Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Адвокат [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом в інтересах [PERSON] та просить суд стягнути з відповідача на користь останнього в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому смертю батька внаслідок професійного захворювання, 176 000,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб, посилаючись на те, що [INFO] року помер батько позивача у справі - [PERSON]. Актом комісії Комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Управління охорони здоров'я Дніпропет\-ровської обласної державної адміністрації № 27 від 23.03.2004 встановлено причинний зв'язок смерті [PERSON] з встановленим йому за життя професійним захворюванням на пиловий бронхіт. Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворю\-вання форми П-4 від 01 жовтня 1995 року причиною виникнення профе\-сійного захворювання (пиловий бронхіт) у батька позивача було визнано його роботу на підприємстві Відповідача протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів, а саме в умовах запиленості повітря на робочому місці, рівень якої переви\-щував гранично допустиму концентрацію в 1,1 рази. Згідно висновків комісії, викладених в Акті розслідування професійного захворювання професійного захворювання у батька позивача - [PERSON] виникло у зав'язку з недосконалістю технологічного процесу на підприємстві. Смертю батька Позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що він втратив рідну йому людину, яку дуже любив і поважав. Батько був дуже близькою для нього людиною, а тому його смерть призвела до того, що позивачпостійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про його смерть не залишають його навіть до теперішнього часу, отже, Позивачу завдано глибоких моральних страждань. Зважаючи на втрату батька, смерть якого настала у зв'язку з систематичним порушенням роботодавцем вимог щодо безпеки праці, що призвело до його профе\-сійного захворювання і згодом до його смерті, глибину та тривалість моральних страждань, суттєвих незворотних негативних змін, які відбулись у житті позивача, вважає, що розмір завданої йому моральної шкоди, якій підлягає стяг\-ненню з відповідача становить 176 000 гривень. Зазначив, що визначений позивачем розмір моральної шкоди відповідає принципам розу\-мності, справедливості та співрозмірності незворотнім негативним наслідкам, які настали для Позивача у зв'язку зі смертю батька. Позивач [PERSON] до суду не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно у встановленому законом порядку, згідно ордеру його інтереси представляє адвокат [PERSON] /а.с.15/. Справа розглядається в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вважає, що обов'язок щодо відшкодування Позивачу моральної шкоди, завданої йому смертю батька внаслідок професійного захворювання, має бути покладений саме на ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», як на роботодавця, вину якого встановлено матеріалами розслідування хронічного професійного захворювання, яке згодом призвело до смерті працівника. Просив позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач згідно з нормами ЦПК України надав відзив на позовну заяву, який представник [PERSON] в судовому засіданні підтримала, проти позову заперечує, вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Представник Відповідача зазначила, що померлий батько Позивача працював на підприємстві відповідача з 10.02.1964 по 27.03.1987. Актом лікарсько-трудової експертної комісії від 01.11.1995 [PERSON] було встановлено безстроково втрату професійної працездатності у розмірі 70%. На момент встановлення втрати професійної працездатності батьку Позивача, порядок відшкодування шкоди спричиненої здоров'ю працівника регулювався:Цивільним кодексом УРСР 1963 року; Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 № 472 та Законом України «Про охорону праці». Після встановлення втрати [PERSON] професійної працездатності підприємством Відповідача, з листопада 1995 року по день смерті, останньому проводилися щомісячні виплати відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я. Також підкреслила, що законодавством не встановлено будь-якої прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах праці. Зокрема, статтею 38 КЗпП України передбачено право працівника у будь-який час розірвати трудовий договір, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні, а у разі порушення власником або уповноваженим ним органом трудового законодавства, умов колективного або трудового договору - у визначений працівником термін, з виплатою вихідної допомоги у розмірі, не меншому тримісячного заробітку. Нормами ст.40 КЗпП України, роботодавцю надано право розірвати трудовий договір із працівником у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Підставою для припинення трудових відносин в цьому випадку є висновок медико-соціальної (МСЕК) або лікарсько-консультативної (ЛКК) комісії. Тому вважає, що роботодавець мав можливість припинити роботу працівника в шкідливих умовах праці (перевести, за його згодою на іншу роботу, не пов'язану з впливом шкідливих чинників або звільнити у разі відмови від переведення чи відсутності відповідної роботи) лише у випадку, коли у працівника вже виникло і встановлено уповноваженим медичним органом порушення стану здоров'я. Тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору. Представник відповідача вважає, що відсутня вина Підприємства у смерті батька позивача, оскільки з Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 01.10.1995 вбачається відсутність вини підприємства у невиконанні або порушенні нормативних актів. Крім того, вважає, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку визначеного розміру моральної шкоди, яка на думку представника відповідача не є ані розумною, ані виваженою, ані справедливою, водночас є необгрунтовано завищеною, оскільки позивачем не зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Зазначила, що Позивач повинен надати суду не лише докази, які підтверджують факт встановлення причинного зв'язку смерті з професійним захворюванням, а й докази, які підтверджують факт виникнення у Позивача моральних страждань. Втім, таких доказів до матеріалів справи не додано. Крім того, відповідач вважає, що у Позивача відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника внаслідок професійного захворювання, оскільки нормою ст.440-1 ЦК України в редакції 1963р., передбачено відшкодування моральної шкоди, тоді як матеріальна норма, яка передбачає право сім'ї померлого на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок професійного захворювання, виникла лише з набранням чинності ЦК України з 01.01.2004 (ст. 1168). В частині 2 цієї статті перелічені особи, які мають право на відшкодування моральної шкоди, що завдана смертю фізичної особи, а саме: чоловік (дружина), батьки (усиновлювачи), діти (усиновлені), а також особи, які проживали з нею однією сім'єю. Отже, оскільки статтею 440-1 ЦК України (1963р.) не передбачалося право Позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника внаслідок професійного захворювання, то у Позивача відсутні право на її відшкодування. Вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: «протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні». Судом встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження Позивача /а.с.10/. Встановлено також, що батько позивача у справі - [PERSON] працював на руднику підприємства Відповідача машиністом станка, бурильником свердловин з 10.02.1964 по 27.03.1987 /а.с.27-28/. Стаж його роботи в умовах впливу шкідливих факторів понад 20 років підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 01.10.1995 /зворот а.с.5/. Відповідно до цього Акту батькові позивача встановлений остаточний діагноз: пиловий бронхіт II ст. із супутнім діагнозом - енфізема легенів I ст. Причиною професійного захворювання [PERSON] зазначено тривалу роботу в умовах пливу пилу, концентрація якого перевищувала допустиму в 1,1 рази. Згідно наказу, виданому Інгулецьким ГЗК 22.11.1995 за № 1013 Відповідач мав сплачувати [PERSON] на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я щомісяця, починаючи з 01.11.1995 безстроково по 70 % від середнього заробітку працівника, та виплатити одноразову допомогу із розрахунку за кожен відсоток втрати працездатності - середній заробіток /а.с.29/. [INFO] [PERSON] помер /а.с.4/. Комісією Комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Управління охорони здоров'я Дніпропет\-ровської обласної державної адміністрації від 23.03.2004 встановлено причинний зв'язок смерті [PERSON] з встановленим йому за життя професійним захворюванням, про що було складено відповідний Акт /а.с.7-9/. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно зі ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд зазначає, що підприємство повинне забезпечувати безпечні та здорові умови праці своїм працівникам, та вважає доведеним, що саме з вини роботодавця - Інгулецького ГЗК (на цей час - ПрАТ «ІнГЗК» - відповідача у справі, яким порушувались норми з безпеки праці та не забезпечувались безпечні умови праці, батько позивача отримав хронічне професійне захворювання, що підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання /а.с.5-6/; спочатку частково (70 % - первісно) та внаступному повністю (100 %) втратив працездатність, в зв'язку з чим отримав інвалідність I групи, про що зазначено в Акті встановлення причинного зв'язку між смертю і професійним захворюванням /зворот а.с.8/. Суд критично ставиться до заперечень представника відповідача, який вважає, що в Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 01.10.1995 відсутня вина Підприємства у смерті батька позивача, оскільки в цьому Акті зазначено, що місцем роботи батька позивача є рудник ВАТ «ІнГЗК», причиною професійного захворювання є тривала робота в умовах впливу пилу, концентрація якого перевищує допустиму в 1,1 рази. Крім того з Акту вбачається, що з метою ліквідації та запобіганню профзахворюванням комісією було запропоновано начальнику рудника ІнГЗК забезпечити бурильників свердловин засобами індивідуального захисту від пилу і суворо контролювати їх застосування. Отже, моральна шкода, завдана смертю працівника відшкодовується членам його сім'ї роботодавцем у разі невиконання ним вимог нормативних документів з охорони праці в частині створення на робочих місцях безпечних умов праці. При цьому суд враховує, що правовідносини по відшкодуванню моральної шкоди між Позивачем та Відповідачем виникли з дати смерті батька Позивача внаслідок професійного захворювання, а саме з 25.07.1998 року. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до положень діючої на момент смерті батька Позивача статті 440-1 ЦК УРСР (1963р.) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Таким чином, ст.440-1 ЦК УРСР (1963р.) встановлює загальні підстави відшкодування моральної шкоди, й відсутність законодавчого визначення права конкретної особи на її отримання за умови доведення її завдання, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову. У зв'язку із смертю [PERSON] позивачу [PERSON] заподіяні тяжкі моральні страждання. Смертю батька, пов'язаною з професійним захворюванням, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що він втратив рідну людину, на підтримку якого розраховував за життя останнього. Після смерті батька Позивач перебуває у нервовому стані, адже думки про доволі ранню смерть останнього не поки\-дають його навіть тепер. Відчуття того, що він більш ніколи не побачить свого батька, по\-стійно пригнічує Позивача, що негативно позначається на його психічному та моральному стані, оскільки за життя батько постійно надавав йому моральну підтримку, поради. Факт смерті батька беззаперечно свідчить про те, що Позивач відчуває від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує глибину фізичних і душевних страждань Позивача, те, що ці страждання у нього довічні, ступень вини Відповідача, та період, який батько позивача працював на підприємстві відповідача. Суд виходить з засад розумності, виваженості та справедливості відповідно роз'яснень, викладених в п.9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995. Суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, тому вважає суму 176 000 грн. завищеною та не доведеною. З урахуванням вини Відповідача, тривалого періоду роботи померлого батька позивача на підприємстві відповідача, суд вважає такою, що буде справедливою, відповідати обставинам справи, та моральним стражданням, зазначеним Позивачем, сума 80 000 грн. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а тому, враховуючи, що позивач від сплати судового збору звільнений, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 704,80 грн., оскільки ця сума щодо немайнових позовних вимог не залежить від розміру стягнення. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial