Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

[PERSON] ( надалі-«Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], (надалі «Відповідач -1»), [PERSON], (надалі «Відповідач -2») про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позов мотивовано тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є його дітьми від першого шлюбу, які зареєстровані разом із ним в квартирі [ADDRESS], однак ніколи у вказаному житлі не проживали, створили свої сім'ї і добровільно виїхали на інше місце проживання, участі в утриманні квартири не беруть. Позивач змушений самостійно оплачувати комунальні послуги за житло. Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, за змістом якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві; не заперечував проти заочного розгляду справи у відсутності Відповідача-1 та Відповідача-2. Відповідач 1 - [PERSON] та Відповідач 2 - [PERSON] до суду повторно не з'явилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, шляхом поміщення повідомлення в засобах масової інформації. Письмового відношення відповідачів до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно з Свідоцтвом про право власності на житло від 08.02.2001року, [PERSON] є власником квартири загальною площею 33,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Разом з Позивачем у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] ( син Позивача), [PERSON] ( донька Позивача), [PERSON] ( дружина Позивача) про що свідчить довідка №02-02/5822 , виписка з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім'ї ( а.с.8). Посилаючись на факт непроживання відповідачів у вказаній квартирі з моменту реєстрації (відповідно Відповідач 1 з 03.06.2000року, а Відповідач 2 з 09.06.2004року), Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що Відповідач 1 та Відповідач 2 не проживають у вказаній квартирі з часу їх прописки, Позивач змушений оплачувати самостійно всі комунальні послуги за відповідачів. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить Позивачу на праві приватної власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту позовної заяви вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] фактично ніколи не проживали в квартирі [ADDRESS]. Докази, які б спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Отже, право на користування житлом було набуто відповідачами, а після остаточного виїзду з даного будинку та встановлення факту не проживання близько десяти років по місцю реєстрації, відповідачі втратили таке право на користування житловим приміщенням. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що відповідачі не проживають в житловому приміщенні в квартирі [ADDRESS], не несуть витрат по утриманню житла, а тому їх слід визнати такими, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь Позивача понесені ним судові витрати. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст.317,391,405 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved