Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

[PERSON] через свого представника звернулась в суд з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказали, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 25.08.2004 року Позивач являється власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,46 га з кадастровим номером [NUMBER], що розташована в адміністративно-територіальних межах Райгородської сільської ради Кам'янського району Черкаської області. У 2010 році між Позивачем та Відповідачем було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 5 років, з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою. Тоді ж Позивач передав у строкове платне використання, а Відповідач прийняв вказану земельну ділянку в стані, придатному для її цільового використання, про що було складено акт прийому-передачі. В установленні порядком та строки Позивач направив листа до Відповідача про те, що не бажає продовжувати дію договору оренди земельної ділянки, проте Відповідач по закінченню строку дії договору оренди продовжує користуватись земельною ділянкою та відмовляється в добровільному порядку повернути земельну ділянку Позивачу. Також, під час слухання іншої цивільної справи, їм стало відомо про існування Додаткової угоди до вказаного основного договору, якою продовжено дію договору. При цьому, вказали, що Позивач цієї Додаткової угоди не підписувала. З урахуванням уточнень, просили суд застосувати наслідки нікчемного правочину до Додаткової угоди від 02.03.2015 року до Договору оренди землі № 221 від 16.09.2010 року, а саме скасувати Державну реєстрацію змін до Договору оренди землі № 221 від 16.09.2010 року, що були проведені на підставі Додаткової угоди від 02.03.2015 року до Договору оренди землі № 221 від 16.0-9.2010 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], що розташована в адміністративно-територіальних межах Райгородської сільської ради Кам'янського району Черкаської області. В судовому засіданні представник Позивача уточнені позовні вимоги підтримувала та просила їх задовольнити. Представник відповідача ДСП «Агрокомплекс» (далі - Відповідач 1) проти задоволення позовних вимог заперечував, надав суду письмові заперечення та пояснення, просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Камянської районної державної адміністрації Черкаської області до суду не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, його неявка не перешкоджала проведенню судового розгляду у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з'ясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що Позивач являється власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,46 га з кадастровим номером [NUMBER], що розташована в адміністративно-територіальних межах Райгородської сільської ради Кам'янського району Черкаської області. Між Позивачем та Відповідачем 1 зареєстровано Договір № 221 від 16 вересня 2010 року про оренду вказаної земельної ділянки, а також Додаткову угоду до нього від 02.03.2015 року. Згідно Договору та Додаткової угоди термін дії основного договору 20.11.2018 року. Стороною Позивача в позовній заяві заперечувався факт підписання Додаткової угоди. Під час судового розгляду також змінилась позиція і щодо підписання основного договору, який також стороною Позивача заперечувався. З висновку комплексної судово-технічної та судово-почеркознавчої експертизи № 8/17-23, № 695/17-23 від 12.07.2017 року випливає, що підписи від імені Позивача в основному договорі виконанні не Позивачем. Згідно п. 4 Додаткової угоди про те, що вона являється невід'ємною частиною вказаного Договору. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Сторона позивача обґрунтовувала свій позов з огляду на те, що в судовому засіданні було встановлено, що Договір № 221 від 16 вересня 2010 року про оренду спірної земельної ділянки не підписувався, суд вважає, що існування в природі Додаткової угоди до непідписаного стороною Договору суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому така Додаткова угода є нікчемною. Суд виходить з того, що нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Оскільки відповідно до п. 2 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, вкрай важливим є розмежування двох двох понять : «нікчемний правочин» та «оспорюваний правочин», бо кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту прав та інтересів. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорбвані). Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але, який у разі якщо одна особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, може бути визнаний судом недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту застосування наслідків нікчемного правочину позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести обставини заявлених вимог. Наведені стороною Позивача у позові та встановлені судом із матеріалів справи обставини свідчать про наявність передбачених ЦК України випадків нікчемності Додаткової угоди через не підписання основного договору однією із сторін та відсутності доказів реального виконання Додаткової угоди. Зокрема, згідно ч.1 та ч.2 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин, що порушує публічний порядок, вважається якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. Такий правочин, є нікчемний. Крім цього, згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. З огляду на те, що сторона Відповідача не надала суду доказів реального виконання Додаткової угоди та спрямованості умислу його сторін на продовження договірних відносин, а по справі встановлено факт відсутності підпису Позивача на основному договорі, Додаткова угода порушує ст. 41 Конституцію України та є нікчемною, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved