Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

[PERSON] (по тексту - [PERSON]М.) звернулася до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовною заявою до Мислятинської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області про визнання права власності на житловий будинок № 30 з надвірними будівлями по вул. Горинська у с. Мислятин Ізяславського району Хмельницької області за набувальною давністю. Позов позивачем обґрунтований\~ наступними обставинами. Так вказує, що 31 липня 1992 року [PERSON] (по тексту - [PERSON]) придбав для себе житловий будинок №30, житловою площею 22,4 кв.м. з надвірними будівлями, а саме: хлів, погріб, що знаходиться по вулиці Горинська в с. Мислятин Ізяславського району Хмельницької області. Звертає увагу на те, що використовувати даний будинок [PERSON] не став і в листопаді місяці 1996 року оголосив про його продаж. Зазначає, що погодилась купити в [PERSON] цей будинок у зв'язку із необхідністю житла для свого проживання і проживання сім'ї. Вказує, що домовилися з [PERSON] про нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу цього будинку пізніше, але з умовою про те, що дочка з сім'єю і вона будуть в цьому будинку проживати з 1996 року. Ціна продажу була 180 доларів США. Позов мотивує й тим, що до 26 грудня 2002 року накопичила обговорювану з продавцем суму, домовившись з ним попередньо про всі інші істотні умови договору купівлі-продажу, передавши йому 180 доларів США, про що було надано розписку, однак в силу обєктивних причин нерухоме майно не було оформлено нотаріально. Після смерті 21.09.2008 року [PERSON], позбавлена можливості оформити нотаріально договір купівлі-продажу вказаного вище нерухомого майна. Так як у [PERSON] відсутні спадкоємці і на даний час в житловому будиноку №30 по вулиці Горинська в с. Мислятин Ізяславського району Хмельницької області проживають члени сімї позивача, які підтримують майно в належному стані, сплачують комунальні послуг, позивач вважає , що є підстави визнання за нею власності на такий житловий будинок. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач не з'явився, про день розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні спору покладається на думку суду. Заслухавши пояснення позивача та її представника, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши, наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, з наступних підстав. Так, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю передбачена ст.ст.\~15,\~16\~і ч. 4 ст.\~344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з таким позовом. Відповідно до\~ч. 1 ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з ч. 3 ст. 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Набувальна давність - це такий спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин: наявність законного об'єкту володіння, добросовісність, відкритість, безперервність і 10 років володіння. У пунктах 9, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року розяснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК). Для встановлення чи є володіння добросовісним насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Якщо особа знала, що майно належить іншій конкретній особі і заволоділа ним, таке заволодіння не може бути добросовісним, оскільки володілець зобов'язаний був повернути безпідставно утримуване майно власнику. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. З матеріалів справи встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою с. Мислятин вул. Горинська, 30, Ізяславського району Хмельницької області належав на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 31.07.1992 року, зареєстрованого у виконкомі Мислятинської сільської ради за № 15, який згідно актового запису про смерть №173 відділу реєстрації актів цивільного стану Ізяславського районного управління юстиції помер 21.09.2008 року. Суд констатує, що [PERSON] помер 21.09.2008 року не розпорядившись своєю власністю, а спадкова справа після його смерті не заводилась, що підтверджується листом Ізяславської державної нотаріальної контори 02.06.2017 року та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №47944255. У ході розгляду справи встановлено і те, що з 1996 року в указаному вище житловому будинку проживала [PERSON] - [INFO], а з 2001 року в даному будинку проживають [PERSON] - [INFO] і [PERSON] - [INFO] Дані обставини стверджені довідкою Мислятинської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області від 11.01.2017 року №47 та показаннями свідків [PERSON] [PERSON] У частині доводів позивача щодо попереднього погодження всіх істотних умов та купівлі в [PERSON] житлового будиноку №30, по вулиці Горинська в с. Мислятин Ізяславського району Хмельницької області згідно розписки останнього про передачу йому 180 доларів США в рахунок оплати за продаж будинку, суд враховує наступне. Так з показань свідка [PERSON] встановлено сам факт передачі коштів в сумі 180 доларів США від [PERSON] до [PERSON] Суд зазначає, що нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будиноку №30, по вулиці Горинська в с. Мислятин Ізяславського району Хмельницької області відсутнє. Слід відмітити, якщо недійсність правочину встановлена законом, то відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК). Тим самим, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Згідно з вимогами ст. 657 ЦК договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 210 та ч. 3 ст. 640 цього Кодексу такий договір є укладеним з моменту його державної реєстрації. Отже, до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу житлового будинку юридично не є укладеним. Таким чином, з врахування встановлених в ході розгляду обставин, на думку суду в розумінні\~ст. 344 ЦК України\~позивач [PERSON] не є добросовісним володільцем спірного будинковолодіння, оскільки при заволодінні нерухомим майном знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за нею права власності на це будинковолодіння за набувальною давністю. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані\~\~докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Підстави розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed