADDRESS]) за [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], який також зареєстрований за вказаною адресою. Вказаним рішенням суду визнано за позивачами право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою № 20, площа якої становить 14,4 кв. м. Однак, відповідно до інвентарної справи № 2508 від 02.02.2017 року на кімнату №19, якій в подальшому було присвоєно номер 20, у користуванні позивачів перебуває кімната №20 з основними та допоміжними приміщеннями, загальною площею 50.7 кв. м., до якої входять : кухня 5,5 кв. м., кімната 14,4 кв. м., кімната 19, 2 кв. м., гардеробна 9,8 кв. м., санвузол 1,8 кв. м. Таким чином рішенням суду у справі №127/26330/17 від 21.02.2018 р., яким визнано право користування жилим приміщенням вірно зазначено номер кімнати «20», однак не зазначено площу приміщень по кімнаті №20, яка перебуває в користуванні позивачів. На підставі вказаного рішення суду між позивачем [PERSON] і його сином [PERSON] та ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об'єднання» укладено договір найму житла, яке перебуває у комунальній власності м. Вінниці на кімнату номер 20 житловою площею 14, 4 кв. м. а не 50, 7 кв.м., як зазначено в інвентарній справ . Тобто площа 36.3 кв. м. по кімнаті № 20, до якої входить: кухня 5,5 кв. м., кімната 14,4 кв. м., кімната 19, 2 кв. м., гардеробна 9,8 кв. м., та санвузол 1,8 кв. м. не ввійшли, а лише площа 14, 4 кв. м., за яку позивачами сплачуються комунальні послуги. Позивачі зазначають, що вони особисто звертались до головного лікаря Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова з проханням провести їх перереєстрацію відповідно до займаної кімнати, але отримали відмову, оскільки перереєстрація громадян не входить до компетенції ВОКЛ ім. М.І. Пирогова. В подальшому, на звернення інших мешканців гуртожитку до Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької державної адміністрації отримано відповідь про те, що дане питання розглядається виключно в судовому порядку. Викладені обставини стали підставою для звернення позивачів до суду з даним позовом. Позивачі [PERSON] та [PERSON] та їх представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, заявлені вимоги підтримали повністю, за обставин викладених в позовні заяві. Щодо винесення заочного рішення не заперечують. Представник відповідача Вінницької міської ради в судове засідання не з'являлась, про час, дату та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що з 1980 року позивач [PERSON] працював на різних посадах Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М. І. Пирогова, а 02.08.2010 року був звільнений з роботи у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років, що підтверджується змістом трудової книжки [PERSON] Відповідно до розпорядження Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова № 6 від 07.12.1983 року позивач [PERSON] поселений у кімнату [ADDRESS] . Відповідно до розпорядження Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова №6 від 23.03.1993 року позивач разом із своєю сім'єю переселений у кімнату [ADDRESS]. У зв'язку зі зміною нумерації кімнату під номером 19 замінено на номер 20. Починаючи з 2010 року ведеться робота по підготовці гуртожитку до передачі його в комунальну власність міста з подальшою приватизацією займаних кімнат. Рішенням Вінницької обласної ради від 20.06.2013 року №569, а саме п.З, ВОКЛ ім. М.І. Пирогова зобов'язано передати у комунальну власність територіальної громади міста Вінниці дану будівлю гуртожитку із інженерними комунікаціями та технічними пристроями. Проте, однією із умов передачі гуртожитку в комунальну власність міста є і реєстрація місця проживання мешканців відповідно до займаних кімнат. Але мешканці гуртожитку зареєстровані не до займаних кімнат, а тільки до будинку, тобто в адресі реєстрації місця проживання позивачів вказано лише «[ADDRESS]». Проживання позивачів у гуртожитку у вказаній кімнаті за вищезазначеною адресою з 1993 року і по даний час підтверджується актом, складеним сусідами позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також актом ТОВ «ЖЕО» №7151 обстеження житлових умов заявника від 26.09.2017 року. Також, підтвердженням факту постійного проживання позивачів у вищезазначеній кімнаті гуртожитку є договір №040130486 про користування електричною енергією від 25.05.2013 року, укладений між ПАТ «Вінницяобленерго» та позивачем [PERSON], щодо постачання електроенергією кімнати [ADDRESS]. Крім цього, на підтвердження факту постійного проживання у вказаній спірній кімнаті гуртожитку свідчать наступні докази: єдиний рахунок за надані житлово-комунальні послуги від вересня 2017 року, квитанція №0030011005 від 17.09.2017 року, квитанція №0030011005170911716464 від 17.09.2017 року, зі змісту яких прослідковується, що у позивачів відсутня заборгованість за сплату житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS]; довідка ТОВ «ЖЕО» №6401 від 13.09.2017 року, згідно якої вбачається, що позивачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] ; копія особового рахунку ТОВ ЖЕО №006004 від 13.09.2017 року, згідно якого позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] постійно як квартиронаймач. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищають судом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Статтею 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що громадяни, на яких поширюються дія Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло шляхом приватизації житла у гуртожитку. Відповідно до п.п.6, 14 ст.18 вказаного Закону органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках: здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя); укладають та розривають договори найму житла у гуртожитках, що є власністю відповідних територіальних громад. Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК УРСР, а права та обов'язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208. Відповідно до ст.130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу PCP і Української PCP. Згідно ч.1 ст.9 ЖК УРСР громадами мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. У відповідності до ч. 3 ст.9 ЖК УРСР громадяни мають право, зокрема, на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, на підставах, передбачених законом. Відповідно до ст.16 ЖК УРСР до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема, право здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях; затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради, затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду; видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до ст.47 ЖК УРСР норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Згідно зі ст.58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення. Відповідно до ст.61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського: житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. Частиною 1 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний: вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків встановлених законом. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, в судовому засіданні, оскільки користування позивачами кімнатою [ADDRESS], повністю підтверджено матеріалами справи, таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати підлягають залишенню за позивачами, як на тому наполягали останні. На підставі викладеного,

Outcome: approved