Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), треті особи: [PERSON] (третя особа 1), [PERSON] (третя особа 2), в якому просив суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги №2-06/ФК-19 від 26.06.2019 р. за договором про надання споживчого кредиту №11124889000 від 05.03.2017 р., укладений між ТОВ «Укрфінстандарт» та [PERSON] , стягнути витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.03.2007 р. між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , укладено договір кредиту №11124889000, за яким банк надав третій особі 1 кредит у формі не відновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі 112000,00 швейцарських вранків зі сплатою процентів, комісії. 05.03.2007 р. між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір поруки №11124889000/П, за яким третя особа 2 зобов`язалась відповідати перед кредитором за невиконання зобов`язань [PERSON] за договором кредиту №11124889000 від 05.03.2007 р. 11.05.2011 р. між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір поруки №246544/П, за яким позивач зобов`язався відповідати перед кредитором за невиконання зобов`язань [PERSON] за договором кредиту №11124889000 від 05.03.2007 р. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.10.2016 р. у справі №344/14408/15-ц стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь АКІБ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту №11124889000 від 05.03.2007 р. в розмірі 63716 швейцарських франків та 13 сантимів та 23753,68 грн. 26.06.2019 р. між АКІБ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу №26/06/7/2019, за яким банк передав відповідачу 1 право вимоги за договором кредиту №11124889000 від 05.03.2007 р., що включає 58310,72 швейцарських франків основної суми боргу та 29686,99 швейцарських франків процентів. 26.06.2019 р. між ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» та [PERSON] укладено договір відступлення прав вимоги №2-06/ФК-19, за яким відповідач 2 прийняв від відповідача 1 право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11124889000 від 05.03.2017 р., укладеного між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] . Відступлення прав вимоги розповсюджується на повернення заборгованості за кредити договором в розмірі 87997,31 швейцарських франків. Одночасно з відступленням до відповідача 1 переходять усі права АКІБ «Укрсоцбанк» за договорами забезпечення, які не були посвідчені нотаріально. За відступлення прав вимоги відповідач 2 сплатив 227000,00 грн. Позивач зазначає, що про відповідач 1 не повідомив його про відступлення прав вимоги за договором. Крім цього, вважає договір відступлення прав вимоги №2-06/ФК-19 від 26.06.2019 р. недійсним, оскільки фактично відбулась заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу [PERSON] , який не є фінансовою установою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказаний договір на думку позивача має ознаки договору факторингу, здійсненого за плату, який має неналежний суб`єктний склад, в зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним. Вказане стало підставою для звернення до суду з даним позовом. У відзиві на позов відповідач 2 зазначає, що договір відступлення прав вимоги №2-06/ФК-19 від 26.06.2019 р. є оплатним договором відступлення прав вимоги, а не договором факторингу, оскільки за цим договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язковим повернення цих коштів та оплати часу користування ними. У правовідносинах сторін договору відсутні елементи договору факторингу. Крім цього, позивач не є стороною договору, тому позбавлений права звернення до суду про визнання недійсним спірного договору. (а.с. 80-83) У відповіді на відзив позивач зазначає, що право вимоги договором про відступлення прав вимоги №2-06/ФК-19 від 26.06.2019 р. на суму 87997,31 швейцарських франків перейшло до відповідача 2 за 227000,00 грн, тобто не за номінальною вартістю, тому вважає, що між сторонами було укладено договір факторингу. Крім цього зазначає, що позивач, як заінтересована особа, має право оспорювати правочин, оскільки його права були порушені. (а.с. 151-154) В запереченні відповідач 2 наводить доводи, аналогічні у відзиві на позов щодо природи договору про відступлення прав вимоги. Додатково зазначає, що позивачем не доведено наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів, що дало б змогу йому оскаржувати спірний договір, стороною якого він не являється. (а.с. 177-179) Відповідач 1 надав письмові пояснення, вважає, що 26.06.2019 р. з відповідачем 1 було укладено договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу. Позивач не володіє правом оскарження спірного договору. В судове засідання представник позивача засідання не з`явився, в черговий раз (вчетверте) надав клопотання про відкладення розгляду справи, в якому зазначив також про можливість розгляду справи за наявними матеріалами. Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, в письмових поясненнях є прохання розглядати справу у його відсутність. Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, від представника надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони відповідача 2. Треті особи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялись про день та час розгляду справу, клопотань про відкладення судового засідання не подавали. Згідно положень ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За п. 1, 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі Смірнов проти України, вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Враховуючи, що учасники процесу в судове засідання не з`явились, від представника позивача в черговий раз надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, беручи до уваги те, що позиція сторін була висловлена у відзиві, відповіді на відзив, запереченні та письмовому поясненні, які є в матеріалах справи, а справа перебуває у провадженні суду з 05.11.2019 р., суддя дійшов до висновку про можливість розгляду даної справи за їх відсутності, в тому числі і представника позивача, який не являється до суду та подає клопотання про відкладення розгляду справи. Ухвалою суду від 05.11.2019 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. (а.с. 66) Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 05 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено договір кредиту № 11124889000, відповідно до умов якого Банк зобов`язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) у формі невідновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі 112000,00 швейцарських франків 00 сантимів та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором; надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: з 05 березня 2007 року по 04 березня 2028 року (а.с. 11-17). 05 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», [PERSON] укладено договір поруки № 11124889000/П, згідно п 1.1 якого поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобовязань, що виникли з кредитного договору №11124889000 від 05 березня 2007 року, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 18-19). 11 травня 2011 року між акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки № 246544, відповідно до п. 1.1 якого поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору №11124889000 від 05 березня 2007 року, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 20-23). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.10.2016 р. у справі №344/14408/15-ц стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11124889000 від 05 березня 2007 року станом на 27 серпня 2015 року на загальну суму 63716 швейцарських франків 13 сантимів та 23753 гривні 68 копійок, що складається зі строкової заборгованості по кредиту у сумі 58 310 швейцарських франків 72 сантимів, поточної заборгованості по процентам у сумі 501швейцарських франків 62 сантимів, простроченої заборгованості по процентам у сумі 4 903 швейцарських франків 79 сантимів, пені за несвоєчасну сплату процентів у сумі 23753 гривні 68 копійок. (а.с. 27-33) 26.06.2019 р. між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу № 26/06/7/2019, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» набуло право нового кредитора за кредитним договором № 11124889000 від 05.03.2007. (а.с. 34-39) Відповідно до акту приймання-передачі прав вимоги від 26.06.2019 АТ «УкрСиббанк» передав ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» договір кредиту № 11124889000 від 05.03.2007 року, договір поруки № 11124889000/П від 05.03.2007 року, договір поруки № 246544 від 11.05.2011 року, договір іпотеки Б/Н (реєстровий номер 224) від 06.03.2007. (а.с. 40-41) 26.06.2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та [PERSON] укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» відступило право вимоги [PERSON] до позичальників. Згідно з умовами вказаного договору ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» передає, а [PERSON] приймає право вимоги за договором про надання споживчого кредиту, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , кредитором за яким є ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» на підставі договору факторингу № 26/06/7/2019 від 26.06.2019, в розмірі 87997,31 швейцарських франків, з яких 58310,72 швейцарських франків основної суми боргу та 29686,99 швейцарських франків процентів. Згідно п. 2.1, 2.2 договору права вимоги за договорами вважаються переданими з моменту сплати суми в розмірі 227000,00 грн без ПДВ. (а.с. 42) 26.06.2019 р. [PERSON] перерахував ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» 149000,00 грн, а 27.06.2019 р. - 78000,00 грн за договором відступлення прав вимоги, що підтверджується копіями платіжних доручень (а.с. 44, 45) Згідно з актом прийому передачі права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» передає, а [PERSON] приймає, в обсязі та на умовах, визначених договором, права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11124889000 від 05.03.2007 укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] та за усіма договорами забезпечення. (а.с. 43) Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 с. 512 ЦК України). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами під час укладання оспорюваного договору, було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами. Позивачем протягом розгляду справи не надано доказів того, що вказаний договір було укладений з порушенням вимог законодавства. Щодо розмежування договору факторингу та відступлення права вимоги, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у Законі. За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. За спірним договором відступлення права вимоги від 26.06.2019 року № 26-06/ФК-19 право вимоги до боржника передано від ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» до [PERSON] 227000,00 грн, тобто у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги. При цьому, відповідно до пункту 51 постанови Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16(провадження № 12-97гс18), в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Пункт 2.6 договору відступлення передбачає, що протягом 10 днів після дати підписання сторонами договору цедент зобов`язаний направити боржнику письмове повідомлення про відступлення прав вимоги за договором, або іншим способом здійснити відповідне повідомлення. В постанові Верховного Суду від 28.05.2018 р. у справі 910/14716/17 зазначено, що неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні за не має наслідком недійсність правочину про заміну кредитора, однак тягне за собою ризик настання для нового кредитора несприятливих наслідків, зокрема визначених частиною 2 статті 516 ЦК України та частиною 2 статті 518 ЦК України. Отже, враховуючи вище викладене, для боржника в разі його неповідомлення також передбачений механізм захисту його прав від можливого порушення. Крім того, відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За оспорюваним договором, укладеним між відповідачами, було передано лише право вимоги за кредитним договором. В даному випадку, відповідач 2 не стає новим кредитодавцем, не набуває права надавати фінансові послуги, а лише набуває статусу нового кредитора в зобов`язанні, яке раніше виникло між [PERSON] та Банком. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Крім того, позивач, звертаюсь із цим позовом до суду зазначив, що оспорюваними договорами, стороною яких він не був, були порушені його права, але у відповідності до вимог ст.ст.76-81 ЦПК України жодних доказів цьому позивачем надано суду не було. У відповідності до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, а за умовами п.26 вказаної постанови ПВСУ вказано про те, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними є насамперед сторони правочину. Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Такої позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 29.07.2020 р. у справі №143/1525/17-ц Судом встановлено, що сторонами при укладенні оспорюваного правочину дотримані вимоги законодавства, а жодних доказів того, що укладеним правочином порушено права та законні інтереси позивача, не надано. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, суд не вбачає. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed