Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду із вищезазначеним позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно розписки відповідача від 19 червня 2015 року, останній того ж числа взяв в борг грошові кошти у позивача в розмірі 3 000 (три тисячі) доларів США, із зобов'язанням повернути до 20.07.2015 року. На дату подачі позову до суду відповідачем борг сплачений не був, а тому позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача боргу з урахуванням інфляційних витрат та 3% річних. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Відповідач в судовому засіданні погоджувався з тим, що в борг взяв 3 тисячі доларів США, але не повернув, втім заперечував проти стягнення з нього інфляційних витрат та 3% річних. Заслухавши сторін, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 19.06.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, про що отримано відповідну письмову розписку (а.с. 6), за умовами якої відповідач 19.06.2015 року взяв у борг грошові кошти у позивача у розмірі 3 000 (три тисячі) доларів США, та зобов'язувався їх повернути до 20.07.2015 року. Що стосується основної суми борги за договором позики, суд дійшов до наступних висновків. Як вказує позивач в позовній заяві, і що не було спростоване відповідачем належними та допустимими доказами, сума позики повернута не була як у встановлений строк, так і після його спливу. Крім того, позивач вказує в позовній заяві, що останньою з метою врегулювання досудовим шляхом спору, 30.03.2017 року оформлено вимогу про повернення коштів, в тому числі відсотків і інфляційних витрат. Дану вимогу відповідач отримав нарочно 31.07.2017 р. (а.с. 7). Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов'язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики, що підтверджено відповідною розпискою у визначений строк. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України (надалі за текстом - ЦК України). Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. 18.09.2013 року у справі №6-63 цс 13 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Дана правова позиція Верховного Суду України, викладена і у Постанові від 08 червня 2016 року (справа № 6-1103цс16). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. За змістом ст.ст. 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Так, офіційний курс гривні відносно долара США, встановлений НБУ на час подачі позову до суду (03.05.2018 р.) - 2615,5067 грн. за 100 доларів США, а відтак, сума основного боргу складає: 3 (три) тисячі доларів США дорівнює 78 465 (сімдесят вісім тисяч чотириста шістдесят п'ять) гривень 20 копійок. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення суми боргу в розмірі 78 465 (сімдесят вісім тисяч чотириста шістдесят п'ять) гривень 20 копійок доведеними, а відтак, вони підлягають задоволенню. Що стосується стягнення відсотків за користування грошовими коштами, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з позовної заяви позивач просить суд також стягнути з відповідача на її користь грошову суму в розмірі 39 313 (тридцять дев'ять тисяч триста тринадцять) гривень 68 копійок, що є відсотками за користування грошовими коштами за весь час прострочення боргу. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. (ч. 2 ст. 1048 ЦК України). Неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у 2018 році в Україні чітко встановлюється в період розроблення та затвердження бюджету на рік, такий мінімум на час подачі позову до суду складає 17 гривень. П'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян дорівнює 850 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, з огляду на викладене, з урахуванням відсутності між сторонами в розписці домовленості щодо сплати відсотків за користування, можна дійти висновку, що проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня повернення грошового боргу. Разом з тим, розпискою від 19.06.2015 р. не визначено розміру відсотків за користування позикою, а відтак, суд вбачає підстави для застосування загального правила визначення порядку сплати відсотків за користування позикою, який встановлений ч. 1 ст. 1048 ЦК України, а саме, 1503,10 дол. США, що в еквіваленті до національної валюти дорівнює 39 313 (тридцять дев'ять тисяч триста тринадцять) гривень 68 копійок. Що стосується стягнення 3 % річних, суд дійшов наступного висновку. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з приписами ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. Аналогічні правові позиції висвітлені в Постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року у справі №6-38цс11. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. А відтак, 3 % річних станом на час подачі позову до суду становить 250 (двісті п'ятдесят) доларів США 77 центів, що в еквіваленті до національної валюти становить 6 558 (шість тисяч п'ятсот п'ятдесят вісім) гривень 90 копійок, Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов'язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач свої зобов'язання по поверненню суми боргу не виконав, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 865 (одна тисяча вісімсот шістдесят п'ять) гривень 06 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved