Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

[PERSON] у квітні 2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] про визнання їх такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS]. При цьому позивач посилався на те, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі до 2008 року. У 2003 році йому ВАТ «Черкаське хімволокно» на сім'ю із трьох осіб було видано ордер №99 від 29.10.2003 року для зайняття кімнати [ADDRESS]. Однак у грудні 2011 року відповідач забрала свої речі та разом із сином залишила гуртожиток переїхавши жити до своїх батьків на [ADDRESS]. З того часу [PERSON] житлом у гуртожитку не цікавиться, квартиру плату та комунальні послуги не оплачує. При цьому ніяких перешкод [PERSON] у користуванні кімнатою в гуртожитку ніхто не створює. Оскільки [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] не проживають у гуртожитку більше шести місяців позивач на підставі ст. 71 ЖК України просив їх визнати такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS]. У судове засідання позивач не з'явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі та просив позовні вимоги задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Підтвердила обставини викладені у позові. Просила врахувати, що [PERSON] не є рідним сином позивача, а був усиновлений [PERSON]. Крім того вважала, що спільне проживання [PERSON] та [PERSON] призведе до постійних конфліктів. [PERSON] діючи як відповідач та законний представник неповнолітнього сина - [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Не заперечувала, що не проживає разом з сином у гуртожитку більше шести місяців, однак пояснила, що це викликано тим, що спільне проживання із [PERSON] неможливо, внаслідок зловживання останнім спиртними напоями та влаштуванням систематичних конфліктів, один з яких призвів до вчинення [PERSON] злочину передбаченого ст. 125 ч.1 КК України за який він був засуджений Придніпровським районним судом м. Черкаси. На даний час вона проживає у квартирі своєї матері, ні вона ні син власного житла не мають. Щодо оплати комунальних послуг, то вважала, що оплата таких послуг [PERSON] є обґрунтованою, оскільки він сам проживає у кімнаті [NUMBER] гуртожитку, а крім того не сплачує будь-яких аліментів на утримання [PERSON]. Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житлом позбавить його можливості прийняти участь у приватизації кімнати в гуртожитку. Суд вислухавши пояснення відповідача, представників позивача та органу опіки і піклування, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до Рішення Черкаської міської ради №5-1001 від 10.08.2010 року гуртожиток по [ADDRESS] передано до комунальної власності територіальної громади міста Черкаси та прийнято на баланс КП «Придніпровська СУБ». Враховуючи правовий режим гуртожитку по [ADDRESS] м. Черкаси, після передачі у власність територіальної громади житлові приміщення у ньому підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому на мешканців такого гуртожитку у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК України. 29 жовтня 2003 року ВАТ «Черкаське хімволокно» видано ордер №99 [PERSON] на зайняття кімнати [ADDRESS] разом із членами сім'ї - дружиною [PERSON] та сином [PERSON] (а.с. 8). Факт заселення [PERSON] та [PERSON] у гуртожиток на підставі ордеру в судовому засідання не оспорювався. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 24.04.2008 року (а.с. 7). Згідно довідки КП «Придніпровська СУБ» (а.с. 9) на даний час у кімнаті [NUMBER] вказаного гуртожитку зареєстровані - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. На ім'я [PERSON] відкрито особовий рахунок [NUMBER]. Станом на 01.03.2015 року по вказаному особовому рахунку заборгованість з оплати послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій відсутня. Згідно Акту опитування сусідів від 01.04.2015 року (а.с. 11), - [PERSON] та [PERSON] не проживають у кімнаті [NUMBER] по [ADDRESS] м. Черкаси з грудня 2011 року. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК). Відповідно до ч.2-3 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Розглядаючи причини не проживання [PERSON] та [PERSON] у гуртожитку понад шість місяців суд вважає, що позивачем не надано доказів того, що відповідачі були відсутні за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин. При цьому суд враховує, що вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.07.2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а саме в тому, що він 03.04.2015 року перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння прийшов за адресою [ADDRESS] де на той час проживала його колишня дружина [PERSON] та умисно заподіяв [PERSON] легкі тілесні ушкодження (а.с. 32). Таким чином знайшли своє підтвердження заперечення проти позову [PERSON] в тій частині, що вона не може проживати у гуртожитку в одній кімнаті житловою площею 13 кв.м. спільно із колишнім чоловіком [PERSON], який може у стані алкогольного сп'яніння вести себе агресивно по відношенню до неї та її сина. Не проживання неповнолітнього [PERSON] [INFO] у гуртожитку також викликано і тим, що він до досягнення 14 років позбавлений права самостійно визначати своє місце проживання, що передбачено ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України. Щодо доводів представника позивача про те, що [PERSON] не є рідним сином позивача, а був ним усиновлений необхідно зазначити наступне. 24.12.2002 року встановлено батьківство [PERSON] відносно [PERSON] [INFO], що підтверджено свідоцтвом про встановлення батьківства (а.с. 34). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] записаний як батько [PERSON] [INFO] (а.с. 33). Відповідно до ч.3-5 ст. 232 Сімейного кодексу України з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов'язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов'язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Отже законодавство України надає усиновленим дітям однакові права із біологічними та покладає на усиновлювачів такі ж обов'язки як і на рідних батьків. Таким чином під час розгляду справи судом не встановлено правових підстав передбачених ст. 71, 72 ЖК України для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування кімнатою [NUMBER] у гуртожитку по [ADDRESS], а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем при зверненні до суду судові витрати стягненню з відповідачів не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed