Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області, 47 професійної пожежної частини Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про стягнення індексації заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги мотивує тим, що вона працювала в 47 професійній пожежній частині Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області (далі за текстом 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області) з 12.03.1987 р. по 22.06.2015 р. На її звернення 14.07.2015 р. було надано розяснення за яким відмовлено в нарахуванні та виплаті індексації заробітної плати. В звязку з чим, вона вимушена звернутися до суду. Представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав, просив суд їх задовольнити. Представник Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду клопотання про слухання справи за його відсутності, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. (а.с. 156) На адресу суду\~були надані письмові заперечення на позов (а.с. 123-128), в яких зазначено, що ГУДСУ з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області не є належним відповідачем по справі та не може відповідати за позовними вимогами позивача, оскільки ГУДСУ з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області не порушили її трудові права, а 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області має статус юридичної особи, створено за рішенням Голови ДСНС України та підпорядковується ГУДСУ з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області. Територіальний орган та ДСНС України не несуть відповідальність за зобовязання ППЧ. Представники 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень посилалися на те, що є бюджетною установою, яка фінансується за рахунок коштів спеціального фонду бюджету. Доходна частина бюджету 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області формується за рахунок надходжень від обєкту що охороняється. Індексація не проводилась через те, що суми індексації за цей період перевищували наявні фінансові ресурси, що закладені в кошторисі витрат на утримання\~ 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області, та у разі її нарахування відбулось би перевищення кошторисних призначень, що є неприпустимо та суперечить законодавству України. Без погодження кошторису з власником обєкту, за рахунок якого формується доходна частина бюджету 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області, проводити нарахування індексації не можливо. Індексація грошових доходів населення може нараховуватися в залежності від наявності коштів на ці цілі. У кошторисі 2014-2015 роки гроші на індексацію заробітної плати відсутні. Тому просили в позові відмовити. Суд вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом у судовому засіданні встановлені обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач працювала в 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області з 12.03.1987 р. по 22.06.2015 р. З квітня місяця 2014 року відповідачем 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області не проводилась індексація заробітної плати у встановленому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Постановою Кабміну України № 1078 від 17 березня 2003 року\~порядку. Відповідно\~ до\~ статті\~\~ 9\~\~ Конституції\~\~ України\~\~ діючі\~\~ міжнародні\~\~ договори,\~ згода\~\~ на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Частиною четвертою статті 55 Конституції України передбачено, що кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Найбільш важливі та значимі положення, які стосуються гарантування та захисту прав та свобод людини зосереджені в Загальній декларації з прав людини, прийнятій Генеральною асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року та в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року(далі - Конвенція). Стаття 23 Загальної декларації з прав людини, зокрема передбачає, що працюючий має право на справедливу та задовільну винагороду, яка б забезпечувала гідне існування для нього самого та його родини і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального захисту. Частина перша статті 25 Загальної декларації з прав людини декларує право людини на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який потрібен для підтримання здоровя та добробуту його сімї. Стаття 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, яка ратифікована Верховною Радою України від 14 вересня 2006 року, передбачає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду Договірні Сторони зобовязуються, зокрема: визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сімям достатній життєвий рівень; здійснювати відрахування із заробітної плати тільки на умовах і в розмірах, передбачених національними законами або правилами чи встановлених колективними договорами або арбітражними рішеннями. Здійснення цих прав досягається шляхом вільного укладання колективних договорів, запровадження законних систем нарахування заробітної плати або вжиття інших заходів, що відповідають національним умовам. 30 березня 2006 року набрав чинності Закон України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відповідно до цього Закону суди України при розгляді справ повинні застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права. 31 травня 2006 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 784 «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». У загальновизнаній класифікації прав людини право на працю та справедливу винагороду відноситься до другого покоління прав людини. Ці права відрізняються не тільки предметом та часом виникнення, але й засобами та ступенем забезпечення, тому що їхня реалізація передбачає та спирається на втручання держави. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Майном за практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема, визнаються: законні сподівання на отримання власності, підприємницька діяльність, право займатися професійною діяльністю, авторські та суміжні права, ліцензії та дозволи, патенти, ділова репутація, майнові вимоги, боргові вимоги, пайові внески, (упущена) вигода, майбутні доходи, економічні інтереси, матеріальні та нематеріальні інтереси, цінні папери, акціонерний (статутний) капітал, зміна частки акціонерного (статутного) капіталу, дохід, заробітна плата, торгова марка, клієнтура, судові рішення з майнових питань, рішення КТС, виконавчі написи щодо майна, орендна плата, земельні ділянки, соціальні виплати, допомога по безробіттю, пенсії, заощадження, спадщина тощо. Так, у пункті 22 рішення ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) від 8 листопада 2005 року зазначено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Пункт\~ 26\~\~ цього\~\~ рішення\~ ЄСПЛ\~\~ передбачає,\~ що\~\~ органи\~ державної\~ влади\~\~ не\~ можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (див., mutatis mutandis,\~рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ). Також необхідно зазначити, що принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи. Так, у рішенні ЄСПЛ по справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) від 10 грудня 2009 року зазначено, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п.155). Один із елементів принципу верховенства права ЄСПЛ також навів у рішенні по справі «Тимошенко проти України» від 03 квітня 2013 року (остаточне 30.07.2013 року), заява № 49872/11, а саме в пункті 264 зазначено, що Суд у своїй практиці також вже констатував, що, коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливо, щоб було дотримано загального принципу юридичної визначеності. Отже, важливо, щоб умови, за яких відповідно до національного законодавства здійснюється позбавлення свободи, були чітко сформульовані, та щоб застосування цього законодавства було передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією \~ стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість за потреби, за відповідної консультації передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (див., серед інших джерел, рішення у справі «Медведєв та інші проти Франції» (Medvedyev and Others v. France) [ВП], заява № 3394/03, п. 80, ECHR 2010 року, з подальшими посиланнями). Вказане рішення хоч і винесено в рамках кримінального права, але воно має таке ж саме значення і для цивільно-правових відносин. Принцип правової визначеності також знайшов своє вираження і в практиці Конституційного Суду України. Так, Конституційний Суд України в Рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу восьмого пункту 5 частини першої статті 11 Закону України «Про міліцію» зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини). Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини). В рішенні ЄСПЛ у справі «Будченко проти України» від 24.04.2014 року (остаточне 24.07.2014 року), заява № 38677/06, в пункті 39 зазначено, що «відсутність механізму реалізації законодавчого положення є втручанням у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до конвенції». Суд нагадує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) ( п. 40 рішення). Стаття 43 Конституції України передбачає, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Для більшості осіб заробітна плата є основним або навіть єдиним джерелом для існування, а тому оплата праці є однією із найважливіших гарантій. Конституційний Суд України в Рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обовязок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3 Конституції України). Складовою цього обовязку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина 4 статті 13, частини 1, 2, 7 статті 43 Конституції України). Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині 1 статті 94 КЗпП України, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає структуру заробітної плати. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 до додаткової заробітної плати належать, зокрема, суми виплат, повязаних з індексацією заробітної плати працівників (пп. 2.2.7). Відповідно до частини пятої статті 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому порядку. Стаття 33 Закону України «Про оплату праці» передбачає, що у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати, індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Згідно статті 1 цього Закону, індексація грошових доходів населення це встановлений законом та іншими нормативними актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Як зазначає частина друга статті 5 вказаного Закону, підприємства, установи та організації, що фінансуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці у звязку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Частина третя статті 6 Закону визначає, що порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. На час виникнення та існування спірних правовідносин чинним є Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Згідно якого, зокрема, передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Підвищення грошових доходів громадян у звязку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, це, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів; підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. Спори з питань індексації грошових доходів підлягають розгляду в судовому порядку. Таким чином, жоден з чинних нормативних актів, який регулює питання нарахування та виплати заробітної плати, не звільняє роботодавця від обовязку виплати індексації заробітної плати, як складової частини заробітної плати. Суд не приймає доводи представників відповідачів щодо неможливості проведення нарахування індексації заробітної плати, так як це суперечить принципам міжнародного права із захисту прав громадян, згідно з якими відсутність в національному законодавстві нормативного акту який має регулювати спірні відносини, не позбавляє права особи здійснювати їх захист в судовому порядку та вважає, що в даному випадку застосуванню\~\~ підлягає\~ чинний\~ Порядок проведення індексації\~ грошових\~ доходів\~ населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, згідно якого відповідачем 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області зроблені відповідні розрахунки. (а.с. 116) З наданого розрахунку та пояснень сторін вбачається, що сума індексації за період з 2014 р. по червень місяць 2015 р. становить 3088,20 грн. Доводи представників відповідачів про те, що згідно пункту 9 Прикінцевих положень Закону України» Про державний бюджет України на 2015 рік», норми Закону «Про індексацію грошових доходів громадян» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінету Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів, суд не приймає, з огляду на наведену практику ЄСПЛ. А саме, судом береться до уваги те, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок до заробітної плати і дотримано всі вимоги необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовити у цих виплатах, доки відповідні положення законодавства є чинними. У звязку з цим, як зазначалося вище в рішенні «Кечко проти України», ЄС не прийняв аргументи Уряду України про колізію нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати з бюджету і які є діючими та Закону України «Про Державний бюджет» на відповідний рік де положення останнього, на думку Уряду превалюють як спеціальний закон. Суд, також, не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. З цього суд робить висновок, що обмеження застосування Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», які встановлені пунктом 9 Прикінцевих положень Закону «Про державний бюджет України на 2015 рік», а саме межами наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, суперечать практиці ЄСПЛ, отже Законом «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не можуть вноситися зміни та коригуватися застосування інших законів України. Крім цього, вказаний Закон не є спеціальним та таким, що превалює в застосуванні для регулювання спірних правовідносин. Це саме стосується пункту 26 розділу VI «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного Кодексу України, згідно якого норми Закону «Про індексацію слід застосовувати в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів». Таким чином, доводи представників відповідача 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області з приводу неможливості нарахувати та виплатити індексацію по заробітній платі у звязку з тим, що такі видатки не передбачені кошторисом, в який вони мали бути закладені першочергово, суд вважає не обґрунтованими, а тому законних підстав позбавляти позивача як працівника частини заробітної плати, підстав немає, отже 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області мало здійснити нарахування індексації заробітної плати у відповідності до діючого законодавства та вживати заходів для її виплати. Згідно з Рішенням Конституційного суду України № 9-рп/2013, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівникові заробітної плати без обмеження будь-яким строком, незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. В звязку із зазначеним суд приходить до думки про можливість задоволення позовних вимог в частині стягнення індексації заробітної плати. В той же час, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення не нарахованої та невиплаченої суми індексації з відповідачів солідарно. Частинами першою, третьою статті 96 ЦК України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобовязаннями. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобовязаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобовязаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Згідно дослідженого судом Положення про 47 професійну пожежну частину Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області, встановлено, що 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області з охорони обєктів є юридичною особою та підпорядковується ГУДСНС України у Дніпропетровській області (територіальний орган). Він несе відповідальність за своїми зобовязаннями\~ в межах належного йому майна згідно з чинним законодавством. Тобто ГУДСНС України у Дніпропетровській області не є юридичною особою, із якою позивач безпосередньо перебуває у трудових відносинах, та не є власником 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області. Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що згідно зі статтею 21 КЗпП України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. Нарахування заробітної плати проводиться самою 47 ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області, а тому, суд дійшов висновку, що ГУДСНС України у Дніпропетровській області не є належним відповідачем. Суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо визнання неправомірними пропущення строків нарахування та виплати індексації заробітної плати. Частиною другою статті 16 ЦК України визначений вичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а саме: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже, нормою даної статті не передбачений такій спосіб захисту цивільних прав чи інтересів, як визнання неправомірними пропущення строків нарахування та виплати індексації заробітної плати. Тому в даній частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Розділом ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України 08.02.1995 р. № 100 викладено вичерпаний перелік виплат, які включаються до середнього заробітку для розрахунку середньої зарплати. П.п. «е» п. 4 зазначеної постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати. Таким чином суд приходить до думки, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки задоволенню не підлягають, оскільки індексація заробітної плати не входить до розрахунку середньої заробітної плати і не є її складовою. Частина 3 статті 88 ЦПК України передбачає, що в разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з ППЧ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial