Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

Акціонерне товариство КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. [PERSON] звернулася із зустрічною позовною заявою до Акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання договору недійсним. Ухвалою Голопристанського районного суду від 11.12.2018 прийнято зустрічну позовну заву та об`єднано в одне провадження із позовом Акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості. У позовній заяві представник позивача за первісним позовом зазначив, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 01.04.2011 року було укладено договір заяву № б/н з метою отримання банківських послуг, згідно якої відповідач отримала кредит у розмірі 20 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Також, вона підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Оскільки відповідач кредитні зобов`язання належним чином не виконує, утворилася заборгованість, яку позивач просив стягнути з [PERSON] на користь банку у загальному розмірі 73079,10 грн., що складається з наступного: 1776,45 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 39281,96 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 28064,54 - нарахована пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3456,15 грн. - штраф (процентна складова), а також судові витрати по справі у розмірі 1762 грн. У зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначила, що вона дійсно 01.04.2011 року, маючи потребу у грошових коштах в споживчих цілях, звернулася до відповідача за наданням банківських послуг, за який добросовісно розраховувалась із банком за отриманий кредит, навіть із переплатою. Однак, з незрозумілих причин, чим більше погашала, тим більше збільшувався її борг, що не має бути. Вважає, що, укладений між нею і відповідачем договір у формі анкети-заяви від 01.04.2011, на який представник банку посилається у своєму позові, не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: суперечить ст. 638 ЦК України, яка визначає, що договором є угода, вчинена у належній формі і у якій сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. Зазначає, що відповідно до ч.2 ст.11 Закону України від 12.05.1991 № 1023 «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Зазначені умови, відповідно до п.п.3.2, 3.4 Розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України №168 від 10.05.2007, є обов`язковими. Вказує, що оскільки підписаний нею кредитний договір у формі анкети-заяви не містить зазначених умов, це є підставою для визнання його недійсним. Крім того, стверджує, що в порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону №1023 відповідач не надав їй як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, яка надається перед укладенням кредитного договору. Таким чином, її право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну послугу було обмежено, що відповідно до п.5 ч. 1 ст.21 Закону №1023 є порушенням її прав споживача, і також підставою для визнання договору недійсним. Аналогічною підставою для скасування договору вважає той факт, що всупереч вимогам ч. 5 ст.11, ст. 18 Закону №1023 та принципу добросовісності виконавець послуг (банк) включив у договір зі споживачем умови, які є несправедливими, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Підтвердженням зазначеного дисбалансу є розмір позовних вимог до неї: на отримані нею в кредит 20 000 грн. відповідачем нараховано до стягнення 73079.10 грн., і це при тому, що вона регулярно щомісяця погашала кредит і на даний час вже виплатила банку 86777,63 грн. Незрозумілим та непрозорим є зарахування відсотків та тіла кредиту, невідомо які суми і на які рахунки зараховувались, що також є несправедливим, оскільки дає можливість банку проводити зарахування на свій розсуд. Такі умови, ставлять її як споживача в тяжке, несправедливе становище в договірних зобов`язаннях та свідчать про недобросовісність відповідача, намаганні загнати її в пожиттєву боргову кабалу. Також, несправедливим є відсутність у договорі відповідальності кредитора і подвійне нарахування неустойки. У відзиві на зустрічну позовну заяву представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказала, що відповідно до ст. ст. 207, 639 ЦК України, договір вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному чи декількох документах. Законом не забороняється застосовувати телетайпний, електронний чи інший вид засобів зв`язку для обміну такими документами. Договір вважається укладеним у певній формі з моменту надання контрагенту такої форми, а тому відповідно до ст. 634 ЦК України між банком та [PERSON] було укладено договір приєднання. Складовими договору є анкета-заява, Тарифи, а також Умови та правила, з якими погодилась позичальниця поставивши підпис у відповідному полі анкети-заяви. Тому, на думку представника банку, між сторонами договору досягнуто всіх істотних умов у належній формі. У відзиві також наведено формули розрахунку процентів за користування кредитом. Щодо посилань [PERSON] на ненадання повної інформації про умови кредитування, представник банку вважає їх безпідставними, оскільки відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними у виборі умов договору та виборі контрагента. Оскільки сторони досягли згоди щодо всіх умов договору, які вони вважали прийнятими, а позичальницею не доведено, що вона не могла ознайомитися з цими умовами, то підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні. Також зауважила, що ЗУ «Про захист прав споживачів» не застосовується до даних правовідносин, оскільки споживчим кредитуванням є надання кредиту для придбання товарів, натомість між сторонами було укладено договір про надання банківських послуг зі встановленням кредитного ліміту на картковому рахунку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]. за первісним позовом підтримала заявлені позовні вимоги із підстав, зазначених у позові та просила відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . З посиланням на норми статей 634, 639, 207 ЦК України, представник позивача за первісним позовом зазначила, що зміст кредитного договору зафіксовано у декількох документах в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Тобто між Банком та Позичальником укладався договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином, не суперечить діючому законодавству України. Між сторонами були здійсненні всі необхідні дії задля виникнення, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України вказують на вчинення двостороннього кредитного договору, складовим якого виступають Заяви, Умови, правила та Тарифи, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві. Тарифи - розмір винагороди за послуги Банку; є невід`ємною частиною Договору, які можуть змінюватись і доповнюватись, про що власник картки повідомляється відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали заявлені зустрічні позовні вимоги і просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові та визнати недійсним кредитний договір у вигляді заяви-анкети від 01.04.2011, у задоволенні первісного позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - відмовити повністю. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом було встановлено та визнано сторонами, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 01.04.2011 року було укладено договір у формі Анкети-заяви № б/н з метою отримання банківських послуг, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 20 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. У відповідності до розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «ПРИВАТБАНК», [PERSON] регулярно протягом 2013-2018 років вносила чергові платежі на погашення заборгованості, про що остання також зазначає у зустрічному позові. Згідно з даним розрахунком, відповідач станом на 25.09.2018 має заборгованість за кредитом у загальному розмірі 73079,10 грн., що складається з :1776,45 грн. - тіла кредиту, 39281,96 грн. - нарахованих відсотків за користування кредитом, 28064,54 грн. - пеня, 500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 3 456, 15 грн. - штраф (процентна складова). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч.1 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Таким чином, зі змісту вказаних норм вбачається, що у разі порушення позичальником умов кредитного договору він повинен повернути кредиторові отриманий у користування кредит з нарахованими відсотками, а також відшкодувати кредиторові завдані збитки. Умови вчинення договорів визначені Главою 52 ЦК України. Так, за змістом ст. ст. 626-627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Стаття 634 ЦК України визначає, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. (стаття 638 ЦК України). Стаття 639 ЦК України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Таким чином, законодавець визначив, що для укладення кредитного договору між юридичною та фізичною особою сторони мають у письмовій формі (в тому числі за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем) досягти згоди щодо розміру кредиту, розміру і порядку нарахування процентів за його користування, строків користування кредитом та його повернення. Недосягнення такої згоди, як і недотримання вимог щодо форми, означає відсутність кредитного договору як повноцінного правочину. Вираженням згоди сторони з умовами договору є позначення, за яким можна ідентифікувати сторону договору і яке виражає її волевиявлення, зокрема підпис особи. Сторонами було укладено договір з надання банківських послуг у письмовій формі, який складається з Анкети-заяви б.н. від 01.04.2011, що містить у собі анкетні данні позичальника і бажану суму кредитного ліміту; Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які визначають порядок користування банківською картою, строк дії договору, відповідальність сторін за порушення договору; а також Тарифів банку, якими визначено процентну ставку за користування кредитом, порядок і строки внесення щомісячних платежів, розміри пені. Вказані документи існують у таких формах: Анкета-заява складена у письмовій формі, підписана [PERSON] та приєднана до її банківської справи; Умови та правила надання банківських послуг містяться на сайті банку в електронній формі за Веб-адресою: https://privatbank.ua/terms/, Тарифи банку надані суду у простій друкованій формі окремо від анкети-заяви без підпису сторін договору. Таким чином, перелічені складові вищевказаного договору існують окремо один від одного, не поєднані фізично у спосіб, який би дав можливість пересвідчитись, що при укладанні договору Умови та правила а також Тарифи були саме такими, які надані суду разом з позовом (їх не зшито, не скріплено печаткою установи та підписами сторін тощо). Анкета-заява містить підпис [PERSON] у графі, де клієнт погоджується з тим, що Умови та правила надання банківських послуг а також Тарифи є невід`ємною складовою кредитного договору. Натомість ані Тарифи, ані Умови не містять на собі підпису відповідачки як її вільного і свідомого волевиявлення щодо погодження істотних умов кредитного договору. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Як визначено ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, зважаючи на зазначене вище, суд вважає, що надані банком Умови та правила надання банківських послуг а також Тарифи не є достовірними доказами обставин, на які посилається АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові, оскільки не містять підпису клієнта і тим самим не дають суду змоги дійти висновку, що вказані Умови і Тарифи дійсно є складовими договору, який укладено між сторонами по справі 01.04.2011 у формі Анкети-заяви і що саме з цими документами ознайомлена і згодна [PERSON] . Крім того, за правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин , суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При вирішенні даного спору суд також враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 03.07.2019 справа №342/180/17. Так, Верховний Суд зазначає, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з 2011 року до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81). Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Отже, суд з урахуванням вищевказаних положень законодавства та висновків ВПВС вважає, що укладений між позивачем і відповідачем кредитний договір у формі анкети-заяви не містить істотних умов щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами, порядку їх сплати, терміну дії договору і строку повернення кредиту, а також щодо неустойки. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи не містять підпису відповідача, а тому не є належним доказом того, що [PERSON] під час укладання кредитного договору була ознайомлена і згідна з даними Умовами і Тарифами. Відтак, оскільки [PERSON] не визнає вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і оспорює дійсність договору, а з боку банку наявні порушення законодавства при його укладенні, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості по відсоткам за користування кредитом, пенею і штрафами не підлягають задоволенню. Разом з тим, оскільки фактично отримані [PERSON] у позику (кредит) кошти від банку мають бути повернуті відповідно до положень ст. 1046 ЦК України. Також, на підставі ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають стягненню понесені судові витрати, пропорційно до задоволених позовних вимог. Що стосується зустрічного позову [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, то суд не знаходить підстав для їх задоволення у зв`язку з наступним. [PERSON] у зустрічній позовній заяві посилається на недотримання банком положень закону щодо надання споживачеві повної інформації про правила кредитування, а також на застосування до неї несправедливих і надмірно обтяжливих умов кредитування як підставу для визнання недійсності договору. Зазначає, що дійсно укладала договір про надання банківських послуг з метою отримання кредитних коштів і добросовісно розраховувалась за отриманий кредит, навіть із переплатою, проте з невідомих причини її борг непомірно зростав. Вважає незрозумілим і непрозорим нарахування відсотків та інших платежів. Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у відзиві на зустрічну позовну заяву, зокрема просить відмовити у задоволенні позовних вимог та посилається на сплив строку позовної давності, оскільки вважає, що [PERSON] з моменту укладення договору, тобто з 01.04.2011 року була обізнана щодо умов кредитного договору і тому саме з цього часу дізналася про порушення своїх прав. Оскільки [PERSON] та її представник не заперечували проти згаданих тверджень представника позивача, а також не зазначили дати, з якої [PERSON] дізналася про порушення своїх прав, не надали доказів щодо цієї обставини, беручи до уваги тривале (понад 7 років) здійснення нею внесків на погашення кредитної заборгованості та виплачену банківській установі суму в 86777,63 грн., суд за відсутності інших даних приймає до уваги позицію банку та вважає, що [PERSON] була обізнана щодо порушення своїх прав з 01.04.2011 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України). У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, оскільки трирічний строк позовної давності з моменту укладення кредитного договору сплив 02.04.2015 року, а [PERSON] не заявлялося клопотання про його поновлення, суд вважає, що її зустрічні позовні вимоги до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не підлягають задоволенню. Крім того, суд враховує, що [PERSON] протягом більш ніж семи років користувалася кредитними коштами, сплачувала грошові внески на погашення чергових платежів за кредитом, не зверталася до суду з позовом про визнання договору чи частини його умов недійсними, тобто своїми діями визнавала наявність кредитної заборгованості за договором у тому розмірі, який встановлювався за розрахунками АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Таким чином, посилання [PERSON] на порушення її прав споживача не узгоджуються з її діями, які свідчать про визнання нею кредитного договору.

Outcome: partial