Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду зі спільно заявою до [PERSON] з вимогою: «Вселити [PERSON] та [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] та [PERSON] перешкодив користуванні квартирою [ADDRESS]», що є предметом позову. 24 листопада 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі пояснила, що з 18 березня 1977 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час шлюбу у подружжя народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Дніпровського райлдного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року шлюб між подружжям розірвано. Перебуваючи у шлюбі, подружжям та їх дітьми приватизована квартира [ADDRESS], про що видане свідоцтво про право власності на житло, на даний час в квартирі зареєстрований та фактично проживає лише відповідач. Позивачі [PERSON] та [PERSON], як співвласники квартири, не мають змоги вселитись та проживати в цій квартирі, оскільки відповідач створює нестерпні умови для їх проживання, вчиняє сварки, створює конфлікти, змінив замки в квартирі, не дає можливості потрапити до квартири. Оскільки відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою, не дає можливості вселитись до квартири, такі неправомірні дії відповідача змусили позивача звернутись до правоохоронних органів, однак у порушенні кримінальної справи було відмовлено на тій підставі, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини, тому позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду та просить вселити позивачів до квартири та зобов'язативідповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов, пояснив, що відповідач разом з членами родини - дружиною [PERSON] та дітьми [PERSON], [PERSON], є співвласниками, в рівних частках, квартири [ADDRESS], право вланості на квартиру набуте в процесі приватизації. Після припинення шлюбу між подружжям, позивач [PERSON] добровільно залишила квартиру, має інше житло, яке належить їй на правівласності, крім того діти відповідача також забезпечені власним житлом, проживають окремо після досягнення повноліття. Відповідач наголосив, що позивачі добровільно виселились з квартири, забезпечені житлом, спірною квартирою не цікавляться, не несуть витрат по утриманню житло, в свою чергу відповідач не чинить позивачам жодних перешкод у користуванні квартирою, після ухвалення судом рішення про визначення порядку користування квартирою, позивачі поставили замки на дверях житлових кімнат, які виділені їм у користування, мають ключі від вхідних дверей. Також, на думку відповідача, позивачі не надала жодних доказів, які мали підтвердити виникнення між сторонами даного спору конфліктних ситуацій та чинення з боку відповідача дій, які свідчили про чинення перешкод у користуванні квартирою. Представники відповідача- [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні просили в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та пояснень, які надавались відповідачем в судовому засіданні. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Основоположні принципи здійснення правомочносте власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України) Згідно зі статтями 5, 7, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку (частина друга статті 8 цього Закону). Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками в рівних долях квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, видане 05 червня 1998 року Комісією з приватизації житлового фонду Міністерства економікиУкраїни. Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. 22 жовтня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення у цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Державного підприємства «ЕКО» про визначення порядку користування квартирою та зміну договору найму. Визначено порядок користування житловою квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 86,3 кв.м, житловою площею 51,2 кв.м. Виділено [PERSON], [PERSON], [PERSON] в користування кімнату № 3 площею 18,6 кв.м. та кімнату № 4 площею 16,6 кв.м. Виділено [PERSON] в користування кімнату № 5 площею 16,0 кв.м. Залишено у спільному користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] інші приміщення: кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 лютого 2016 рокуапеляційну скаргу [PERSON], подану його представником [PERSON], відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про визначення порядку користування квартирою №26 по вулиці Челябінська, 9-Б у м.Києві залишено без змін. 26 лютого 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви [PERSON] про виправлення описки в рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року у цивільній справі №755/12666/15-ц за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Державного підприємства «ЕКО» про визначення порядку користування квартирою та зміну договору найму. Внесено виправлення в тринадцятий та п'ятнадцятий абзац мотивувальної частини, а також в другий абзац резолютивної частини рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року, де замість замінити невірно вказаний номер квартири за адресою: м. Київ, вул. Челябінська, 9-Б № «2» на «26». Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. За змістом положень частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14. Виходячи з предмету позову, позивачами [PERSON] та [PERSON] заявленовимоги щодо захисту своїх житлових прав шляхом вселення в квартиру [ADDRESS], та зобов'язати відповідача не чинити позивачам перешкоду користуванні квартирою, посилаючись на положення ч.1 ст.317, ст.319, ч.1 ст.321, 391 Цивільного кодексу України, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачами долучено до позову правовстановлюючий документ на квартиру та копію рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року разом з ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 лютого 2016 року. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 77 - 80 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. ( ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін по справі, на даний час між співвласниками квартири врегульоване питання щодо порядку користування квартирою, ці обставини встановлені рішенням Дніпровськогорайонного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року у цивільній справі №755/12666/15-ц, в той же час факт порушення прав позивачів шляхом створення перешкод в користуванні квартирою та вселення позивача до квартири заперечується відповідачем у справі, який наголошував в судовому засіданні на тому, що позивачі тривалий час не користуються квартирою, наміру вселятись до квартири не мають, оскільки мають на праві власності інше житло, в свою чергу позивачами не надано доказів, які мали спростувати позицію відповідач та підтвердити той факт, що позивачі не мають можливості реалізувати свої права власника користуватись та розпоряджатись належним їм майном, а в силу положень ч.6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, суд критично відноситься до позиції позивача [PERSON], яка вважає беззаперечним доказом створення відповідачами перешкод у користуванні квартирою наявність Висновків Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м.Києві від 17 лютого 2017 року, 25 липня 2017 року та 09 листопада 2017 року, які складено за результатами звернень[PERSON] щодо вчинення з боку колишнього чоловіка [PERSON] протиправних дій відносно неї особисто, оскільки сам факт звернення позивача до правоохоронних органів без застосування до конкретних осіб заходів належного реагування на виявлені під час перевірки порушення не можуть слугувати належним доказом вчинення з боку відповідачів протиправних дій, в той же час в силу положень ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов'язковими для суду обставини встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення. Виходячи з характеру спірних правовідносин, питання щодо вселення (виселення) відповідного кола суб'єктів регулюється нормами житлового законодавства, тому застосування до даних правовідносин положень цивільного законодавства є неправомірним, оскільки спосіб захисту визначений позивачем не передбачений нормами цивільного законодавства, також позивачами не визначено, які саме їх права та інтереси порушено та у якій спосіб підлягають відновленню, за відсутності належних та допустимих доказів, які мали підтвердити порушення прав позивача, як власника частини житлового приміщення. При вирішенні спору, суд враховує позицію відповідача, який заперечував сам факт чинення позивачам перешкоди у користуванні квартирою, які мають вільний доступ до квартири та ключі від квартири та своїх кімнат, які зачинені та доступ до цих кімнат мають лише позивачі, квартирою не цікавляться, за комунальні послуги не сплачують, ці обставини підтверджено в судовому засіданні показами свідків [PERSON] та [PERSON], які заявлені стороною відповідача, та підтвердили наведені відповідачем обставини щодо відсутності між власниками квартири конфліктів з приводу користування квартирою та обмежень у доступі позивачів до квартири, які квартирою не цікавлять та протягом тривалого часу не проживають в цій квартирі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). ( ст.89 ЦПК України) З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed