Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах позивача [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 13.10.2015 року в сумі 51 889,26 грн., яка включає: основну суму боргу - 40 000,00 грн.; інфляція - 3308,43 грн.; 3 % річних - 1361,10 грн.; пеня - 7219,73 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 13.10.2015 року між позичальником [PERSON] та позикодавцем [PERSON] укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу. За умовами договору, [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла грошові кошти у сумі 40 000 гривень без сплати відсотків, з терміном повернення до 13 жовтня 2018 року. За п. 3 Договору повернення грошей повинно було відбутися у м. Артемівськ Донецької області і оформлено простою письмовою розпискою. Відповідач порушила умови договору та кошти не повернула. У зв`язку із чим [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість з урахуванням індексу інфляції та штрафних санкцій. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.03.2020 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за привалами спрощеного позовного провадження (а.с.18). У судове засідання позивач та її представник не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, остання надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, не заперечує проти заочного рішення суду та просить справу розглянути у її відсутність. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, була належним чином повідомлена про місце, дату та час розгляду справи. Приймаючи до уваги, що представник позивача не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення, суд відповідно до ст.280 ЦПК України, ухвалив проводити заочний розгляд справи. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яким врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 13 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Барановим М.С., зареєстрований в реєстрі за № 1678. За п.1 Договору [PERSON] 13.10.2015 позичила у [PERSON] без сплати відсотків грошові кошти в сумі 40 000 гривень, що становить еквівалент 1740,00 доларів США за комерційним курсом банків, який склався в даній місцевості та теперішній час, строком на три роки, тобто до 13 жовтня 2018 року, які зобов`язалась повернути у м. Артемівську Донецької області (а.с.6). Відповідач грошові кошти у строк, визначний у договорі позики, не повернула, а отже зобов`язання не виконала. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зі змісту статті 526 ЦК України вбачається, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в Главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17. Як встановлено судом, 13 жовтня 2015 року відповідач отримала від позивача грошові кошті в сумі 40 000 гривень. Вказану суму зобов`язалася повернути у строк до 13 жовтня 2018 року. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу за Договором у розмірі 40 000 підлягають задоволенню. На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України також підлягають стягненню 3 % річних від несвоєчасно виконаного зобов`язання з 14 жовтня 2018 року по 01 грудня 2019 року, що складає 414 днів та дорівнює 1361 грн. 10 коп. (40000 грн. х 414 днів х 3 : 100 : 365) та суму інфляції за період з жовтня 2018 по жовтень 2019 року у розмірі 3308 гривень 43 копійки. Що стосується стягнення пені в сумі 7219 грн. 73 коп., то в задоволенні позову в цій частини слід відмовити, оскільки договором позики, укладеного між сторонами, не обумовлено стягнення пені. Так, відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 цієї статті ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Частиною 2 статті 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. В Договорі позики між сторонами, розмір стягнення пені не встановлено. За викладених обставин суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив судовий збір за пред`явлення позову в мінімальному розмірі - 840 грн. 80 коп., який слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial