Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою і запобігання ушкодження нерухомості. На підтвердження своїх вимог позивачі посилаються на те, що відповідно до договорів дарування, посвідчених нотаріально 24.12.2003р. за №4713 і 4717 вони є власниками будинку [ADDRESS]. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 871020, виданого 30 липня 2008р. відділом земельних ресурсів м.Антрацита, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0924 га для обслуговування жилого будинку та господарських споруд. Приблизно на відстані кількох метрів від будинку і в метрі від межі їх земельної ділянки побудовано автозаправний комплекс, адреса якого [ADDRESS], де розташовані бензинова, газова автозаправки, автостоянка, приміщення шиномонтажу, великий навіс (дах )та інше. Цей комплекс знаходиться з їх сторони на насипному ґрунті і від їх земельної ділянки огороджений огорожею з тоненького профілю. Між цією огорожею і їх земельною ділянкою знаходиться труба міського газопроводу. 15 червня 2008р. після дощу завалилася стіна автостоянки, що привело до аварії на газопровідній трубі, була розтрощена огорожа їх двору, зруйновано дитячий майданчик, знешкоджені дерева, виноградник. Про це складено акт. Власником цього комплексу було підприємство ООО «ЛЮВЕР», керівництво якого обіцяло усунути перешкоди, які створюють позивачам проблеми в користуванні присадибною ділянкою та нерухомістю. Але своєї обіцянки не виконали. Кожен із них за свій кошт усунув наслідки цієї аварії, тимчасово було припинено розміщення автотранспорту на стоянці біля межі. Згідно з договором купівлі-продажу від 24.05.12р,реєстр №677 відповідач став власником автозаправного комплексу та частини земельної ділянки, на якій він розташований, частина земельної ділянки, яка саме знаходиться біля межі з їх земельною ділянкою, надана відповідачу в оренду місцевим органом влади з жовтня 2012р. На відстані 2х метрів від стіни їх будинку знаходиться огорожа висотою приблизно 3 м, навіс над автостоянкою з металевих конструкцій. Автостоянка знову використовується в повній мірі. Оскільки цей комплекс знаходиться на насипному ґрунті, вище по відношенню до їх земельної ділянки,то весною, коли течуть талі води, потім ідуть дощі, грунт вимивається і по довжині огорожі зі сторони їх будинку створилися ями і зсуви ґрунту на їх земельну ділянку,які зіпсували якість землі їх ділянки. Огорожа похилилася на газопровідну трубу і їх огорожу, тому вважає, що є підстави боятися того, що металеві конструкції навісу (даху) над автостоянкою впадуть прямо на будинок. Крім того,в 2012 році на недозволеній відстані від житлового будинку встановлено газозаправну установку, (цистерна з газом об'ємом 5-10 м3 повинна мати відстань не менше 100м). Викладені факти, умов користування власністю зафіксовані актом комісії від 15.06.2008р.,яким описано наслідки аварії на газопроводі біля стоянки і розрушення, які були спричинені їх майну, а також актом відділу містобудування та архітектури міськвиконкому, листом міськуправління держсанстанції , свідками - мешканцями вулиці. Так, в акті відділу містобудування та архітектури Антрацитівського міськвиконкому від 18.07.13 року підтверджено, що опорна стіна автостоянки служить одночасно огорожею і є факт зсуву ґрунту в районі опірних стовпів, відсутній сток дощових та талих вод, опорна стіна має тріщини, оголену арматуру, випадання цементного розчину, а на відстані 20 м. від будинку змонтовано газову заправку автомашин. Спеціаліст прийшов до висновку, що необхідно перевірити надійність опорної стіни спеціалістами Луганського філіалу НДІ будівничих конструкцій. Вони зверталися до органу місцевої влади, на що мають відповідь, усно та письмово зверталися до керівництва відповідача,але порозуміння не знайшли, бо представник в телефонному режимі пообіцяв приїхати і зустрітися,але обіцянку не виконав. На письмове звернення в основний офіс відповідач не надав відповіді. Вважають, що відповідач для збереження добросусідського існування і використання автозаправного комплексу для свого бізнесу і в подальшому, повинен усунути ті перешкоди і погрози їх майну,земельній присадибній ділянці, життю, які створилися, дати їм можливість використовувати їх земельну ділянку за призначенням, а не збирати наносний зі сміттям грунт, що пливе з талими та дощовими водами чи робити запруди, щоб стримувати потоки води на ділянку з автостоянки. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, зазначивши, що внаслідок неправомірних дій відповідача він не має змоги добросовісно користуватись своєю власністю, оскільки своїми діями відповідач становить перешкоди у використанні їх земельною ділянкою за призначенням. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, просила слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП» у судовому засіданні проти задоволення вимог [PERSON] та [PERSON] заперечував посилаючись на те, що відповідно до ст. 391 ЦК передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вважає, що заявлений позов по своїй суті є негаторним позовом. Зі змісту наведеної норми закону випливає, що підставою негаторного позову є обставини, котрі обґрунтовують право позивача на користування та розпорядження майном, а також доводять що поведінка чи дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні таких повноважень. Умовою задоволення негаторного позову є встановлення судом факту протиправних дій відповідача, які перешкоджають позивачу користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідачем у негаторному позові є особа, яка власними протиправними діями перешкоджає позивачу здійснювати правомірність щодо користування чи розпорядження майном. Вважає, що Позивачами не доведено факту вчинення зі сторони ТОВ «Вест Ойл Груп» протиправних дій, які б перешкоджали їм у користуванні належною їм земельною ділянкою. Щодо правомірності розміщення Відповідачем газового модулю на АЗС по [ADDRESS] області зазначив, що ТОВ «Вест Ойл Груп» є власником АЗС станції, що розташована за адресою: [ADDRESS] області, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 34477105 від 13.06.2012 року. Будівництво автогазозаправної станції на вказаній АЗС здійснюється ТОВ «Вест Ойл Груп» на підставі укладеного 01.07.2013 року інвестиційного договору № 07/13-09 про порядок проектування, будівництва та введення в експлуатацію закінченої будівництвом автогазаправної станції. Окрім того, встановлення газового модулю на даній АЗС здійснено Відповідачем в межах Програми по Експериментальному проектуванню та будівництву автомобільних газових пунктів на багатопаливних автозаправних комплексах. Вказана програма погоджена: заступником Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, директором Департаменту запобігання надзвичайним ситуаціям, Заступником голови державної служби гірничного нагляду та промислової безпеки України, Головою Державної санітарно-епідеміологічної служби України, головним державним санітарним лікарем України. Зазначив, що відповідно до розділу 5 вказаної Програми передбачено, що мінімальні відстані від резервуарів СВГ (скраплені вуглеводневі гази) до будинків (споруд) поза територією приймають відповідно до таблиці 1. Згідно даних таблиці 1. Мінімальні відстані від технологічного обладнання, будинків та споруд з наявністю СВГ мінімальна відстань від житлового, громадського будинку до наземного резервуару СВГ (скраплені вуглеводневі гази) повинна становити не менше 30 метрів. Як випливає із графічної схеми розміщення АЗС Відповідача останнім забезпечено дотримання вказаної відстані до будинку та земельної ділянки Позивачів. Вважає, що не заслуговує на увагу, як доказ, і поданий Позивачем лист Головного управління Держсанепідслужби у Луганській області від 10.07.2013 року. Так, реалізація скрапленого газу через газовий модуль на даній АЗС не здійснюється. На даний момент підприємством оформляються дозвільні документи на право здійснення господарської діяльності щодо продажу скрапленого газу. Щодо безпідставності доводів Позивачів про протиправність дій Відповідачів по використанню земельної ділянки зазначив, що відповідно до ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Кодексу. Згідно ч. 4 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вважають, що обґрунтування Позивача своїх позовних вимог щодо знесення опорної стіни, демонтажу залізної конструкції навісу над автостоянкою, встановлення на межі земельних ділянок огорожі на бетонному фундаменті ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодним допустимим та належним доказом. Зокрема, як випливає із тексту позовної заяви, все обґрунтування позовних вимог щодо необхідності демонтажу навісу та опорної стіни базується на припущеннях Позивачів про те, що: «…є підстави боятися того, що металеві конструкції навісу над автостоянкою впадуть на будинок….». Також вважає, що не заслуговує на увагу і складений Позивачем акт від 15.06.2008 року, а саме по-перше, вказаним актом зафіксовані обставини (порушення), які були допущенні (вчиненні) внаслідок господарської діяльності попереднього власника АЗС - ТОВ «Лювер Антрацит». Наслідки вказаного порушення були усунуті. Вказує, що ТОВ «Вест Ойл Груп» набуло право власності на вказаний об'єкт 13.06.2012 року, а тому не може нести відповідальність на іншого суб'єкта господарювання. Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин. Зазначає, що якщо на момент подання позову правопорушення, що є об'єктом негаторного позову, припинилося, то підстав для задоволення позову у суду немає. У даному випадку, можливо лише говорити про відшкодування шкоди завданої вчиненим порушенням. Також не вважає доказом і порушення Відповідачем умов використання земельної ділянки згідно Акту огляду земельної ділянки по [ADDRESS] від 08.07.2012 року. Адже згідно з висновків даного акту встановлено, що для визначення несучої здатності опор і підпірної стіни необхідно висновок спеціалізованої організації. З огляду на наведене вище, вважає, що Позивачем не подано до суду жодного доказу, який би підтверджував вчинення зі сторони ТОВ «Вест Ойл Груп» протиправних дій, які б перешкоджали Позивачам у користуванні належною їм земельною ділянкою. Також зазначив, що відповідно до п. 5.4. Наказу Міністерства охорони здоров'я України № 173 від 19.06.1996 року (в подальшому по тексту - Наказ № 173) передбачено, що промислові, сільськогосподарські та інші об'єкти, що є джерелами забруднення навколишнього середовища хімічними, фізичними та біологічними факторами, при неможливості створення безвідходних технологій повинні відокремлюватись від житлової забудови санітарно-захисними зонами. Розміри санітарно-захисних зон в залежності від санітарної класифікації підприємств, виробництв та споруд встановлені у Додатку № 4 до Наказу № 173 та у випадку встановлення газового модуля для продажу СВГ становить 100 метрів. Одночасно, відповідно до п. 5.9. Наказу № 173 розміри санітарно-захисних зон для нових видів виробництв, підприємств та інших виробничих об'єктів з новими технологіями, а також зміна цих зон (збільшення чи зменшення згідно з пунктом 5.7) для підприємств і виробництв I - III класів небезпеки затверджуються Головним державним санітарним лікарем України на підставі висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи проектних матеріалів на будівництво зазначених об'єктів. Зміна розмірів санітарно-захисних зон для підприємств та інших виробничих об'єктів IV - V класів небезпеки затверджується головними державними санітарними лікарями Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя на підставі висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи проектних матеріалів на будівництво зазначених об'єктів. Програма погоджена заступником Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, директором Департаменту запобігання надзвичайним ситуаціям, Заступником голови державної служби гірничного нагляду та промислової безпеки України, Головою Державної санітарно-епідеміологічної служби України, головним державним санітарним лікарем України. Вказав, що відповідно до розділу 5 вказаної Програми та Таблиці 1 передбачено, що мінімальні відстані від резервуарів СВГ (скраплені вуглеводневі гази) до будинків (споруд) поза територією повинна становити не менше 30 (тридцяти) метрів. Як випливає із генерального плану (графічної схеми розміщення АЗС) Відповідачем забезпечено дотримання вказаної відстані до будинку та земельної ділянки Позивачів при встановленні АЗГП. Окрім того зазначив, що позивачами заявлено вимоги щодо демонтажу залізної конструкції навісу (даху) над автостоянкою, запобігаючи його падінню на їх будинок в разі зсуву ґрунту чи з інших причин та вважає, що дана вимога також не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 4 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував неналежний стан залізної конструкції навісу (даху) Відповідача та наявність загрози його падіння руйнування. Тому, вважає, що дана вимога Позивача базується виключно на припущеннях останнього. Представник третьої особи - Антрацитівської міської ради, в судовому засіданні зазначила, що жодних документів на встановлення автогазозаправного обладнання відповідач не отримував та до них не зверталися з заявами про їх отримання. Антрацитівська міська рада рішенням сесії лише надала в оренду земельну ділянку для автозаправної станції, землі відносяться до землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони, енергетики та іншого призначення площею 0,1867 га. Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази по справі, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованими за адресою [ADDRESS] (а.с.14-15). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №871020 [PERSON] є власником земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та господарських будівель розташованої за адресою [ADDRESS](а.с.16-16а). Відповідно до листа №120 від 08.09.2011 року на звернення [PERSON] завідуюча сектором земельних відносин повідомила про обстеження прилеглої до земельної ділянки [PERSON] земельної ділянки, на якій розташована автостоянка ВАТ «Лювер» та встановлено, що територія, яка межує з земельною ділянкою позивача належить ВАТ «Лювер» (а.с.17). Відповідно до рішення Антрацитівської міської ради від 07 серпня 2012 року «Про надання в оренду земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» №25/43 останнім в оренду терміном на 10 років надана земельна ділянка площею 0,1867 га для обслуговування автозаправного комплексу за адресою [ADDRESS] (а.с.66). Відповідно до договору оренди землі від 04.10.2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» отримало в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування автозаправного комплексу, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 0,1867 га (а.с.61-63), яка відповідно до акту прийому-передачі земельної ділянки 04.10.2012 року ТОВ «Вест Ойл Груп» отримало земельну ділянку площею 0,1867 га (а.с.65). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 13.06.2012 року будівлі та споруди автозаправного комплексу розташованого за адресою [ADDRESS] належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» (а.с.74). З наведеного вбачається, що власником будівель та споруд автозаправного комплексу розташованого за адресою [ADDRESS], яке межує з будинком та земельною ділянкою позивачів з 13.06.2012 року є ТОВ «Вест Ойл Груп». Згідно акту обстеження земельної ділянки житлового будинку [ADDRESS] від 08 липня 2013 року на межі автостоянки та житлового будинку [ADDRESS] розташована опорна стіна, яка є одночасно огорожею земельної ділянки. Опорна стіна виконана з фундаментних блоків, в яких спостерігається висипання раствору, оголена арматура, посилення стіни було в 2008 році. На території стоянки є частична осадка ґрунту з порушенням покриття по межі ділянки в районі опорних стовпів. На майданчику відсутній організований стік зливових вод та вода може уходити тільки в утворені тріщини між асфальтом та стінами зі сторони по [ADDRESS] та опорною стіною. На відстані 20 м. від житлового будинку самовільно змонтований газонаповнювальний пункт автомобільної заправки, який не працює (а.с.18). Відповідно до ст.. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право: продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. . Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Частиною першою ст.. 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Згідно ст.. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані: забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем. На підставі вищевикладеного вбачається, що землекористувач ТОВ «Вест Ойл Груп» порушив обов'язки землекористувача, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки житлового будинку [ADDRESS] від 08 липня 2013 року, внаслідок чого були порушені права власника суміжної земельної ділянки, а саме [PERSON] Зазначене порушення виявилося в несвоєчасному посиленні опорної стіни, яка є огородженням земельної ділянки, внаслідок чого на земельну ділянку позивача уходять стокові зливові води, що порушує право [PERSON] як власника земельної ділянки передбаченого ст.. 91 ЗК України та позбавляє його права повноцінно використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявну земельу ділянку. При цьому відповідачами були порушені обов'язки встановлені ст.. 96 ЗК України, а саме порушене право власника суміжної земельної ділянки; не дотримано правило добросусідства. Тобто з наведеного вбачається, що дійсно в діях відповідача мають місце порушення прав власника суміжної земельної ділянки, що виявилося у несвоєчасному підтриманні огорожі у належному стані. Позивачем заявлена вимога про знесення опорної стіни, яка похилилася і має ушкодження з метою попередити падіння на їх земельну ділянку, але враховуючи, що зазначена опорна стіна виступає огорожею земельної ділянки відповідача, яка огороджує її від земельної ділянки в тому числі і позивача, тому її знесення значно порушить права обох землекористувачів, призведе до більшого стоку зливневих вод на земельну ділянку позивача та інших негативних наслідків, тому суд вважає доцільним знесення опорної стінки, що призведе до більш негативних наслідків для обох сторін, тому вважає за необхідне зобов'язати відповідача відремонтувати опорну стінку, що попередить настання негативних наслідків після зливи та інших зовнішніх факторів між земельними ділянками та зазначена стіна буде відмежовувати земельні ділянки сторін, що сприятиме їх використанню за цільовим призначенням без порушення прав обох сторін. Згідно ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про встановлення на межі між земельними ділянками сторін та в боці за місцем розташування газопровідної труби огорожі на бетонному фундаменті, яка в змозі запобігти зсуву ґрунту на земельну ділянку позивачів, виток талих та дощових вод та демонтування залізної конструкції навісу (даху) над автостоянкою, запобігаючи його падінню на їх будинок в разі зсуву ґрунту чи з інших причин, необхідно відмовити в зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю, оскільки обставини необхідності встановлення саме огорожі на бетонному фундаменті, можливості її встановлення відповідачем, також необхідності та можливості відповідача демонтування залізних конструкцій навісу над автостоянкою, позивачами не зазначено та жодних доказів необхідності її встановлення не надано, а враховуючи, що в задоволені вимоги щодо знесення опорної стіни, суд вважає за необхідне відмовити та зобов'язати відремонтувати опорну стіну та привести її в належних стан, тому встановлення ще однієї огорожі не є необхідним. Суд приходить до вказаного висновку також враховуючи, що обов'язок доказування покладений на сторони, які не надали доказів по зазначеній вимозі в судовому засіданні та не додали їх до позову, також сторонами не заявлялися клопотання про витребування необхідних доказів щодо зазначеного предмету позову, при цьому жодна із сторін не звільнялася від обов'язку доказування своїх позовних вимог. Відповідно до п. 2.1.3. Інструкції щодо вимог пожежної безпеки під час проектування автозаправних станцій затвердженої наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи № 376 від 06.12.2005 року огорожа території АЗС (за її наявності) повинна бути провітрюваною та виконуватися з негорючих матеріалів. В огорожі території АЗС передбачають не менше двох розосереджених розтульних воріт для в'їзду та виїзду автотранспорту. Тому враховуючи зазначену норму встановлення огорожі на бетонному фундаменті може порушити вимоги пожежної безпеки на АЗС та призвести до негативних наслідків. Також позивачами заявлена вимога про встановлення газозаправної цистерни на технічно безпечній відстані від жилого будинку [ADDRESS]. В задоволенні зазначеної позовної вимоги суд вважає за необхідне відмовити з наступних підстав. Відповідно до інвестиційного договору №07/13-09 про порядок проектування, будівництва та введення в експлуатацію закінченої будівництвом автозаправної станції від 01 липня 2013 року ТОВ «Вест Ойл Груп» та ТОВ «ЛюксАвтоГаз» уклали договір предметом якого є інвестиційна діяльність Сторін по проектуванню, будівництву та введенню в експлуатацію авто газозаправної станції на земельній ділянці розташованій за адресою: [ADDRESS] (а.с.76-78). Як зазначено відповідачем в судовому засіданні, та підтверджено третьою особою, зазначена АГЗП не введена в експлуатацію та не працює, а на теперішній час здійснюється її будівництво на підставі програми «Експериментальне проектування та будівництво автомобільних газових пунктів на багатопаливних автозаправних комплексах» (а.с.79-98). Зазначена програма погоджена Заступником Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Директором департаменту запобігання надзвичайним ситуаціям, Заступником Голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України та Головою Державної санітарно-епідеміологічної служби України, головним Державним санітарним лікарем України. Жодним учасником процесу під сумнів зазначена Програма не ставилася, тому суд приймає зазначений доказ як достовірний, належний та законний. Згідно зазначеної програми її предметом є вимоги, технічні рішення щодо розміщення АГЗП при реконструкції існуючих АЗС з підземними резервуарами рідкого палива, для реалізації двох видів палива: традиційного рідкого моторного палива і скрапленого вуглеводного газу на АЗС. Максимальна місткість резервуарів газу, при встановлені надземного - 10 куб.м., підземного - 20 куб.м. Програмою встановлено, що мінімальна відстань від технічного обладнання, будинків та споруд з наявністю СВГ багатопаливних автозаправних станцій до об'єктів, розташованих поза їх територією складає від резервуарів (наземних та підземних) до житлового, громадського будинку 30 метрів. Зазначені відстані від технологічного обладнання, будинків та споруд з наявністю рідкого моторного палива визначають відповідно до вимог ДБН 360-92. Окрім того, суд враховує, що жодних документів щодо введення в експлуатацію газової установки, виду газової установки, тобто наземна чи підземна, об'єму цистерни, яка встановлена відповідачем, суду не надано, тому суд не має можливості вирішення витання щодо відповідності встановлення газової цистерни санітарним нормам. Враховуючи, що будівництво автогазозаправної станції на території АЗС проводиться на підставі вищевказаної програми, яка затверджена Головним Державним санітарним лікарем України, та судом визнана як належний доказ, тому вирішення питання щодо безпечності знаходження газової цистерни суд проводить на підставі відповідності дійсної відстані, на якій знаходиться газова цистерна до житлового будинку [PERSON] Відповідно до проведених ПП «Земтехпроект» замірів, які надані суду обома сторонами та не оспорюються, відстань від житлового будинку [PERSON] до газової цистерни становить від однієї частини будинку 30,39 м., від іншої 33,51 м. (а.с.131,132). Тобто з наведеного вбачається, що відповідачем встановлена газова цистерна на технічно безпечній відстані від житлового будинку, що не порушує права позивачів по справі, тому його вимога щодо встановлення газозаправної цистерни на технічно безпечну відстань не підлягає задоволенню, оскільки відстань на якій знаходиться газозаправна цистерна є безпечною, відповідає державним стандартам та положенням Програми «Експериментальне проектування та будівництво автомобільних газових пунктів на багатопаливних автозаправних комплексах». Суд не приймає посилання позивача в позові на те, що технічно безпечною відстанню, на якій повинна знаходитися газова цистерна є 100 метрів, та зазначення в листі Начальника Антрацитівського міськрайонного управління Головного управління Держсанепідемслужби у Луганській області, головного державного санітарного лікаря м.Антрацит та Антрацитівського району, що відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів №173 від 19.06.1996 р. автомобільні газонаповнювальні компресорні станції слід розміщувати в промислових та комунально-складських зонах на межах житлової забудови з дотриманням санітарно-захисної зони (відповідно клас ІV- санітарно-захисна зона 100м.) (а.с.19) з наступних підстав. Відповідно до п.2.2 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 червня 1996 р. N 173 обов'язковому погодженню з органами, установами та закладами санепідслужби підлягають проектно-планувальні документи різних рівнів, окрім іншого і проекти окремих будівель та споруд та проекти детального планування і забудови. Статтею 31 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» визначено, що систему державної санітарно-епідеміологічної служби України становлять: центральний орган виконавчої влади в галузі охорони здоров'я; установи і заклади державної санітарно-епідеміологічної служби центрального органу в галузі охорони здоров'я. Посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України є головні державні санітарні лікарі та їх заступники, інші працівники державної санітарно-епідеміологічної служби України, уповноважені здійснювати державний санітарно-епідеміологічний нагляд згідно з цим Законом. Статтею 32 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» державну санітарно-епідеміологічну службу України очолює керівник центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, який за посадою є головним державним санітарним лікарем України. Відповідно до положень ст.33 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» основними напрямами діяльності державної санітарно-епідеміологічної служби, крім іншого, є: здійснення державного санітарно-епідеміологічного нагляду. Відповідно до ст.39 зазначеного Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» державний санітарно-епідеміологічний нагляд - це діяльність органів, установ та закладів державної санітарно-епідеміологічної служби по контролю за дотриманням юридичними та фізичними особами санітарного законодавства з метою попередження, виявлення, зменшення або усунення шкідливого впливу небезпечних факторів на здоров'я людей та по застосуванню заходів правового характеру щодо порушників. З аналізу зазначених норм вбачається, що погодження Програми «Експериментальне проектування та будівництво автомобільних газових пунктів на багатопаливних автозаправних комплексах» Головою Державної санітарно-епідеміологічної служби головним Державним санітарним лікарем України є складовою вимогою в проектуванні та будівництві автомобільного газового пункту та норми зазначені в Програмі є такими, що відповідають санітарним нормам на момент проведення будівництва та встановлення газової цистерни. Вирішення питання щодо відповідності зазначеним нормам автомобільного газозаправного пункту суд вважає передчасним, оскільки зазначена станція є недобудованою та не введеною в експлуатацію. Посилання головного державного санітарного лікаря м.Антрацит та Антрацитівського району в листі №13/508 від 10.07.2013 року на відповідність автогазозаправної станції відповідача санітарно захисній зоні 100м. є таким, що не відповідає діючому законодавству. Відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 червня 1996 р. N 173 Клас IV до Санітарно-захисної зони 100 м. включають автогазонаповнювальні компресорні станції. Компресорна станція - стаціонарна або рухома (інше найменування - пересувна або самохідна) установка, призначена для отримання стислих газів, тобто для їх видобування. Предметом зазначеного позову є автомобільний газозаправний пункт скраплених вуглеводних газів на автомобільній заправній станції, тобто станція, де автомобілі, мотоцикли та інші самохідні машини заправляють паливом, маслом, в тому числі і газом, а не отримують та не видобувають стислі гази. Тому, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що лист головного державного санітарного лікаря м.Антрацит та Антрацитівського району не є доказом порушення відповідачем санітарних норм та підтвердження встановлення газової цистерни на технічно небезпечній відстані, оскільки він стосується іншого предмету, тому в ньому невірно зазначена санітарно-захисна зона. На підставі вищевикладеного суд вважає, позовні вимоги позивачів є такими, що частково не відповідають нормам діючого законодавства та є частково необґрунтованими, тому позов підлягає задоволенню в частині зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ОЙЛ ГРУП» відремонтувати опорну стіну, яка похилилася і має ушкодження з метою попередження її падіння в двомісячний строк. На підставі ст.ст. 90, 91, 93, 96ЗК України, ст.ст.15, 16, 319, 386, 391 ЦК України, ст..ст. 31, 32, 33 ,39 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Інструкції щодо вимог пожежної безпеки під час проектування автозаправних станцій затвердженої Наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від Чорнобильської катастрофи №376 від 06.12.2005 року, Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 червня 1996 р. N 173 ,

Outcome: partial