Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

[PERSON], представник Громадської організації «Справа принципу» звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа [PERSON] України, про захист прав споживачів, визнання протиправними та припинення дій, визнання недійсними, визнання недійсними нормативних документів. Ухвалою від 16.11.2016 року провадження по справі в частині позовних вимог Громадської організації «Справа принципу» закрито. Позовні вимоги мотивовані тим, що між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк»(правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту №3696-08 ОФ Н від 08.12.2005 року. Даний договір складено за єдиними шаблонним формулярами, затвердженими внутрішніми нормативними документами банку. Позивач вважає дані формуляри неправомірними, оскільки видача кредитів в іноземній валюті на території України на споживчі цілі є незаконною. У звязку з викладеним, позивач просить суд визнати недійсними внутрішні нормативні документи відповідача, яким встановлено дані формуляри та порядок видачі споживчих кредитів в іноземній валюті відповідно, а також дії відповідача неправомірними щодо пропонування, видачі споживчих кредитів в іноземній валюті, встановлення процедури та формулярів для надання зазначених вище кредитів. Представник позивача надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, заявлені вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним. Заперечень на позов не подавав. Представник третьої особи до суду не зявився, надав пояснення, в яких просив в задоволенні позову відмовити, оскільки дії відповідача щодо пропонування, видачі споживчих кредитів повність відповідають чинному законодавству, а відтак підстави для визнання недійсними внутрішніх нормативних документів банку, якими встановлено формуляри та порядок видачі даних кредитів, відсутні. Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.224-225 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк»(правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту №3696-08 ОФ Н від 08.12.2005 року в іноземній валюті. Статтею 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 533 ЦК України передбачено: використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до п. 1.5 глави 1 Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (постанова Правління [PERSON] банку України від 14.10.2004 №483) у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої [PERSON] банком надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії [PERSON] банку. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Також, не суперечить чинному законодавству України повернення суми кредиту в іноземній валюті, якщо саме валюта надавалась за договором, за наявності у банку генеральної ліцензії та письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку. Як визначено статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк(кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Це означає, що правовідносини, які виникають у зв'язку із сплатою процентів є додатковими щодо основного зобов'язання і їх не можна розглядати ізольовано. Наявність банківської ліцензії та письмового дозволу є підставою для виконання банком всіх без винятку покладених на нього кредитним договором зобов'язань, в тому числі і отримання від позичальника належних до сплати процентів. Крім того, кредитний договір укладається зі сторони банку з метою надання коштів та отримання плати за їх користування, а зі сторони позичальника - з метою одержання грошових коштів, тобто в даних правовідносинах жодна із сторін не має на меті здійснення будь-яких розрахунків кредитними коштами з третьою особою(в даному випадку - з продавцем квартири). Кредитним договором визначено не мету кредитування, а цільове використання кредиту - придбання квартири. Використання кредитних коштів за цільовим призначенням контролюється банком, відповідно до вимог статті 348 Господарського кодексу України, вже на етапі використання позичальником отриманих кредитних коштів, а не на етапі укладання кредитного договору. Фактично кредитний договір передбачає надання кредитних коштів в іноземній валюті на придбання квартири і не містять жодного положення щодо розрахунків за квартиру в іноземній валюті. Вищевикладені фактичні обставини дають суду підстави вважати, що укладання вказаного кредитного договору з наданням кредиту в іноземній валюті на підставі затверджених банком формулярів не суперечить вимогам чинного законодавства. Також, згідно пункту 1.2 Положення про валютний контроль, затверджене постановою Правління [PERSON] банку України від 08.02.2000 № 49, функції агента валютного контролю - це обов'язки уповноважених банків, які отримали від [PERSON] банку генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, щодо здійснення контролю за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи. Цей контроль полягає в запобіганні уповноваженими банками проведенню резидентами і нерезидентами через ці установи незаконних валютних операцій. Згідно пункту 1.3 вказаного Положення використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права. Як вже зазначалося вище, позивач отримав кошти в іноземній валюті - доларах США, а не здійснив розрахунки в іноземній валюті. За таких обставин, суд доходить висновку, що в діях відповідача відсутні які-небудь порушення законодавства України щодо пропонування, видачі споживчих кредитів в іноземній валюті та встановлення відповідної процедури та формулярів для надання зазначених вище кредитів.

Outcome: dismissed