Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) в травні 2015 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) про визнання особи такою, що втратила право на проживання та користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS], власником якого він є, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач у справі - його сестра зареєстрована в його будинку, однак фактично не проживає, залишаючись зареєстрованою за цією адресою. Просить суд визнати відповідача такою, що втратила право на проживання та користування вказаним житлом, оскільки вона з 2012 року не проживає за вказаною адресою, не сплачує комунальні платежі, особистих речей не має, проживає за іншою адресою, жодних відомостей про неї не має, відповідач не контактує з ним. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про дату розгляду справи в суді, в заяві до суду просять суд провести засідання за їх відсутності, на позовних вимогах наполягають та не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, двічі в судове засідання не з'явилася, письмових заяв чи клопотань до суду від неї не надійшло. Про причини неявки відповідач суд не повідомила. Суд вважає, що відповідач була належним чином повідомленою про дату, час, та місце розгляду справи в суді, оскільки поштові відправлення за останнім відомим місцем реєстрації її проживання повернулись до суду з відміткою пошти «за закінченням строку зберігання». За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4 -15, 16, 22, 316-319, 321, 322, 379, 381, 383, 386, 391, 405, 810, 815 ЦК України. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 391 ЦК України право власності є непорушним і власник має право вимагати усунення перешкод при здійсненні ним права користуватись та розпоряджатись своїм майном. Правовідносини сторін врегульовані ст. 405 ЦК України, за змістом якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що саме позивач у справі є власником житлового приміщення у будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 квітня 2015 року, (зареєстрованого в реєстрі за № 1-185) та зареєстрованого в Державному реєстрі 14 квітня 2015 року №36254669. Згідно акту - розпорядження від 05 травня 2015 року відповідач у справі зареєстрована за вказаною адресою, однак не проживає за вказаною адресою, її особисті речі в будинку відсутні. Суд приймає до уваги та визнає доведеним той факт, що відповідач дійсно довгий час не проживає в домоволодінні, яке належить позивачу у справі. Суд вважає доведеним, що відповідач по справі дійсно втратила право користуватись житлом та втратила право зайняття нею житлового приміщення у будинку [ADDRESS], що належить позивачу у справі, оскільки саме позивач є його власником і фактично там постійно проживає. Судові витрати суд покладає на відповідача. Враховуючи викладене та

Outcome: approved