Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

[PERSON]., з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] кошти в сумі 408757,44 грн., яка складається з інфляційних втрат за період з лютого 2010 р. по жовтень 2013 р. включно в розмірі 40929,73 грн., 3 % річних за цей же період у розмірі 32773,32 грн., процентів за користування грошима в розмірі облікової ставки НБУ за вказаний період в розмірі 165270,79 грн. та завданих йому збитків у розмірі 169783,60 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] позичив відповідачеві: 02.07.2007 р. - 18000 доларів США та 46000 грн., які останній зобов»язувався повернути до 30.07.2007 р., але повернув лише суму еквівалентну 6000 доларів США; в подальшому він знову позичив [PERSON] суму в гривнях, еквівалентну 9000 доларів США та 45000 грн., які він зобов»язувався повернути до 01.11.2007 р., але не повернув. Заборговані позивачеві кошти на загальну суму 259155,40 грн. стягнуті на користь [PERSON] за рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09.02.2010 р. Однак відповідач не сплатив борг і за рішенням суду, тому відповідач має сплатити позивачеві за період з часу набрання законної сили рішенням суду інфляційні втрати, 3% річних, проценти за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ України. Окрім цього, у зв»язку з невиконанням зобов»язання відповідачем позивач вимушений був взяти в банку кредит, в результаті чого поніс збитки у вказаному в позові розмірі на сплату процентів за користування кредитними коштами. В судовому засіданні [PERSON]. вимоги підтримав. Представник відповідача [PERSON] заперечує проти задоволення позову у зв»язку з пропуском трьохрічного строку позовної давності, який просив застосувати. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що ДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ 24.05.2012 р. повернула [PERSON] без виконання виконавчий лист на виконання зазначеного в позові рішення суду. Повторно він міг пред»явити його до примусового виконання протягом року, тобто до 24.05.2013 р. На час пред»явлення позову до суду в грудні 2013 р. закінчився строк для примусового виконання за основним зобов»язанням, тому не можуть бути задоволені і зобов»язання, які з нього випливають: стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та процентів за користування коштами. Правильність та законність нарахування вказаних сум не заперечував. Відшкодування збитків в договорі позики не передбачено, тому вони не можуть бути стягнуті. З письмових доказів, які маються в матеріалах справи встановлено такі обставини. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09.02.2010 р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договорами позики в розмірі 259155,40 грн. та витрати на оплату збору з інформаційно-технічного забезпечення справи в розмірі 120 грн. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 31.05.2010 р. скасоване рішення суду першої інстанції та ухвалене нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17.11.2010 р. рішення апеляційного суду від 31.05.2010 р. скасовано, а рішення Бориспільського міськрайонного суду від 09.02.2010 р. залишене в силі. На виконання вказаного судового рішення [PERSON] 22.12.2010 р. видано виконавчий лист, який він подав для примусового виконання до відділу ДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ. Виконавчий лист повернуто стягувачеві 24.05.2012 р. у зв»язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення. Стягнення коштів за вказаним виконавчим документом не проводилося. Вказані обставини вбачаються з копії постанови головного державного виконавця Шило Л.В. про повернення виконавчого документа стягувачеві від 24.05.2012 р. та повідомлення начальника відділу ДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ Соколова Г.О. від 27.01.2014 р., вих. № 566. Згідно з наведеним в позові розрахунком сума інфляційних втрат позивача, пов»язаних з невчасним виконанням зобов»язань за договорами позики нарахована за період з лютого 2010 року по жовтень 2010 року включно (45 місяців) шляхом множення суми боргу на індекс інфляції, і за цей період становить 40929,73 грн. Щомісячна сума 3% річних визначена шляхом множення проіндексованої на індекс інфляції суми боргу на 0,25 (3:12) і становить за 45 місяців 32773,32 грн. Сума процентів за користування коштами визначена виходячи з облікової ставки Національного банку України і за 45 місяців становить 165270,79 грн. На підтвердження заподіяних позивачеві невчасним виконанням договорів позики збитків надано два кредитні договори: № 12/35-К-09 від 25.09.2009 р. та № 12/168-К-10 від 21.09.2010 р., які [PERSON] уклав з ПАТ «Комерційний банк «СОЮЗ», та згідно з якими він отримав кредит в цьому банку відповідно на 120000 грн. та 300000 грн. Сума сплачених [PERSON] процентів за користування кредитними коштами становить відповідно 34975,78 грн. та 184368,54 грн. Існуючі між сторонами правовідносини регулюються ст.ст.257,258,267,599,623,625, 1048 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження» в редакції, яка була чинною на час набрання судовим рішенням законної сили. Відповідно до положень ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Договір позики вважається безпроцентним, якщо; 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п»ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов»язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однієї із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Судом встановлено, що обидва договори позики між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладені фізичними особами і не пов»язані із здійсненням підприємницької діяльності; кожен з договорів укладений на суму, яка перевищує п»ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, який в 2007 році становив 200 грн. Таким чином позикодавець [PERSON] мав право на одержання від позичальника [PERSON] процентів у розмірі облікової ставки НБУ, оскільки в договорах позики їх розмір не визначений. Судом встановлено, що відповідач прострочив виконання грошового зобов»язання (договорів позики) та не виконав умов про повернення боргу навіть після ухвалення судового рішення про їх стягнення. Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов»язання припиняються з підстав, передбачених договором або законом. Такі підстави зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК України. Зокрема, відповідно до ст.599 ЦК України зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов»язання він має сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, та три проценти річних З приводу заперечення позову представником відповідача з підстав закінчення строків позовної давності суд вважає їх необґрунтованими, виходячи з такого. Законом України № 2677-У1 від 04.11.2010 р. викладено в новій редакції Закон України «Про виконавче провадження». Згідно з перехідними положеннями даний закон набуває чинності через 90 днів з дня його опублікування. Виходячи з того, що цей закон було опубліковано в газеті «Голос України» 08.12.2010 р., він набув чинності з 07.03.2011 р. На час набуття законної сили рішенням Бориспільського міськрайонного суду - 17.11.2010 р. був чинним ЗУ «Про виконавче провадження» в попередній редакції, відповідно до ст.21 якого виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред»явлені до виконання протягом трьох років. Таким чином строк для пред»явлення до виконання виданого [PERSON] виконавчого листа починається з 18.11.2010 р. і становить три роки. Згідно зі ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» у зазначеній редакції строки пред»явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, пред»явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред»явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв»язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред»явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу. Аналогічні положення щодо переривання строку пред»явлення виконавчого документа до виконання відображені і в ст.23 ЗУ «Про виконавче провадження» і в нині діючій редакції. Таким чином суд дійшов до висновку, що строк для пред»явлення до виконання виконавчого документа не закінчився і триває до 24.05.2015 р. Отже підстав вважати, що строк позовної давності за основним зобов»язанням закінчився, немає. Таким чином [PERSON] має право на стягнення в боржника сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Перевіривши зроблений позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд визнає його таким, що відповідає нормам чинного законодавства. Інфляційні втрати підлягають стягненню за весь період прострочення на загальну суму 40929,73 грн. Нараховані позивачем три проценти річних підлягають стягненню в межах загального строку позовної давності, який, з урахуванням часу звернення з позовом до суду (08.12.2013 р.) обчислюється з 08.12.2010 р. Сума, яка підлягає до стягнення за період з 08.12.2010 р. по 31.10.2013 р. становить 25707,51 грн. (32773,32 - (447,99+666,14+666,14+666,14+666,14 +666,14 +674,13+693,68 +697,12+699,24+522,95). Відповідно до частин першої та другої ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов»язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов»язання, доказується кредитором. Суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено тих обставин, що укладення ним кредитних договорів пов»язане з порушенням відповідачем зобов»язань за договорами позики, тому в цій частині позовні вимоги вважає недоведеними і приходить до висновку про відмову у їх задоволенні. Таким чином суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме: в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами на суму 165270,79 грн., інфляційних втрат на суму 40929,73 грн. та трьох процентів річних на суму 25707,51 грн., а разом - 231908,03 грн. Виходячи з визначеної позивачем ціни позову, позовні вимоги задоволено на суму, яка становить 56,73 % (231908,03х100:408757,44). Судові витрати в частині задоволених позовних вимог підлягають стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 1952,08 грн. (3441х56,73:100). Оскільки [PERSON] є інвалідом другої групи і відповідно до п.9 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судові витрати в цій частині відносяться на рахунок держави. На підставі ст.ст.257,258,267,599,623,625,1048 ЦК України, ст.21,22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка була чинною до внесення змін, передбачених ЗУ № 2677-У1 від 04.11.2010 р.,

Outcome: partial