Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася з цим позовом до суду, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки, площею 2,53 га, розташованої на території Заводівської сільської ради Березівського району Одеській області, яка за договором оренди від 12 грудня 2006 року 5 років знаходилась у користування ФГ «Олександр». Однак після спливу строку дії вказаного договору, а саме у 2016 році вона запропонувала голові ФГ «Олександр» про прийняти в оренду на попередніх умовах належної їй земельної ділянки та 25 травня 2016 року склала з ним та підписала відповідний договір, який повинен був пройти державну реєстрацію. Однак, у зв'язку з тим, що відповідач повідомив їй, що ФГ «Олександр» відмовляється від оренди її землі, вона 31 травня 2016 року уклала з ним договір оренди цієї земельної ділянки, який, як їй стало відомо зі слів голови ФГ «Олександр», був зареєстрований раніше ніж попередній договір від 25 травня 2016 року. У зв'язку з тим, що відповідач ввів її в оману, тому просить визнати укладений 31 травня 2016 року договір оренди земельної ділянки, площею 2.53 га, недійсним. [PERSON] позов не визнав повністю і, обгрунтовуючи свої заперечення проти нього, послався на його безпідставність та на те, що він жодним чином не вводив в оману позивачку, яка під час укладання договору вільно виразила своє волевиявлення на встановлення цивільних прав та обов'язків щодо оренди земельної ділянки. Заслухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно ст.ст.125, 126 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Статтею 409 ЦК України передбачається, що власник земельної ділянки зобов'язаний не перешкоджати землекористувачеві у здійсненні його прав. Судом встановлено, що 12 грудня 2006 року між позивачкою та ФГ «Олександр» був укладений на 5 років договір оренди земельної ділянки, площею 2,53 га, строк дії якого сплив 1 грудня 2011 року (а.с.61). Змістом п.2.2 вказаного договору передбачено, що зацікавлена сторона по закінченню строку його дії повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо його подовження його на новий строк не пізніше ніж за 2 місяці до його закінчення. Проте, як свідчить із заяви від 1 серпня 2015 року, позивачка повідомила керівника фермерського господарства [PERSON] про свій намір передати йому в оренду свій пай в розмірі 2,53 га терміном на 7 років (а.с.8). З наведеного убачається, що умови та порядок поновлення договору оренди 12 грудня 2006 року на новий строк контрагентами зазначеного договору порушені. Судом також встановлено, що 31 травня 2017 року між сторонами був укладений договір оренди земельної ділянки, згідно якого відповідач прийняв у платне володіння і користування строком на 10 років з моменту його реєстрації земельну ділянку, площею 2,53 га, належну позивачці на праві приватної власності та розташовану на території Заводівської сільської ради Березівського району Одеській області (а.с.73,96). Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 27 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відповідачеві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Представник позивача в підтвердження своїх доводів щодо предмета позову послався на те, що відповідач нібито повідомив його довірителю [PERSON] про небажання ФГ «Олександр» укладати з нею договір оренди землі. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України). Слід звернути увагу, що обман має місце тоді, коли сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або коли вона замовчує їх існування. За правилами ч.1 ст.57, ч.1 ст.58 та ч.1 ст.60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З наведених норм процесуального закону свідчить, що сторона, а в даному випадку позивачка, на яку покладається тягар доказування, повинна під час розгляду цієї справи обґрунтувати з наданням відповідних належних доказів наявність обставин, що з достовірністю могли б підтвердити предмет її позову. Незважаючи на встановлений нормами процесуального права порядок доказування та не звертаючи увагу на вимоги ст.ст.10,11 ЦПК України, позивачка не довела існування фактів введення її відповідачем в оману та, у зв'язку з цим, не обґрунтувала належним чином підставу й предмет своїх позовних вимог та не надала жодних належних доказів, які могли б мати юридичне значення для вирішення справи відповідно до положень ст.213 ЦПК України. Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року роз'яснив, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. У відповідності до абзацу другого ч.1 ст.218 ЦК України рішення суду у разі заперечення однією із сторін факту вчинення правочину не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. За правилами ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Пленум Верховного Суду України в п.26 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року зазначив, що, виходячи зі змісту ст.59 ЦПК України, та з урахуванням положень ч.1 ст.218 ЦК України, наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму, не може стверджуватися показаннями свідків. Вирішуючи виниклі між сторонами спірні правовідносини у відповідності до положень ст.1 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання укладеного договору оренди землі недійсним є необґрунтованими та такими, що порушують права відповідача, як орендаря щодо користування та володіння земельною ділянкою, посвідчені зареєстрованим відповідно до закону договором оренди землі. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про безпідставність і недоведеність вимог позову.

Outcome: dismissed