Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

[PERSON] , через свого представника адвоката Ганчевої М.А., звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому зазначив, що 12 жовтня 2020 року поліцейським СРПП №1 Чернігівського ВП ГУНП в Запорізькій області Маричевим П.Є. відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення ОБ №102220 за ст.124 КУпАП незважаючи на наявні безпірні докази відсутності вини позивача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Постановою Бердянського міськрайонного суду від 02.11.2020 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн., стягнуто 420,40 грн. судового збору. На вказану постанову представником позивача адвокатом Ганчевою М.А. було подано апеляційну скаргу до Запорізького апеляційного суду, в якій представник просив постанову суду першої інстанції скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, а провадження - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. 19 березня 2021 року постановою Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу було задоволено в повному обсязі, постанова Бердянського міськрайонного суду від 02.11.2020 року у справі №310/7629/20 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП скасована, провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення. Таким чином, у зв`язку із незаконним притягненням до адміністративної відповідальності [PERSON] було завдано моральної шкоди, а саме: - позивач протягом 5 місяців був вимушений неодноразово приходити до суду та доводити свою невинуватість; - після накладення штрафу позивач був вимушений подавати апеляційну скаргу та вже в апеляційному суді доводити свою правоту; -у зв`язку з незаконним складанням протоколу та незаконним накладенням штрафу позивач втратив довіру до правоохоронних органів держави; - санкція ст.124 КУпАП передбачає позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року, що призвело до значних душевних хвилювань, - неправильне визначення винуватця у ДТП створило перешкоди позивачу в отриманні страхового відшкодування, оскільки винуватцем ДТП фактично є інша особа. Отже, розмір відшкодування моральної шкоди позивач оцінює у 31400 грн. та просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів, на його користь зазначену суму на відшкодування моральної шкоди. Крім того, просив стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 10100 грн з наступних підстав. Договір про надання правової допомоги між [PERSON] та адвокатом Ганчевою М.А. було укладено 21 жовтня 2020 року, на виконання умов якого адвокатом були надані, а позивачем оплачені юридичні послуги, що підтверджується актами виконаних робіт та прибутковими касовими ордерами на вказану суму правових витрат. 23.06.2021 року від представника Державної казначейської служби України Козак І.В.. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечувала проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що Управління жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало. Просить врахувати за яких обставин, та якими діями заподіяна моральна шкода позивачу, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Сам факт скасування постанови суду про притягнення позивача до адміністративної відповідальності і накладення стягнення у вигляді штрафу, не є безумовною підставою для відшкодування особі моральної шкоди та не вказує жодним чином на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади. Також позивачем не зазначено у чому конкретно полягає завдання йому моральної шкоди, не надано належних та допустимих доказів, а доводи базуються лише на припущеннях. Також вважають, що у позивача відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на правову допомогу. 09.06.2021 року представник ГУНП в Херсонській області Кравченко О.М. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що вимоги та твердження позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не надані суду належні та допустимі докази завдання йому моральної шкоди, доказів того, що дії поліцейського по складанню протоколу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності були незаконними, що могло б бути підставою для відшкодування йому шкоди в порядку ст.1174 ЦК України. Факт складання адміністративного протоколу не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки таке питання вирішується лише судом, тому відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди. Посилання у позові на те, що постанова Запорізького апеляційного суду від 19.03.2021 року є підтвердженням протиправності дій поліцейського Маричева П.Є., який складав адміністративний протокол, є безпідставним, оскільки вказаною постановою суду доведено лише те, що позивач не вчиняв адміністративного правопорушення, а не протиправність дій відповідача. Представник позивача адвокат Ганчева М.А. у судовому засідання підтримала позов з підстав, викладених у ньому та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача Державної казначейської служби України Козак І.В. позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві. В задоволенні позову просить відмовити. Представник відповідача ГУНП в Запорізькій області Кравченко О.М. в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення для справи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до загальних правил, визначених ч.1 ст.1173, ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та їх посадових і службових осіб. Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року, відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 266, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, тимчасове вилучення посвідчення водія, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 5 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відтак, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Аналізуючи вищезазначені обставини в даній справі та застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод суд прийшов до висновку про захист порушеного права позивача саме в обраний ним спосіб. Як зазначається у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В даному випадку за нормами ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України шкода, спричинена незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність державних органів, їх посадових осіб, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів та посадових осіб, у зв`язку з чим при вирішенні даної справи не підлягає встановленню та доведенню наявність вини заподіювача шкоди. В той же час, в силу вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивач повинен подати суду докази, що підтверджують факт завдання шкоди та її розмір, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування у справах відповідної категорії, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року, справа № 920/715/17). Судом встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ № 102220 від 12.10.2020 року, який був складений поліцейським СРПП №1 Чернігівського ВП ГУНП в Запорізькій області Маричевим П.Є., було встановлено, що 12.10.2020 року о 16-05 годині в м. Бердянську, на перехресті вул. Л.Українки та вул. Лазо, [PERSON] керуючи автомобілем DAEWOO LANOS, державний номер [NUMBER] , проїзжаючи нерегульоване перехрестя рівнозначних доріг, не надав перевагу у русі автомобілю ВАЗ 210700-20, державний номер [NUMBER] , який наближався з правої сторони, внаслідок чого автомобіль ВАЗ 210700-20 скоїв зіткнення з автомобілем DAEWOO LANOS, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 листопада 2020 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень та стягнуто судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп. Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2021 року постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 листопада 2020 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП скасовано, провадження по справі закрито на підставі п.1 ч.1ст.247 КУпАП за відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади. Такий висновок міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 р., справа № 569/1799/16-ц). В даному випадку суд вважає доведеним, що відносно позивача мало місце неналежне провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, за результатами якого на нього було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Цей факт встановлений постановою Запорізького апеляційного суду від 19.03.2021 року, тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в межах розгляду даної цивільної справи, яка фактично стосується цивільно-правових наслідків неналежних дій. Зазначеним судовим рішенням було встановлено, що фактичні обставини справи та наявні в матеріалах дані, безперечно не доводили винуватість [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, а тому потребували залучення фахівця в галузі автотехніки для з`ясування усіх обставин справи. Отже, вказаним судовим рішенням встановлено факт відсутності належних та достатніх доказів наявності в діях [PERSON] порушень ПДР України, і як наслідок - наявності складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що, в свою чергу, безумовно свідчить про наявність у [PERSON] душевних страждань внаслідок дій посадових осіб державного органу, тобто наявність моральної шкоди, і є підставою для її відшкодування державою. Доводи представників відповідачів про недоведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди суд відхиляє через вищевикладене. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд відповідно до ст. 23 ЦК України враховує характер правопорушення, глибину та тривалість душевних страждань позивача, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого порушеного права. Зокрема, що відносно позивача мало місце неналежне здійснення адміністративного провадження та накладання адміністративного стягнення. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством, глибини страждань позивача та наскільки були порушені його нормальні життєві зв`язків, які зусилля ним були застосовані для відновлення цих зв`язків та для організації свого життя, а тому суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 41500,00 грн. підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Строк тривалості провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності становить 5 місяців 2 дні - з 17 жовтня 2020 року по 19 березня 2021 року. Суд вважає доведеним позивачем факт наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення. Разом тим визначаючи розмір моральної шкоди виходячи з положень частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд звертає увагу на те, що вказаною нормою права встановлений порядок визначення розміру моральної шкоди виходячи з часу перебування особи під слідством чи судом, що не є тотожним тривалості провадження у справі про адміністративне правопорушення, тому твердження представника позивача адвоката Ганчевої М.А. про визначення розміру моральної шкоди виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом є помилковим і таким, що не відповідає вимогам розумності та справедливості. Враховуючи загальні засади розумності, справедливості, пропорційності, а також глибину страждань позивача, тривалість провадження у справі про адміністративне правопорушення, яке здійснювалось понад 5 місяців, необхідність зміни нормального життєвого стану та витрачання часу на відновлення прав, суд вважає, що достатнім та справедливим розміром грошової компенсації моральної шкоди є 5000.00грн. При цьому суд також враховує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Вирішуючи спір в частині відшкодування витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що під час розгляду справи про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності правову допомогу в Бердянському міськрайонному суді та Запорізькому апеляційному суді надавала адвокат Ганчева М.А. ( справі № 310/7629/20), що підтверджується постановою Бердянського міськрайонного суду від 02.11.2020 року та постановою Запорізького апеляційного суду від 19.03.2021 року. Так, на підставі договору про надання правової допомоги від 21.10.2020 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Ганчевою М.А., позивачем були надані: акт виконаних робіт №1/21102020 від 21.10.2020 року, прибутковий касовий ордер №1/21102020 від 21.10.2020 року, акт виконаних робіт №1/02112020 від 02.11.2020 року, прибутковий касовий ордер №1/02112020 від 03.11.2020 року, акт виконаних робіт №2/02112020 від 02.11.2020 року, прибутковий касовий ордер №1/02112020 від 05.11.2020 року, акт виконаних робіт №1/19032021 від 19.03.2021 року, прибутковий касовий ордер №1/19032021 від 26.03.2021 року, на загальну суму 10100 грн. Оскільки чинний Кодекс України про адміністративні правопорушення не врегульовує порядку відшкодування понесених особою витрат на правову допомогу, відтак вказані витрати у зв`язку із встановленням факту незаконного притягнення позивача до відповідальності, на думку суду, підлягають стягненню у даному цивільному провадженні. З цих же підстав, вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу в справі про притягнення до адміністративної відповідальності, суд доходить висновку про стягнення на користь позивача 5000 грн . При цьому суд враховує практику Верховного Суду, викладену в постанові від 16.04.2020 по справі № 727/4597/19, по якій Верховний Суд зазначає, що, відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн, витрачені позивачем на захист по справі про адміністративне правопорушення від звинувачення про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг у Бердянському міськрайонному суді, Запорізькому апеляційному суду в режимі відео конференції, зокрема, затраченим часом на підготовку до судових засідань та участь в судових засіданнях, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з Державного бюджету України на користь [PERSON] підлягають стягненню 5000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених ним по справі про адміністративне правопорушення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: partial