Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

Адвокат Бурдужа А.В., яка діяла від імені та в інтересах [PERSON] , звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи - батька заявниці [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що [PERSON] помер [INFO] у м. Макіївка, Донецької області, та був похований у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Заявниці були видані лікарське свідоцтво про смерть з довідкою про причину смерті, а також свідоцтво про смерть останнього, при цьому у зв`язку з тим, що вищевказані документи видані закладом охорони здоров`я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті Покровським районним відділом ДРАЦС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) заявниці відмовлено, тому підтвердити смерть свого батька у встановленому законом порядку [PERSON] позбавлена можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для останньої юридичне значення, просила встановити факт смерті особи в певний час. У судовому засіданні представник заявниці [PERSON] підтримала заяву, просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Покровського районного відділу ДРАЦС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у судове засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заявниця [PERSON] народилась [INFO] у м. Макіївка Донецької області, згідно паспорту громадянки України зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11 вересня 1974 року батьком заявниці [PERSON] є [PERSON] (а.с.14). 18 червня 1999 року та 10 грудня 2019 року заявниця двічі вступала у шлюб із громадянами [PERSON] та [PERSON] відповідно, та обрала прізвище другого чоловіка « [PERSON] », що підтверджується відповідними документами: Довідкою Міського відділу РАСЦ м. Макіївки від 09.06.2008 року № 529-06/90 про реєстрацію шлюбу із [PERSON] , копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 20.09.2005 року; копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10 грудня 2019 року, виданого Покровським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області (а.с.15-17) . Батько заявниці [PERSON] , який народився [INFO] у с.Мармижи , Курчатовського району Курської області, та був зареєстрований за адресою разом із донькою у м. Макіївка, - помер [INFO] за вищевказаним постійним місцем проживання, в зв`язку з чим видано лікарське свідоцтво про смерть з довідкою про причину смерті № 1209 від 09.07.2020 року. Причиною смерті [PERSON] зазначені «Гостра серцева недостатність. Хронічна ішемічна хвороба серця, постінфарктний кардіосклероз». Також заявницею одержано свідоцтво про смерть батька від 10.07.2020 року № [NUMBER] , видане міським відділом ЗАГС м. Макіївки (а.с.11-12,18-20). При цьому, перелічені документи про смерть [PERSON] видані закладом охорони здоров`я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, тобто є недійсними та не створюють юридичних наслідків. Покровським районним відділом ДРАЦС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за вих. № 1199/20.21-56 від 10.08.2020 року представнику заявниці відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті батька, оскільки пред`явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством (а.с.28). Судом також оглянуті надані заявницею на підтвердження заявлених вимог Договір-замовлення на організацію та проведення поховання [PERSON] на кладовищі Кірова м.Макіївки від 10.07.2020 року з актом приймання-передачі наданих послуг та квитанціями про їх оплату, а також фотознімки місця поховання із відповідною табличкою на якій зазначені прізвище, ім`я та по-батькові похованого: « [PERSON] », а також дати народження та смерті останнього: [INFO] » (а.с.21-27). Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово неконтрольованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу вимог ч.ч.1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово неконтрольованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті [PERSON] , [INFO] , що мав місце [INFO] у м. Макіївка, Донецької області, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявника та іншим шляхом встановити цей факт неможливо. Тому, суд вважає за необхідне задовольнити заяву.

Outcome: approved