Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], з послідуючим зняттям вказаних осіб з реєстраційного обліку в квартирі за вказаною адресою, що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що позивач є власником квартири [ADDRESS] що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру від 03 листопада 1999 року. В 2011 році, за згодою позивача, у квартирі були зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], племінники позивача, які є громадянами Російської Федерації, іншого житла на території України не мали, маючи намір працевлаштуватись відповідачам необхідна була реєстрація. Відповідачі протягом не тривалого часу мешкали в квартирі позивача, знайшовши постійне місце роботи винаймали окреме житло, а через рік повернулись до Російської Федерації, обидва працюють та постійно проживають в м. Москва. Зважаючи на те, що відповідачі зареєстровані в квартирі позивача, нарахування за житлово-комунальні послуги проводиться з урахуванням відповідачів, при цьому всі обов'язки по утриманню житла вимушена нести позивач, як власник житла, оскільки відповідачі не сплачують за житлово-комунальні послуги, не несуть інших витрат на утримання житла, що спонукало позивача звернутись за захистом своїх інтересів до суду шляхом пред'явлення позову про визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], оскільки відповідачі більше одного року не проживають в цій квартирі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою вказаною у позовній заяві, відповідачі направили на адресу суду заяви про визнання позову разом з клопотанням про розгляд справи у їх відсутність. (а.с. 50-51) Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні, підтвердив, що з 2012 року відповідачі [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані в квартирі [ADDRESS], власником якої є позивач, в цій квартирі не проживають, на даний час постійно проживають та працюють у м. Москва Російської Федерації. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що за її особистим проханням позивач, яка є власником квартири [ADDRESS], зареєструвала у цій квартирі її двох синів - [PERSON] та [PERSON], відповідачів у справі, прописка була необхідна їм для працевлаштування в місті Києві. Однак, в 2013 році відповідачі вирішили повернутись до Російської Федерації, оскільки найшли роботу в м. Москва, з цього часу у квартирі позивача не проживають, за житлово-комунальні послуги не сплачують, що створює незручності позивачу, яка самостійно несе тягар утримання житла та сплачує за житлово-комунальні послуги з урахуванням відповідачів. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Уповноважений представник третьої особи - Дніпровського районного відділу Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України, в судове засідання не з'явився, третя особа подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності їх уповноважених представників. Заслухавши пояснення позивача, третіх осіб [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру від 03 листопада 1999 року, видане на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 27 жовтня 1999 року за №926-С. (а.с.7) Відповідно до відомостей, викладених у довідці Житлово-будівельного кооперативу «Економіст» (форма №3) від 23 квітня 2015 року (вих. №15), в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (з 1974 року), [PERSON] (з 2004 року); [PERSON] (з 2011 року); [PERSON] (з 2011 року); [PERSON] (з 2012 року); [PERSON] (з 2012 року). (а.с.6) Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що з 2012 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі [ADDRESS], власником якої є позивач, особисті речі відповідачів у квартирі відсутні, наміру проживати в спірній квартирі відповідачі не мають, за комунальні послуги не сплачують та не несуть інших витрат по утриманню житла, ці обставини визнані відповідачами в межах даного спору шляхом подання заяв про визнання позову, які долучено до матеріалів справи, а обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню, як це передбачено ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки як доведено в суді відповідачі більше року у квартирі не проживають, за комунальні послуги не сплачують, наміру вселятись до спірної квартири не мають, тому з урахуванням ч.4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення, суд визнає [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. В порядку ст. 217 Цивільного процесуального кодексу України, суд задовольняючи позов, в порядку виконання рішення суду покладає виконання цього рішення в частині зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], на Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві. Враховуючи наведене та

Outcome: approved