Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей по Індустріальному району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Позов мотивований тим, що [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу відповідач не спілкується з дитиною, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться процесом навчанням дитини, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток, як складову виховання. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та стягнути на її користь сплачений нею судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на позові наполягає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив не подав, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, рекомендованими поштовими відправленнями з повідомленням, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, в порядку статей 280, 281 ЦПК України. Представник третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомлені. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено під час розгляду справи, згідно свідоцтва про народження, виданого повторно 15 серпня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації народжень 02 серпня 2005 року зроблено відповідний запис № 83 (а.с. 10). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 30 липня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний запис № 51 від 30 липня 2008 року (а.с. 11). Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 08 жовтня 2007 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . (а.с. 12). Згідно повідомлення старшого державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 16.04.2018 року за № 19353 на ім`я [PERSON] , у правоохоронних органів відсутні правові підстави розпочинати кримінальне провадження за повідомленням державного виконавця про притягнення боржника [PERSON] , [INFO] , до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КК України (а.с. 13). Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції від 15.11.2011 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-721 від 08.10.2007 року про стягнення з [PERSON] аліментів закінчено. Заборгованість станом на 01.11.2011 року складала 15438,95 грн. (а.с. 15). Вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 15 березня 2012 року [PERSON] визнано винним у вчинені злочину передбаченого ч. 2 ст. 164 КК України та призначено покарання у вигляді двох років обмеження волі. Відповідно до ст. 71 КК України, шляхом повного складання призначеного покарання з покаранням, призначеним за вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2010 року [PERSON] остаточно призначено покарання у вигляді трьох років обмеження волі (а.с. 16-17). Приписами ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, а передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог п. 2 частини 1 статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 своєї постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Судом встановлено, що відповідач вихованням дитини не займається, коштів на її утримання не надає. Характер поведінки відповідача, його особистості та інші конкретні обставини вимагають позбавлення батьківських прав і не свідчать про наявність підстав збереження батьківських прав з відмовою в позові і попередженням відповідача про необхідність зміни його ставлення до виховання дитини; відсутні підстави для надання переваги інтересам відповідача, а не дитини, яка саме в цей час, з урахуванням віку, потребує захисту своїх прав. Головною метою позбавлення батьківських прав при вирішенні цієї справи, суд вважає захист саме інтересів дитини і стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов`язків, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини, і водночас, санкція за протиправну винну поведінку. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно ч.1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, позбавлення відповідача батьківських прав на даний момент, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, враховуючи свідоме нехтування батьком своїми батьківськими обов`язками, що знайшло підтвердження у судовому засіданні, на думку суду є єдиним можливим засобом забезпечення дитини спокійного життя, гармонічного виховання в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, як того вимагає ст. 150 СК України. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що [PERSON] маючи можливість виконувати свої обов`язки відносно своєї дитини, не вчиняє відповідних дій, свідомо ухиляється від виконання обов`язків по вихованню дитини, а саме: не проявляє до неї ніякої батьківської турботи, не займається її вихованням, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на її утримання, що підтверджує ухилення відповідача від виконання обов`язків, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги. При цьому застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також враховує, що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, він має право бути поновленим у батьківських правах відносно своєї дитини відповідно до положень ст. 169 СК України. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved