Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

[PERSON] (надалі також позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі також відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська прес-група» (скорочена назва ТОВ «УПГ», а надалі також відповідач-2), про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації і відшкодування моральної шкоди. Позивач обґрунтовував позов тим, що 20.10.2015 р. на сайті газети «День», що належить відповідачу-2, була опублікована стаття під заголовком «[PERSON]: «Глухов это моя «АТО». Дана стаття була опублікована у формі інтервю [PERSON] газеті «День». Позивач, вважає, що ця стаття містить неправдиву і негативну інформацію відносно нього, зміст якої зводився до тверджень про те, що позивач при кожній зміні влади в непередбачений законом спосіб втручається та контролює діяльність юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів, втручається в здійснення правосуддя, товаришує з [PERSON] та причетний до його планів по розподілу України, має технічних кандидатів на виборах, перешкоджає Мішелю [PERSON] в організації громадських заходів в установах м. Глухова, приватизував майже всі підприємства в м. Глухові по наданню комунальних послуг, отримав на відкуп за перемогу на президентських виборах від Президента північну Сумщину. Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнень позовних вимог (а.с.145), позивач остаточно просив визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права на повагу до його гідності та честі, недоторканість його ділової репутації, поширену [PERSON] та ТОВ «УПГ» у мережі Інтернет 20.10.2015 р. на сайті газети «День» в статті під назвою «[PERSON]: «Глухов это моя «АТО» наступну інформацію: - «Мэр Глухова вместе со своим патроном [PERSON], с помощью тендеров приватизировали почти все предприятия, предоставляющие коммунальные услуги»; - «Между Порошенко и [PERSON] был заключен договор, по которому Президент дал на откуп северную Сумщину за свою победу на президентских выборах»; - «Народный депутат, который уже много лет выигрывает на нашем округе, всячески подстраивался под каждого главу государства сначала он был за Кучму, потом за Ющенко, затем за Януковича, теперь за Порошенко. [PERSON] на самом деле он выступает только за себя самого за [PERSON]»; - «Наш глава района возил много «титушек» на «Антимайдан» и наконец-то попал под люстрацию. [PERSON] сказал, что это все ошибка, поэтому судья не доказала вину этого чиновника и его вернули на должность»; - «[PERSON] я смог договориться с директором агротехнического института, где мы провели первую успешную конференцию по льну, но на следующий день ему позвонил [PERSON] и сказал, чтобы больше такое не повторялось»; - «Остался последний вариант районный Дом культуры, но как только они нам дали разрешение на проведение конференции, на следующий же день им позвонили от [PERSON]. Вследствие этого нам отправили ответ, что до конца избирательного процесса они предоставить помещение не могут»; - «По-видимому, он договорился с представителями «Свободы», в результате чего те зарегистрировали против меня [PERSON]. [PERSON] уже был техническим кандидатом от [PERSON]»; - «С каждой сменой власти, с каждым новым президентом, данный регион отдается в лизинг именно [PERSON]»; - «Его отец [PERSON], который живет за границей, общается с [PERSON] и как они вместе руководят мафией, которая контролирует Сумщину. От этого они получают большие деньги»; - «[PERSON] один из богатейших украинских олигархов…, закончил ту же школу КГБ, что и [PERSON], и строил с ним дружбу. Я думаю, он играет роль, которую никто не может себе представить. И если исходить из плана [PERSON] по разделу Украины на три части на оккупированный юго-восток и Крым, запад и буферный центр и север, то последняя часть является идеальной для [PERSON]. Это рай для контрабанды и бандитизма»; - «Для него будет лучше, чтобы здесь была буферная зона, его «королевство». Создается впечатление, что [PERSON] и все президенты, которые были в Украине за последние десять лет, договорились о том, чтобы никто не вмешивался в его деятельность в данном регионе. У него есть губернатор, прокурор, начальник СБУ, все судьи, вся таможня и милиция все в руках его людей. Ситуация доходит до такого абсурда, что когда в интернате нужно сменить уборщицу, нужно разрешение [PERSON]»; - «Сейчас административную реформу и все, что важно для страны, команда [PERSON] тормозит, так боится потерять доступ к админресурсам»; - «Глухов и Сумщина серьезно контролируются [PERSON]». Також, хоча це зазначалось у попередніх вимогах, окремо позивач просив визнати недостовірною, опубліковану у цій же статті наступну інформацію: «С каждой сменой власти, с каждым новым президентом, данный регион отдается в лизинг именно [PERSON]»; «Глухов и Сумщина серьезно контролируются [PERSON]». Крім того, позивач просив зобовязати відповідача-1 сплатити йому моральну шкоду в сумі 200\~000 грн. та спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом направлення до редакції газети «День» повідомлення про прийняте рішення суду з викладенням у такому повідомленні тексту рішення суду, - а відповідача-2 зобовязати розмістити в мережі Інтернет на головній сторінці веб-сайту інтернет-видання газети «День» (http://www.day.kiev.ua) повідомлення про ухвалення по даній справі судового рішення з публікацією його тексту у триденний строк з дня набрання цим рішенням законної сили. У судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен окремо, позов підтримали, посилаючись на обставини, що у ньому викладені. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча викликався судом для дачі особистих пояснень (а.с.121). Водночас позивач подав заяву, у якій стверджував, що через свою зайнятість він не має змоги особисто прибути до суду, але позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати без його особистої присутності за участю його представників (а.с.141). Представники відповідачів наполягали на особистій участі позивача. Зважаючи на цю заяву позивача, суд вирішив продовжити подальший розгляд справи без його особистої участі, оскільки позивач висловив свою позицію, що є його правом, і якщо б суд домагався його особистої участі і це не було б виконаним, це поставило перед судом питання про неможливість подальшого розгляду справи, внаслідок чого право на доступ до суду було б порушено. Відповідач-1 [PERSON] проти позову заперечував та у судовому засіданні пояснив, що все, що було надруковано та опубліковано редакцією газети «День» було викладено з його слів. Всю інформацію про позивача він брав з відкритих Інтернет-ресурсів та виступів Мінаєва і Сугоняко. Сам особисто він достовірність інформації не перевіряв, оскільки позивач її не оскаржував раніше. Крім того, зазначив, що все, що було оприлюднено з його слів є оціночними судженнями. Представник відповідача-1 [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні через необґрунтованість та зазначав, що його довіритель поширював інформацію, яка раніше була опублікована в ЗМІ, інтернет-ресурсах та виступах громадських і посадових діячів і фактично реалізував своє право на вільне поширення інформації. Крім того, представник зазначив, що [PERSON] висловлював свої припущення щодо певних дій зі сторони оточення позивача та можливо його самого. Також представник послався й на те, що можливо його довіритель і не врахував деякі аспекти юриспруденції щодо можливих наслідків свого інтервю, бо не міг передбачити, що те, що публікувалось у інших ЗМІ і ніколи не було предметом оскарження самого позивача, спричинить судовий розгляд. Представник категорично заперечив, щодо визнання як доказу висновку науково-правової експертизи, яка була надана представниками позивача. Представник відповідача-2 адвокат [PERSON] проти позову також заперечував, зазначаючи, що газетою поширено авторські матеріали оціночного, критичного характеру, що мають своє підтвердження в чисельних публікаціях засобів масової інформації. Представник надав свій аналіз кожної частини спірного тексту і категорично заперечував щодо визнання недостовірним «вирваних» з тексту запитання журналіста фраз. Заслухавши представників сторін, відповідача-1, допитавши свідків [PERSON] і [PERSON], розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Сторонами не заперечується та підтверджується оглянутою у судовому засіданні роздруківкою веб-сторінки газети «День» (http://www.day.kiev.ua), що 20.10.2015 р. на сайті цієї газети була опублікована стаття під заголовком «[PERSON]: «Глухов это моя «АТО» у формі інтервю Мішеля [PERSON] (а.с.10-15). Аналогічна за змістом стаття була надрукована й у 189 номері газети «День» за 20.10.2015 р. (а.с.112-117). Згідно розмішеної інформації у цій газеті, зазначається, що її засновником і видавцем є Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська прес-група». Газета «День» має два електронних видання - http://www.day.kiev.ua та http://www.incognita.day.kiev.ua. Представник відповідача-2 не заперечував тієї обставини, що Інтернет-ресурс http://www.day.kiev, який поширив спірну інформацію, є зареєстрованим джерелом масової інформації та належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська прес-група». Пленум Верховного Суду України у пункті 15 своєї Постанови № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова ПВСУ № 1) розяснив, що при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Суд визнає, що у оскаржуваній статті дійсно була викладена інформація, яка стосується позивача, а також зазначена інформація поширена в мережі Інтернет, тобто доведена до відома багатьох осіб. Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен обовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтями 297, 299 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики. Відповідно до вимог частин першої і четвертої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Таким чином, діючим цивільним законодавством закріплена презумпція добропорядності особи, а тому згідно з положеннями статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) обовязок довести, що поширена про позивача інформація є достовірною, покладається на відповідачів. Відповідно до пункту 19 Постанова ПВСУ № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, відповідно до змісту статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів особи, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Перш за все, суд зазначає, що позивач просив визнати недостовірними та спростувати висловлювання, які містились у опублікованій статті, зокрема: «С каждой сменой власти, с каждым новым президентом, данный регион отдается в лизинг именно [PERSON]», «Глухов и Сумщина серьезно контролируются [PERSON]». Аналізуючи дану інформацію, суд визнає, що ці речення були виокремлені позивачем з сформульованих журналістом запитань, які ставилися ним перед відповідачем-1, як узагальнення його попередніх відповідей та стверджують лише те, що саме так журналіст зрозумів автора, а тому у суду немає підстав вважати, що журналіст діяв недобросовісно, хоча б звичайно питання могло бути поставлено дещо коректніше. За таких обставин суд не вважає за необхідним досліджувати ці речення, які «вирвані» з контексту запитань і відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Далі, проаналізувавши інформацію, наведену у самому інтервю, яке надавав відповідач-1, а також характер використаних при його викладенні мовних засобів, суд доходить до висновку, що в цілому ця інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження, з огляду на використання мовних оборотів, застосованих у статті, які прямо і ясно вказували на певні події, явища і були позбавлені будь-якого іронічного або гумористичного елементу, яким характеризуються оціночні судження. Зокрема висловлювання «Мэр Глухова вместе со своим патроном [PERSON], с помощью тендеров приватизировали почти все предприятия, предоставляющие коммунальные услуги», на думку суду, констатує та конкретно вказує на те, що позивач особисто став власником чи співвласником цих підприємств, і така інформація може бути перевірена та відповідно доведена або спростована, шляхом встановлення бенефіціаріїв цих компаній. Отже дане речення не може бути сприйняте судом як оціночне судження, а є фактичними даними, що можуть бути перевірені. Зазначення ж у інтервю, що «Между Порошенко и [PERSON] был заключен договор, по которому Президент дал на откуп северную Сумщину за свою победу на президентских выборах» чітко і ясно вказує на конкретну подію, зокрема те, що між позивачем, який є народним депутатом і Президентом України був укладений політичний або інший договір, який гарантував перемогу на виборах і такий факт може бути перевірений. Аналогічний висновок стосується й про висловлювання «По-видимому, он договорился с представителями «Свободы», в результате чего те зарегистрировали против меня [PERSON]. [PERSON] уже был техническим кандидатом от [PERSON]», який вказує на подію про втручання позивача у передвиборчий процес. Висловлювання ж «[PERSON] я смог договориться с директором агротехнического института, где мы провели первую успешную конференцию по льну, но на следующий день ему позвонил [PERSON] и сказал, чтобы больше такое не повторялось», «Остался последний вариант районный Дом культуры, но как только они нам дали разрешение на проведение конференции, на следующий же день им позвонили от [PERSON]. Вследствие этого нам отправили ответ, что до конца избирательного процесса они предоставить помещение не могут» містять відомості про події, які чітко вказують на те, що позивач телефонував зазначеним у цих висловлюваннях особам, з приводу того, щоб відповідачу-1 не давали приміщень для проведення конференції і такі висловлювання не можуть розцінюватись як оціночні та можуть бути спростовані, і більш того вони й були спростовані у судовому засіданні показами свідків [PERSON] і [PERSON], які підтвердили що таких телефонних дзвінків і вказівок не було. Далі, суд зазначає, що висловлювання, які містять у собі речення: «…Деркач сказал, что это все ошибка, поэтому судья не доказала вину этого чиновника и его вернули на должность…», «…он играет роль, которую никто не может себе представить. И если исходить из плана [PERSON] по разделу Украины на три части на оккупированный юго-восток и Крым, запад и буферный центр и север, то последняя часть является идеальной для Деркача…», «…у него есть губернатор, прокурор, начальник СБУ, все судьи, вся таможня и милиция…», «…команда [PERSON] тормозит, так боится потерять доступ к админресурсам…», ясно і прямо вказують на те, що позивач в незаконний спосіб допускає втручання в діяльність правоохоронних органів та здійснення правосуддя і вчиняє дії, що посягають на територіальну цілісність України, що означає причетність позивача до кримінальної діяльності, тому, найімовірніше, саме так може зрозуміти ці слова громадськість. Отже, це не може бути просто оціночне судження, а є стверджування факту. Із мовного наповнення спірних тверджень вбачається, що при характеристиці позивача автор майже не використовує гіперболи, алегорії або сатиру, які зазвичай застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи. Натомість, речення містять багато дієслів та стверджувальних висловів, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку, і очевидно що\~\~змістовне спрямування зазначених фрагментів статті є негативним та подане саме у формі фактичних даних. Поряд з цим, у деяких спірних висловленнях відповідача-1, суд знаходить елементи, які буквально сприймаються як факти, але через вживання у реченнях слів «…я думаю...», «…создается впечатление…» можливо вони таки планувалися бути як засоби вираження оціночного судження. Попри це, суд зазначає, що навіть якщо висловлювання є, за своєю суттю, оціночним судженням, воно має ґрунтуватися на достатній фактичній основі. І якщо такого підґрунтя немає, то висловлювання слід вважати надмірним. Європейський суд з прав людини, вирішуючи таке питання, детально аналізує суть думки та контекст, в якому вона була викладена, і не захищає судження, викладені як оціночні, якщо вони не мають достатніх фактичних підстав. Зокрема, констатуючи відсутність порушення статті 10 Конвенції, Європейський суд з прав людини у пункті 40 рішення від 23.03.2013 р. по справі «[PERSON] газета і Бородянський проти Росії» (Novaya Gazeta and Borodyanskiy v. Russia), заява 14087/08, зазначив, що гарантована в статті 10 Конвенції свобода слова у звязку з поширенням інформації з питань, що становлять спільний інтерес, підлягає умові, що журналісти діють сумлінно для того, щоб забезпечити точну і достовірну інформацію відповідно до журналістської етики. Навіть коли твердження є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатня фактична підстава для цієї заяви, оскільки навіть оцінне судження без фактичної підстави може бути надмірним. Саме про це також наголошує Європейський суд з прав людини: у пункті 42 рішення від 14.10.2008 р. по справі «Петріна проти Румунії» (Petrina v. Romania), заява 78060/01; пункті 45 рішення від 08.07.2008 р. по справі «Бакс проти Люксембургу» (Backes v. Luxemburg), заява 24261/05; пункті 78 рішення від 30.10.2012 р. по справі Карпетас проти Греції (Karpetas v. Greece), заява 6086/10. У даній справі, аналізуючи у реченнях, де вживались слова «…я думаю...», «…создается впечатление…», суть самої думки, а також контекст, у якому вона була викладена, суд не знайшов навіть непрямих доказів фактичної основи, якій могла бути надана оцінка. Відповідачі у своїх запереченнях стверджували, що у своєму інтервю відповідач-1 передавав власні думки щодо інформації, яка була взята ним з відкритих джерел, зокрема з Інтеренет-ресурсів, виступів громадських діячів та політиків, а тому мав право на вільне поширення інформації. З цього приводу суд зазначає, що зі змісту опублікованого інтервю, автор статті майже не посилається на жодну оприлюднену публікацію в якості джерела отримання ним певної інформації, а всі висловлювання щодо позивача робить чітко та ясно від власного імені. Лише в одному з висловлювань відповідач-1 послався на один з Інтернет-сайтів. Проте суд зауважує, що по-перше: відповідачі не надали жодних доказів, що вказаний Інтернет-ресурс мав статус офіційного або ж хоча б друкованого засобу масової інформації, підпадаючого під визначення статті 1 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», та що відповідач-1 дослівно відтворював матеріали опубліковані з цих ресурсів, а по-друге: якщо ж і мались чисельні публікації відносно позивача у Інтернет-виданнях, які передували виходу спірної статті, то даний факт, за думку суду, не перетворює недостовірну інформацію про позивача, розміщену у спірній статті, у достовірну, і правдивість такої інформації слід доводити на загальних підставах. Суд не може не згадати й про те, що Інтернет як інформаційний і комунікаційний інструмент дуже відрізняється від друкованих засобів масової інформації, особливо у тому, що стосується здатності зберігати та передавати інформацію. Електронна мережа, яка обслуговує мільярди користувачів у всьому світі, не є, і потенційно не буде, обєктом такого ж регулювання та засобів контролю, як зареєстрована друкована газета. Ризик завдання шкоди здійсненню та використанню прав людини і свобод, зокрема права на повагу до приватного життя, який становлять інформація з Інтернету та комунікація в ньому, є безумовно вищим, ніж ризик, який походить від преси і відповідачі не могли цього не знати. Суд зазначає, що загалом же виходячи зі змісту спірного інтервю, видно, що висловлювання допущені на адресу позивача, зводяться до обвинувачень його у вчиненні протиправних дій, які навіть мають ознаки кримінальних злочинів, але не мають під собою жодного підґрунтя, проте за своїм змістом можуть стати підставою для відповідного реагування з боку правоохоронних органів. Відповідач-1 у цих висловлюваннях прямо звинувачував позивача, у незаконній приватизації комунальних компаній, незаконному втручанні у виборчий процес та діяльність правоохоронних органів, здійснення правосуддя, перешкоджанні відповідачу-1 в організації громадських заходів, посяганні на територіальну цілісність держави та зазначав про звязок позивача і його батька з криміналітетом. На сумку суду, це були серйозні звинувачення, і тому, найімовірніше, саме так може зрозуміти ці слова громадськість, сформувавши думку виключно про причетність позивача до кримінальної діяльності. Отже, це у будь-якому разі не були оціночні судження, а було неправдиве стверджування факту. Пунктом 18 Постанови ПВСУ № 1 передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Суд визнає, що спірну інформацію, яку повідомив відповідач-1 у своєму інтервю, є такою, що викладена неправдиво та недостовірно, а відповідачами не було представлено жодного доказу в підтвердження достовірності поширеної щодо позивача інформації. Суд вважає, що внаслідок поширення відповідачами недостовірної і неправдивої інформації про позивача, в якій останній фактично зображується в якості злочинця, який у своїй діяльності вчиняв різні кримінальні правопорушення, мало місце\~\~порушення його особистих немайнових прав\~\~на повагу до гідності і честі, та на недоторканність ділової репутації, оскільки така інформація спотворила оцінку та принизила позивача і зважаючи на спосіб, у який була поширена ця інформація, сформувала негативне ставлення громадськості до позивача, ця оцінка перестала бути обєктивною, поставила під сумнів професійність, породила сумніви щодо дотримання ним моральних засад та правових норм. Суд\~вбачає безпосередній причинно-наслідковий звязок між поширенням відповідачами недостовірної інформації та приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача. Разом з цим, суд звертає увагу, що навіть у тому разі, коли поширювач інформації не зміг довести її достовірності, до нього не може автоматично застосовуватися обовязок спростувати цю інформацію, оскільки, застосування санкції в таких випадках має бути необхідним в демократичному суспільстві. І з цього приводу суд робить наступний висновок. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує свободу вираження поглядів, як один з основоположних принципів демократичного суспільства, а межі критики публічних осіб є максимальними, про що наголошується у пункті 67 рішення Європейського суду з прав людини від 29.05.2005 р. по справі «Українська прес-група проти України» (Ukrainian Media Group v. Ukraine), заява № 72713/01. Проте навіть максимальні межі критики, які допускаються у відношенні політиків, з огляду на характер висловлювань, можуть виходити за межі припустимого і не можуть бути дозволені навіть у контексті принципів забезпечення свободи слова. Визнаючи порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо висловлювань журналістів в адресу політика, Європейський суд з прав людини у пункті 36 свого рішення від 14.10.2008 р. по справі «Петріна проти Румунії» (Petrina v. Romania), заява 78060/01, зазначив, що держава, в контексті позитивних зобовязань відповідно до статті 8 Конвенції, має дотримуватись справедливого балансу у захисті права заявника на репутацію, що є невідємним елементом права на захист приватного життя та свободи вираження, захищеної статтею 10 Конвенції. У цій справі суд визнає, що у\~світлі характеру інтервю відповідача-1, опублікованого газетою «День», «міра перебільшення» чи «провокації», яка була використана з його боку, не була дозволена йому навіть у\~контексті принципів забезпечення свободи слова, оскільки реальність було перекручено без жодних фактичних на те підстав. Твердження відповідача вийшли за\~межі припустимого, звинувачуючи позивача у причетності до незаконної приватизації комунальних компаній, незаконного втручання у виборчий процес та діяльність правоохоронних органів, здійснення правосуддя, перешкоджанні організації громадських заходів, посяганні на територіальну цілісність держави та звязок з криміналітетом. Поза всяким сумнівом, що ця інформація була неправдивою. Навіть допускаючи, що інтервю відповідача-1 можна вважати внеском в обговорення суспільно-значимих або загальнополітичних питань Сумського регіону, відповідачі не переконали суд у тому, що відповідач-1 діяв сумлінно в прагненні надати точну і достовірну інформацію іншим особам. Суд ще раз повторює, що відповідач-1, міг би виконати свій обовязок передбачений статтею 302 ЦК України та спробувати перевірити правдивість або хибність цієї інформації, яку він брав з так званих «відкритих джерел», яким суд давав оцінку вище, до її поширення, що не залишило б сумнівів щодо її правдивості та сумлінності відповідача-1 у своїх намірах, проте він цього не зробив. Суд не може не обійти стороною і в цілому зміст спірного інтервю, яке було надане у період місцевих виборів і структуроване таким чином, що матеріал був незбалансованим, оскільки в ньому містилось обговорення позивача у негативному контексті з боку відповідача-1, а він же навпаки висвітлював себе виключно з позитивного боку, що радше нагадувало політичну агітацію, аніж намагання обговорити суспільно-значущі питання. Суд не вважає, що свобода вираження поглядів надає право поширювати неправдиву інформацію, можливо, навіть з метою надати собі перевагу на виборах. Насамкінець суд відзначає, що незважаючи на особливу роль, яку відігравав відповідач-1 як кандидат на місцевих виборах та в контексті його політичної кампанії, інформація, яка надавалась ним під час інтервю, за своїм характером не була критикою позивача як професійного політика чи його професійної діяльності, а стосувалась виключно його особи. Навіть гостра критика діяльності тієї чи іншої публічної особи не повинна перетворюватись у констатацію вчинення такою особою злочинних дій та кримінальних правопорушень, оскільки останнє виходить за межі тієї критичної оцінки, яка допускається у демократичному суспільстві, та стає\~\~обвинуваченнями у вчиненні протиправних дій та наклепництвом. За цих обставин, суд вважає розповсюдженій відповідачем-1 неправдивій інформації не слід надавати більшого захисту порівняно з конкуруючими інтересами позивача на приватність, і такий баланс на думку суду і є справедливим та буде відповідати принципу верховенства права. Відповідно до частин шостої і сьомої вказаної статті\~277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. У пункті 25 Постанови ПВСУ № 1 зазначається, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобовязати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. Тому суд вирішує покласти на відповідача-1 обовязок спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом направлення до редакції газети «День» повідомлення про прийняте рішення суду з викладенням у такому повідомленні тексту рішення суду, - а відповідача-2 зобовязати розмістити в мережі Інтернет на головній сторінці веб-сайту інтернет-видання газети «День» (http://www.day.kiev.ua) повідомлення про ухвалення по даній справі судового рішення з публікацією його тексту у триденний строк з дня набрання цим рішенням законної сили. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди, яку він оцінив у сумі 200\~000 грн. та просив стягнути з відповідача-1. Відповідно до пункту 27 Постанови ПВСУ №1 способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Проте, суд не може погодитись з заявленою позивачем сумою відшкодування, оскільки це не було доведено належним чином. Тим не менш, суд вважає, що позивач зазнав деякий моральний збиток, безпосередньо повязаний з порушенням його немайнових прав, про які зазначалось вище. Суд вважає, що позивач, безсумнівно, випробував почуття розчарування і тривоги, і констатації простого встановлення факту порушення його прав від публікації не вистачить, щоб відновити понесені зусилля. З урахуванням обставин справи і виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, суд вирішує стягнути з відповідача-1 на користь позивача 2\~000 грн. моральної шкоди. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, пропорційно до задоволених вимог з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1004 грн. 40 коп., а з відповідача-2 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного та відповідно до статей 3, 32, 68 Конституції України, статей 8, 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статей 15, 16, 23, 277, 297, 299 ЦК України, статті 30 Закону України «Про інформацію»,

Outcome: partial