Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

[PERSON] (надалі-позивач), її представник - адвокат Токарська В.Г. звернулися в суд з позовом до [PERSON] (надалі-Відповідач) про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позов мотивує тим, що Позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з Відповідачем, який рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 18 квітня 2016 року розірвано. За час проживання з Відповідачем у зареєстрованому шлюбі в сторін народилася спільна дитина - дочка [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу з Відповідачем дитина повністю перебуває на утриманні Позивачки, Відповідач у вихованні дочки участі не приймає і матеріально не утримує, аліментів за рішенням суду на утримання дитини не сплачує. Враховуючи, що на даний час Позивачка працює за межами України, а саме в Республіці Білорусь, виникла необхідність перетину кордону разом із дитиною для подальшого перебування дочки разом з Позивачкою у вказаній країні. Однак, Відповідач на неодноразові звернення про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, дозволу не дає. А тому, просить Суд надати дозвіл на виїзд за кордон на постійне місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , за межі України, а саме в Брестську область Республіки Білорусь, без згоди та супроводу батька та дозвіл на оформлення паспорта для виїзду за межі України на постійне місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] без згоди батька. Ухвалою суду від 18 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до розгляду. В судовому засіданні Позивачка та її представник позовну заяву підтримали повністю, з підстав зазначених у ній. Просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні у задоволенні позову просили відмовити повністю. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені в справі докази в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав: У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 18 квітня 2016 року - розірвано. Від даного шлюбу у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 31 липня 2020 року ухвалено стягувати з Відповідача на користь Позивачки аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 01 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно розрахунку заборгованість по аліментах Відповідача станом на 01.01.2021 року становить 8249, 64 грн. Позивачка в позовній заяві навела обставини про ухилення Відповідачем від виконання обов`язків з виховання та утримання неповнолітньої доньки, але вимог щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] не заявляла. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свободою пересування, вільним вибором місця проживання, правом вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ст. 33 Конституції України). Пунктом 2 ст. 10 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Аналогічні норми викладені у ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3); фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4). Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків, враховуючи його тимчасовий характер, не стосується питання місця проживання дитини та не повинно порушувати прав щодо дитини того з батьків, без згоди якого такий дозвіл надається. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року (справа № 235/139/16-ц). Однак, Позивачка у позовній заяві просить суд надати їй дозвіл на виїзд малолітньої дочки за межі України без згоди батька, не вказуючи при цьому конкретної дати поїздки та повернення з цієї території, що в свою чергу суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Слід також відмітити, що звертаючись до суду з вимогами про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України на постійне місце проживання Позивачка не врахувала, що діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Дана обставина підтверджується відповідною практикою Великої Палати Верховного Суду де чітко вказано, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одинм із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення (справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). Крім того, Позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів про звернення до Відповідача із проханням надання згоди на виїзд дитини за межі України, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування на цій території до подання вказаного позову до суду, як і доказів його відмови у наданні дозволу у встановленому законом порядку. Таким чином законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141, 157 СК України. З огляду на викладене, Суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed