Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася з позом до [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок по вул. Єлісєєва, 59/2 у с. Зелеківка Біловодського району Луганської області. Вказувала, що на момент звернення до суду у вказаному будинку зареєстровані окрім неї чоловік [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON] та [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON]. Останні були зареєстровані по проханню її родича, оскільки збиралися працевлаштуватися у с. Зелеківка Біловодського району Луганської області. Зазначала, що з 2010 року відповідачі за місцем реєстрації не проживають так як виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації. Вони не є членами її сімї, договір найму житлового приміщення із ними вона не укладала, фактично у її будинку вони не проживали, реєстрація носила формальний характер. У звязку з наведеним просила суд визнати [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням по вул. Єлісєєва, 59/2 у с. Зелеківка Біловодського району Луганської області. Позивач у судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з наведених у позові підстав. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Повістки відповідачам двічі надсилалися за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Відповідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем їх реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Крім цього, відповідачі повідомлені про судовий розгляд шляхом розміщення оголошення у пресі (а.с. 43). Допитай в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача, суду підтвердила, що [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON] по вул. Єлісєєва, 59/2 у с. Зелеківка Біловодського району Луганської області жодного дня не проживали, їх реєстрація носила формальний характер. Свідок [PERSON], що теж є сусідкою позивача суду підтвердила, що [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON] по вул. Єлісєєва, 59/2 у с. Зелеківка Біловодського району Луганської області ніколи не бачила, вони там не проживали. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, розглянувши матеріали справи, зі згоди представника позивача вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлені наступні обставини. Із довідки №556 від 28 листопада 2016 року, виданої Бараниківською сільською радою Біловодського району Луганської області вбачається, що за [PERSON] числиться жилий будинок по вул. Єлісєєва, 59/2 у с. Зелеківка Біловодського району Луганської області (а.с. 9). Відповідно до довідки №1173 від 30 листопада 2016 року, виданої Бараниківською сільською радою Біловодського району Луганської області [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON] зареєстровані [INFO] (а.с. 8). Згідно актів обстеження умов проживання від 30 жовтня 2015 року, 16 листопада 2016 року, 28 листопада 2016 року за зареєстрованим місцем проживання [INFO] встановлено відсутність [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON] та те, що вони тривалий час не проживають за вказаною адресою, перебувають за межами України (а.с. 6,7,10). Таким чином встановлено, що відповідачі зареєстровані, однак не проживають [INFO] без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не є членами сім'ї власника будинку. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. За ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання відбувається, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення. Судом встановлено, що відповідачі не проживають в будинку, своїх речей там не зберігають, житловою площею не цікавляться, витрати по його утриманню не несуть, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинили. За таких обставин, суд, оцінивши зібрані по справі докази приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог під час розгляду справи не подано, а судом не здобуто. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції, що покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У звязку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення прав позивача зі сторони відповідачів, які підлягають захисту, шляхом визнання відповідачів [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинком по вул. Єлісєєва, 59/2 у с. Зелеківка Біловодського району Луганської області. На підставі наведеного,

Outcome: approved