Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (надалі за текстом - третя особа), з урахуванням уточнень позовних вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення. На обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначав, що 20.02.2010 року із відповідачем було укладено шлюб. 31.03.2011 року відповідно до договору купівлі - продажу позивач продав відповідачу квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 45,20 кв.м., яка складається з 2 двох жилих кімнат. 15.10.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Відповідач не визнає права позивача на частину квартири, яка була придбана в період зареєстрованого шлюбу, більше того забороняє користуватися квартирою. Добровільно поділити майно, що є спільною сумісною власністю не бажає. Відповідач без згоди позивача здає в оренду спірну квартиру. У зв'язку з порушеним своїх прав, позивач звернувся за захистом порушеного права до суду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з тих же підстав, що викладені у позові та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, в задоволенні позову просив відмовити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, покази свідка [PERSON], з'ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом, 20.02.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 20.02.2010 року, серія [NUMBER] актовий запис № 62, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 6). Від даного шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження від 14.07.2011 року, серія [NUMBER], актовий запис № 2291, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 7). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15.10.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с. 8). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 31.03.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 45,20 кв.м., яка складається з 2 двох жилих кімнат, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 764, що не заперечувалось сторонами (а.с. 9 - 11). Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до п. 3 вказаного договору сторони оцінили квартиру в 49 357 грн. Згідно п. 6 вказаного договору на момент підписання договору покупець повністю сплатив ціну квартири визначену в п. 3 цього договору. Продавець не має жодних фінансових та/або майнових претензій до покупця у зв'язку їх виконанням зобов'язань за цим договором. У відповідності до п. 7 цього договору, згода колишньої дружини продавця - позивача на укладання договору купівлі - продажу цієї квартири викладена в заяві від 23.12.2010 року, на який засвідчено її підпис приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1683. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. ст. 6, 627 ЦК України у цивільних правовідносинах проголошений принцип свободи договору в сулу якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з у рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Договір купівлі - продажу квартири був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1 - 6 ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що договір купівлі - продажу квартири був підписаний двома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує і визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту і угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому, відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. У разі коли після укладення угоди набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють договірні відносини, ніж ті, що діяли в момент укладення угоди, сторони вправі керуватися умовами договору, а не цим нормативним актом, якщо останній не має зворотної сили. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7 - 8 Постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. До суду, доказів визнання у встановленому законом порядку, недійсним правочину - договору купівлі - продажу квартири, сторонами надано не було. Покази свідка [PERSON] щодо спільного проживання позивача та відповідача та ведення останніми спільного господарства висновків суду щодо відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності на ? частину квартири та поділ майна, що є спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення, не змінює. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак, згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed