Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

[PERSON] звернулася із вище вказаним позовом до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус [PERSON] Перед початком судового розгляду справи, позивач змінила підстави заявленого позову. Зокрема у позові [PERSON] зазначила, що згідно сертифікату на право приватної власності на землю серії ХС № 0044022 від 06.05.1997 р. її матері [PERSON], [INFO], належала на праві приватної власності земельна ділянка загальною площею 8, 15 гектарів із земель колишнього КСП «ім. Комінтерну». 16.08.2014 р. мати померла. Звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, було заведено спадкову справу № 65/2014. Від співробітників Відділу Держземагенства у Голопристанському районі Херсонської області дізналася, що належна матері земельна ділянка була відчужена згідно договору дарування серії АВН № 410626 від 01.11.2000 р. [PERSON] Із зазначеного питання звернулася до Голопристанського РВ ХМУ УМВС України у Херсонській області. До Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості із її заяви (ЄРДР № 12014230150003280 від 22.12.2014 р.). В ході ознайомлення із матеріалами кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України були отримані копії документів, з яких дізналась, що у даний час вказана земельна ділянка належить відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування серії АВН № 410626 від 01.11.2000 р., посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Вважає, що вказаний договір дарування серії АВН № 410626 від 01.11.2000 р., укладений [PERSON], не відповідає вимогам чинного законодавства з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р., власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. При наявності поважних причини суд за позовом власника може скоротити зазначений строк. Крім того, під час укладення договору дарування з боку відповідача [PERSON], були факти морального тиску та обману щодо іншої сторони зазначеного договору [PERSON], чим було порушено вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України. Просить визнати недійсним договір дарування серії АВН № 410626 від 01.11.2000 р. Визнати за нею право власності на частину земельної ділянки площею 8,15 га., кадастровий номер 6522385500:05:001:0010, стягнути судові витрати з відповідача. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Позивач також зазначила, що про укладення матірю договору дарування, вона дізналася після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і збирання необхідних документів. Також пояснила, що її мати за життя зловживала алкоголем. Про те, що мати відчужила земельну ділянку і її обманув [PERSON] дізналась від неї перед її смертю, але вона не повідомила, який саме договір вона уклала. [PERSON] пообіцяв їй заплатити за пай гроші або віддати машину, але реально сплатив лише 100 доларів, віддав телевізор та верхній одяг (шубу, плащ). В підтвердження заявлених вимоги позивач представила в суді свідка [PERSON], який підтвердив, що [PERSON] за життя зловживала алкогольними напоями, 12 років працювала у [PERSON] Також за 2 2,5 роки до смерті повідомила йому, що хоче повернути свій пай, який вона віддала [PERSON] за умови, що він сплатить їй 3000 доларів США. [PERSON] заплатив їй лише 100 доларів, дав телевізор та верхній одяг. Психологічний тиск виражався в тому, що [PERSON] погрожував її відвезти у с. Камишани і там залишити. Відповідач позовні вимоги не визнав і пояснив, що зазначені позивачем обставини надумані і не відповідають дійсності, просив відмовити у задоволені позову. Також підтвердив, що [PERSON] дійсно подарувала йому свій земельний пай, на підставі якого він отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку. На [PERSON] ніяким чином не тиснув і не обманював її, вона подарувала йому свій сертифікат за власним бажанням. Додав, що свідок [PERSON] надав неправдиві свідчення, оскільки між ним і свідком існують особисті неприязні відносини. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] у наданій письмовій заяві заявлені позовні вимоги не визнала, підтвердила факт посвідчення договору дарування, просила розглядати справу за її відсутності, а також представила суду оригінал договору дарування. Заслухавши думку сторін, пояснення свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, судом під час розгляду справи було встановлено, що [PERSON] є матірю позивача [PERSON]. [PERSON] померла 16.08.2014 року. Після її смерті відкрилася спадщина, заведено спадкову справу № 65/2014 р. Позивачем [PERSON] до нотаріальної контори подано заяву про прийняття спадщини. Всі зазначені обставини підтверджуються повідомленням приватного нотаріуса [PERSON] від 17.11.2014 р. № 237/0214. Відділом Держземагенства у Голопристанському районі Херсонської області надано інформацію від 11.12.2014 р. № 01-10/3377, в якій зазначено, що [PERSON] за життя отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) із земель бувшого КСП ім. Комінтерну, серії ХС № 0044022, виданий 06.05.1997 р. [PERSON] за життя уклала договір дарування від 01.11.2000 р., згідно якого подарувала [PERSON] право на земельну частку (пай) згідно сертифікату серії ХС № 0044022, площею 8, 15 в умовних кадастрових гектарах, яка знаходиться в с. Чорноморське Голопристанського району, КСП ім. Комінтерну. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, виданого гр. [PERSON], останньому передано у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку, площею 24, 28 га. на території Чорноморської сільської ради. Державний акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 95, видано 24.08.2002 р. Постановою СВ Голопристанського РВ УМВС від 14.01.2015 р. закрито кримінальне провадження, порушене за заявою [PERSON], за відсутності ознак кримінального правопорушення по факту зловживання довірою. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р., правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Договір дарування є одностороннім договором. Таким чином, [PERSON] за життя, а саме - протягом 14 років з моменту укладення договору, не ставила питання про визнання укладеного нею договору дарування недійсним у звязку із тим, що вона діяла під впливом обману з боку [PERSON] Дану обставину також не було доведено позивачем та її представником вході судового розгляду. Покази свідка [PERSON] нічим не підкріплені і не є достатньо переконливими, тому з вище наведених причин не можуть бути прийняті судом. Що стосується тиску, який нібито вчинявся відносно [PERSON], то за життя вона не зверталась до правоохоронних органів з цього приводу, належних доказів які б підтвердили дану обставину, суду надано не було. Суд також вважає, що посилання позивача на ст. 17 Земельного Кодексу України в редакції 1990 року, також є безпідставним, оскільки дана норма стосується власників земельних ділянок, яким [PERSON] не була, вона мала право на земельну частку (пай), що є різними поняттями. Позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на частину земельної ділянки кадастровий номер 6522385500:05:001:0010, не мають ніякого підґрунтя, оскільки померла [PERSON] мала право на земельну частку (пай) в умовних кадастрових гектарах згідно сертифікату, а не право власності на конкретну земельну ділянку у визначеному розмірі, з відповідними межами, місцем розташування та цільовим призначенням. Тому позивач могла б успадкувати лише належне померлій право на земельну частку (пай). З огляду на вище наведене, позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed