Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (надалі за текстом - відповідач), про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21.11.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 77.1/аа-00198.07.2 (надалі за текстом - кредитний договір). Відповідно до якого, відповідач надав позивачу відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 28 800 доларів США терміном по 21.11.2014 року. У відповідності до умов договору кошти надавались виключно на купівлю автомобіля «Skoda Superb Classic» та сплати страхових платежів щодо цього автомобіля. Позивач 16.11.2007 року уклав договір купівлі - продажу з ЗАТ «Прага Авто» в особі Богдана Євгена Миколайовича, що діяв на підставі довіреності № 01-01/07 від 01.01.2007 року на підставі якої було придбано автомобіль «Skoda Superb Classic» вартістю 146 032 грн. А також, до укладання кредитного договору, позивач сплатив СК «Інго» необхідну страхову суму. Таким чином, на думку позивача, жодних дій щодо виконання сторонами умов кредитного договору не могло бути здійснено, оскільки мета надання коштів за кредитним договором була досягнута до моменту його укладання, у зв'язку з чим позивач вважає, що кредитний договір є недійсним. В зв'язку з чим, позивач звернувся за захистом порушеного права до суду. У судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав, просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Крім того, подала до суду заяву про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з наступним. Як встановлено судом, 21.11.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 77.1/аа-00198.07.2, відповідно до умов якого, відповідач надав позивачу відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 28 800 доларів США, терміном по 21.11.2014 року, що не заперечувалось сторонами (а.с. 12 - 15). 16.11.2007 року між позивачем та ЗАТ «Прага Авто» було укладено договір купівлі - продажу автомобіля № К 1043/07-П (а.с. 6 - 11) Судом було досліджено укладений між сторонами по справі кредитний договір, відповідно до п. 1.2. якого, кредитні кошти надаються виключно на наступні цілі: купівлю автомобіля та сплату страхових платежів, а саме: 1.2.1 на купівлю автомобіля згідно договором № К 1043/07-П купівлі - продажу автомобіля від 16.11.2007 року 28 800 доларів США; 1.2.2. на сплату страхових платежів згідно з договором № 260541525 з страхування засобів наземного транспорту від 17 листопада 2007 року 0.00 - (нуль) доларів США 00 центів. Судом також було досліджено договір № К 1043/07-П купівлі - продажу автомобіля від 16.11.2007 року, відповідно до п. 2.2. якого, мовою оригіналу: «в течении 5 (пяти) дней, после подписания Сторонами настоящего Договора Покупатель вносит/перечисляет в кассу/на текучий банковский сет Продавца 100% общей цены Товара указанного в п. 2.1. данного Договора, что включает в себя стоимость автомобиля/ей оговоренной комплектации с учетом оплаты таможенной пошлины, акцизного сбора, таможенных и других процедур, в том числе задаток в раз мере 5% от общей суммы продаваемого по настоящему договору Товара, что составляет 7 301 (сем тысяч триста одна грн.) гривну». Таким чином, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а сам по собі факт надання кредиту після укладення договору купівлі - продажу автомобіля, зважаючи на положення п. 2.2. договору купівлі - продажу автомобіля № К 1043/07-П від 16.11.2007 року та положення п. 1.2. кредитного договору, на думку суд, про факт, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не свідчить. Крім того, сторонами по справі не заперечувалось, що позивач по справі прийняв на себе фактичне виконання умов укладеного кредитного договору, більш того, станом на час розгляду даного спору в суді, між сторонами наявне рішення суду про стягнення з позивача заборгованості за кредитом, що набрало законної сили. Обґрунтовуючи позов про визнання недійсним кредитного договору позивач зазначив, що до укладання кредитного договору, позивач сплатив СК «Інго» необхідну страхову суму. Таким чином, на думку позивача жодних дій щодо виконання сторонами умов кредитного договору не могло бути здійснено, оскільки мета надання коштів за кредитним договором була досягнута до моменту його укладання. Однак, до суду, позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог в частині як укладення договору страхування, так і сплати за ним страхового платежу. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, що може бути спростована лише нормою закону чи встановлена судом. Відповідно до ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До суду належних та допустимих доказів на підтвердження суперечності змісту укладеного правочинів - договору, ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, надано не було. Також, до суду не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що особи, які вчиняли правочин, не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності, а волевиявлення учасників правочину не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі. Крім того, на доведено, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а відтак правові підстави для задоволення позову відсутні. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов являються неприпустимими, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Представником відповідача було заявлено до суду заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема , є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак, згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердженню, а тому підлягають залишенню без задоволення. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed