Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Адвокат Гамов Владислав Володимирович в інтересах [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» про стягнення середнього заробітку. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 01.03.2007 [PERSON] був прийнятий до Державного підприємства\~«Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» на посаду водія автотранспортного засобу. 03.10.2011 року позивач наказом № 120-к від 22.06.2017 був призначений на посаду механіка транспортного цеху Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль». 20.06.2016 між позивачем та Міністерством оборони України в особі Військового комісара [INFO] був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу. 22.06.2017 року позивач наказом № 133-к від 22.06.2017 був звільнений з Державного підприємства\~«Сєвєродонецька теплоелектроцентраль», у зв`язку зі вступом на військову службу. Відповідно до довідки № 100 від 07.04.2020 [INFO] позивач перебуває на військовій службі в [INFO] з 20.06.2017 по теперішній час. Відповідно до довідки № 103 від 10.04.2020 позивач безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України з 01.04.2014 по 20.03.2015, з 20.06.2017 по 26.12.2017, з 13.01.2018 по 30.04.2018, та в період з 10.05.2018 по теперішній час бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях. Позивач просив стягнути з Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» на його користь середній заробіток за період з 01.08.2018 по 31.05.2020 у сумі 164 949, 38 грн. На виконання ухвали суду від 15.09.2020 представником відповідача [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що починаючи з 01.03.2007 року по 22.06.2017 року позивач та відповідач перебували в трудових відносинах. 22.06.2017 року наказом по підприємству № 133-к позивача було звільнено на підставі п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку зі вступом на військову службу. Щодо звільнення позивача з підстав визначених п. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідач вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничої кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюєте виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців членів їх сімей». Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 25.03.1992 року № 2232-ХІІ визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою і четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Визначення терміну «особливий період» міститься в абзаці 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-ХІІ, у якому передбачено, що особлива період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введена воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ, особливий період - період функціонуванні національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органи місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянам України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінченню воєнних дій. Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення і національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування і умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року 3543-XII). Отже, за змістом вищенаведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Відповідно до\~п.\~1\~Контракту про\~проходження громадянами\~України військової\~служби у\~Збройних Силах\~України на\~посадах осіб\~рядового складу\~№ б/н\~від 20.06.2017\~року,\~позивач ознайомився\~із законами\~та іншими\~нормативно-правовими\~актами України,\~які регулюють\~порядок проходження\~військової служби,\~і добровільно\~взяв на\~себе зобов`язання\~проходити військову\~службу у\~Збройних Силах України протягом строку Контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк Контракту. Тобто, зі змісту самого Контракту вбачається, що на момент його укладення 20.06.2017 року особливий період не діяв. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову. В судове засідання представник позивача адвокат Гамов В.В. не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та без участі позивача, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача ДП «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» не з`явився, у наданому відзиві просив розглянути справу без участі представника відповідача. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до копії з витягу з наказу військового комісара [INFO] (по стройовій частині) № 117 від 20.06.2017, [PERSON] призначений наказом військового комісара [INFO] (по особовому складу) від 20 червня 2017 року № 34-РС на посаду оператора відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу [INFO] , що також підтверджується копією контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 20.06.2017 року. Згідно з копією наказу № 133-к від 22.06.2017 Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль», [PERSON] , механіка транспортного цеху, на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 26.06.17 б/н, укладеного з [PERSON] , 22.06.17 звільнено у зв`язку зі вступом на військову службу, п. 3 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до копії довідки № 100 від 07.04.2020, виданої [INFO] , старший солдат [PERSON] перебуває на військовій службі в [INFO] з 20 червня 2017 року по теперішній час. Згідно з довідкою військового комісара [INFO] № 103 від 10.04.2020, старший солдат [PERSON] в період з 01.04.2014 по 20.03.2015, з 20.06.2017 по 26.12.2017, з 13.01.2018 по 30.04.2018 брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях, та в період з 10.05.2018 по теперішній час бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.\~36\~КЗпП України призов або вступ працівника на військову службу є підставою припинення трудового договору, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України. Відповідно до положень ст.\~17\~Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються\~Законами України «Про оборону України»,«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України\~та іншими підзаконними актами. Крім того, мають бути враховані рішення Ради національної безпеки і оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону України № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зокрема, Рада національної безпеки, згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України від 05 березня 1998 року № 183/98-ВР\~вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України а також, у відповідності до ст. 4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зазначені рішення згідно зі ст. 10 вищезазначеного Закону вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання. Відповідно до ч. 3, 4\~ст. 119 КЗпП України\~за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації та на особливий період, коли за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Застереження, закріплене у п. 3 ч. 1\~ст. 36 КЗпП України\~та у ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби (у тому числі служба за контрактом) призваний працівник. Частиною другою\~статті 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу»\~визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч. 3, 4\~ст. 119 КЗпП України, а також ч. 1 ст. 51, ч. 5 ст. 53, ч. 3 ст. 57, ч. 5 ст. 61 Закону України «Про освіту». З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені ч. 3, 4\~ст. 119 КЗпП України\~надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, на час дії особливого періоду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період в Україні діє з моменту оприлюднення\~Указу Президента від 17 березня 2014 року № 30-3/2014 «Про часткову мобілізацію»\~та буде закінченим з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Згідно з роз`ясненнями Міністерства оборони України, викладеними у листах № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року, № 316/1/906 від 20 жовтня 2016 року «Щодо дії особливого періоду», скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. З огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених\~Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації, без прийняття рішення щодо проведення демобілізації, не припиняє особливий період. Висновки щодо дії в Україні особливого періоду з 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року в справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св 18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17 (касаційне провадження № 61-1664св 17) та інших. На час звільнення позивача та розгляду справи Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу та про демобілізацію не приймав. Оскільки на час укладення контракту з позивачем про проходження військової служби діяв особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору, то на нього поширюються гарантії, визначені ч. 3\~ст. 119 КЗпП України. Звільнення позивача [PERSON] з роботи з Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» відбулося під час проходження ним військової служби у Збройних Силах України. Таке звільнення з роботи позивача не є законним, оскільки на спірні правовідносини поширюються правові норми ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 і 4 ст. 119 КЗпП України. Відповідно до ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~за [PERSON] під час проходження ним військової служби у Збройних Силах України зберігається також і середній заробіток на Державному підприємстві «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль», який підлягає стягненню на користь позивача. Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає, що розмір середнього заробітку має обчислюватися за період з 01.08.2018 по 31.05.2020 включно (період зазначений позивачем у позові) в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 2 пункту 10 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Відповідно до пункту 10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики від 03 серпня 2005 року № 18-441-1 коефіцієнт, на який необхідно прокоригувати виплати, що включаються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховується шляхом ділення тарифної ставки (окладу), встановленої працівнику після підвищення, на тарифну ставку (оклад), яку він мав до підвищення. Аналогічна позиція викладена в листі Міністерства праці та соціальної політики України від 04.04.2006 р. № 266/13/84-06 щодо коригування середньої заробітної плати, яка зберігається за відрядженим працівником. Отже, на госпрозрахункових підприємствах коригування заробітної плати провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Зазначена норма передбачає можливість госпрозрахункового підприємства у випадку скрутного фінансового стану дещо зменшити коефіцієнт коригування, але не позбавляє ці підприємства від коригування. В листі Міністерства соціальної політики України від 11.01.2016 року № 11/13/84-16 «Щодо обчислення середньої заробітної плати» зазначено, що у випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулося у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток (у тому числі мобілізованому працівнику), за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). На підприємство покладено обов`язок у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, здійснювати коригування на коефіцієнти підвищення. Підприємством до встановленої середньогодинної заробітної плати з 01.07.2018 був застосований коефіцієнт 1,044, з 01.09.2018 був застосований коефіцієнт 1,052, з 01.01.2019 1,043, з 01.01.2020 1,097, а отже середня заробітна плата позивача, з урахуванням вищевикладених норм права, повинна була коригуватися на зазначений коефіцієнт коригування. Порядок визначення заробітної плати механіка транспортного цеху розраховується шляхом множенням середньогодинної заробітної плати (з урахуванням відповідного коефіцієнту підвищення) (серпень 2018 року 44,61 грн.), (вересень 2018 року-грудень 2018 року 46,93 грн.), (січень 2019 року-грудень 2019 року 48,95 грн.), (січень 2020 року-травень 2020 року 53,70 грн.) на кількість відпрацьованих робочих годин у місяці (147,50х44,61=6579,98 грн.), (132х44,61=6194,76 грн.), (162,50х44,61=7626,25 грн.), (176,50х44,61=8283,15 грн.), (156,75х44,61=8283,15 грн.), (168,25х48,95=8235,84 грн.), (160х48,95=7832,00 грн.), (159х48,95=7783,05 грн.), (139,25х48,95=6816,29 грн.), (131х48,95=6412,45 грн.), (122,75х48,95=6008,61 грн.), (156,75х48,95=7672,91 грн.), (132х48,95=6461,40 грн.), (140,25х48,95=6865,24 грн.), (162,50х48,95=7954,38 грн.), (167х48,95=8174,65 грн.), (164х48,95=8027,80 грн.), (166х53,70=8914,20 грн.), (160х53,70=8592,00 грн.), (168,25х53,70=9035,03 грн.), (139,25х53,70=7477,73 грн.), (123,75х53,70=6645,38 грн.). Таким чином, загальна сума невиплачених грошових коштів позивачу [PERSON] , з урахуванням застосованих коефіцієнтів до встановлених середньогодинних тарифних ставок у період з 01.08.2018 року по 31.05.2020 року складає 164 949, 38 гривень без утримання податків й інших обов`язкових платежів. За таких обставин суд вважає, що розрахунок середнього заробітку, здійснений позивачем, відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 та може бути прийнятий судом до уваги. За вищенаведеним підрахунком суду середній заробіток позивача складає 164 949, 38 грн., у зв`язку з чим позовна заява адвоката Гамова Владислава Володимировича в інтересах [PERSON] до Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» про стягнення середнього заробітку підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, а сума задоволених позовних вимог до відповідача склала 164 949, 38 грн., тому відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України\~суд вважає\~за необхідне\~стягнути з\~відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1 649 грн. 49 коп.

Outcome: approved