Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

[PERSON] позов мотивувала тим, що в 1993 році її бабуся [PERSON], яка була власником ? частки будинковолодіння [ADDRESS], за свої кошти побудувала будинок «Е» на земельній ділянці за цією ж адресою. Актом № 246 від 24.06.1999 року цей будинок прийнятий до експлуатації на ім`я [PERSON] Рішенням виконкому Вінницької міської ради від 29.07.1999 року акт прийомки до експлуатації затверджений і зобов`язано управління містобудування та архітектури видати свідоцтво про право власності на будівлю. 12.06.2002 року [PERSON] розпорядилась своєю власністю і подарувала своїй доньці - [PERSON] - ? частку свого будинковолодіння, проте 18.03.2003 року син [PERSON] - [PERSON] з надуманих причин подав позов до Ленінського райсуду м.Вінниці і рішенням суду від 28.04.2005 року визнано недійсним договір дарування від 12.06.2002 року та визнано за [PERSON] право власності на гараж та будинок «Е», загальною площею 82,3кв.м., житловою - 64 кв.м. Таким чином, [PERSON] - мати позивачки - була позбавлена права власності на будинок і цим порушені були права малолітньої [PERSON] на житло. Рішення суду про визнання права власності на будинок за [PERSON] ухвалене на підставі незаконного договору підряду від 27.09.1993 року на будівництво цього будинку по [ADDRESS]. Замовником за цим договором був [PERSON], який не був ні користувачем земельної ділянки ні її власником, а підрядником - [PERSON] від ПМП «Ярина». Позивачка вважає, що договір є недійсним, оскільки укладений без дозволу на будівництво користувачів земельної ділянки та власників будинковолодіння - [PERSON], [PERSON], з порушенням ст.ст. 353, 357 ЦК України в редакції 1963 року, а також Постанови Ради Міністрів СРСР від 26.12.1986 р. № 1550 «Про затвердження Правил про договори підряду на капітальне будівництво», укладений без дозволу на виконання капітальних будівельних робіт у господарській діяльності, а також в порушення ст.ст. 9, 10 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 21.12.1993 року, оскільки у ПМП «Ярина відсутня відповідна ліцензія на будівництво. Крім того, у сторін договору підряду відсутні підтверджуючі фінансові документи щодо розрахунків по виконанню умов договору (чеки, накладні, касові ордери, кошториси на будівельні матеріли із відображенням їх вартості, товаротранспортні накладні на придбання будівельних матеріалів, розпорядження, накази, докази сплати податків тощо). Таким чином, сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо ціни договору, графіку виконання робіт тощо. На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України в редакції 2003 року договір підряду слід визнати недійсним як такий, що не відповідає вимогам цивільного законодавства та іншому діючому законодавству. Оскільки учасники договору підряду - [PERSON] та [PERSON] померли [INFO] року та [INFO] року відповідно, відповідачем за позовом має бути [PERSON] Позивачка також вважає, що цим договором порушені її особисті права, крім того, про наявність такого договору вона дізналась лише в березні 2014 року при ознайомленні з матеріалами цивільної справи за позовом [PERSON], тому строк позовної давності вона не пропустила. В судовому засіданні позивачка та представник позивача [PERSON] підтримали позов, представник подав письмові пояснення, які залучені до матеріалів справи. Додав, що відповідач порушив право позивача тим, що надав при розгляді справи Ленінським райсудом м. Вінниці 28.04.2005 року договір підряду від 27.09.1993 року, який є недійсний і дав в судовому засіданні неправдиві свідчення, і це стало підставою для прийняття судом неправомірного рішення про позбавлення права власності на житло [PERSON], матері позивачки. Оскільки [PERSON] на той час була неповнолітньою, тим самим порушені і її житлові права. Правовою підставою позову для визнання договору недійсним представник позивача визначив ст.ст. 45, 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року, 215 ЦК України в редакції 2003 року, Закон «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» додав, що договір є недійсним також через те, що він не був виконаний сторонами і що [PERSON] не мав права без ліцензії будувати даний будинок. Відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснив, що спірний будинок будував [PERSON] за свої кошти, тому саме з ним був укладений договір підряду 27.09.1993 року, який був дійсним і всі його умови були виконані. По цьому договору він забезпечив робітників і надав техніку, залучив будівельників з БУ-2, будь-яких спорів з приводу невиконання договору між ним та [PERSON] не виникало. Просив відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] пояснив, що він був присутній при укладанні договору підряду, оскільки вони з [PERSON] та [PERSON] товаришували. Борис будував будинок для себе і жив в ньому, [PERSON] всі умови договору виконав і ніколи спорів між ними не виникало. Вислухавши пояснення осіб, що брали участь в справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 27.09.1993 року [PERSON] (замовник) та [PERSON] (підрядник) підписали договір, відповідно до якого замовник передав підряднику суму в еквіваленті 6 000 доларам США, а підрядник зобов`язався побудувати житловий будинок по [ADDRESS] згідно наданого плану. Крім того, сторони домовились про ремонт врем`янки за цю ж суму, перелік робіт визначений у договорі (а.с. 8). В додаток до договору був письмово складений перелік матеріалів, необхідних для будівництва житлового будинку і ремонту врем`янки по [ADDRESS] (а.с. 9). Таким чином, між сторонами виникли зобов`язальні договірні правовідносини, тому при вирішенні даного позову суд застосовує відповідні норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, який був чинним станом на 27.09.1993 року. Так, відповідно до ст. 332 ЦК УРСР за договором підряду підрядчик зобов'язується виконати на свій риск певну роботу за завданням замовника з його або своїх матеріалів, а замовник зобов'язується прийняти й оплатити виконану роботу. Зміст договору підряду становлять права і обов`язки його сторін. Зокрема, підрядник зобов`язується виконати певну роботу, а замовник повинен надати завдання щодо її виконання, прийняти роботу та оплатити її. В судовому засіданні було встановлено, що договір підряду був виконаний сторонами, будинок збудований та прийнятий в експлуатацію відповідно до акту № 246 від 24.06.1999 року, затвердженого рішенням виконкому Вінницької міської ради № 911 від 29.07.1999 року. Дані обставини визнали сторони договору підряду - [PERSON] (про що сам зазначив в позовній заяві до Ленінського райсуду м. Вінниці від 18.03.2003 року) та [PERSON] в даному судовому засіданні, крім того, ці обставини були встановлені рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 28.04.2005 року у справі про визнання права власності на новостворене майно і визнання недійсним договору дарування (а.с. 37-39), яке набрало законної сили 29.05.2005 року. Слід зазначити, що [PERSON], яка була притягнута до участі в справі в якості відповідача, в судовому засіданні повідомила, що дійсно всіма питаннями будівництва нового будинку та його документальним оформленням займався [PERSON] Укладений між [PERSON] та [PERSON] договір також відповідає вимогам ст.ст. 153, 154 ЦК УРСР. Враховуючи те, що дані обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, вони не потребують доказуванню на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Рішення суду не оскаржувалось відповідачами - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відміткою на копії рішення із зазначенням, що воно набрало законної сили 29.05.2005 року (через місяць з дня ухвалення рішення). Таким чином, сама [PERSON] (мати позивачки) не вважала свої права порушеними, погодилась із обставинами, встановленими в судовому рішенні, дала суду відповідні пояснення про те, що будівництвом будинку займався [PERSON], тому у позивачки [PERSON] немає підстав стверджувати, що на момент укладення договору підряду та на момент ухвалення судом рішення були порушені її права. При обґрунтуванні позовних вимог щодо визнання договору недійсним позивачка та її представник посилались на ст.ст. 45, 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року, 215 ЦК України в редакції 2003 року, Закон «Про ліцензування певних видів господарської діяльності». Так, відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про практику в справах про визнання угод недійсними» стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними. Разом з тим, в судовому засіданні позивачкою не було доведено, що укладеним договором підряду порушені її права. Посилання на те, що цей не договір суд використав як доказ і на його підставі і ухвалив рішення про визнання права власності за [PERSON] на новостворений будинок, чим позбавив її права власності, є безпідставними і необґрунтованими, оскільки, як вже зазначалось, рішення набрало законної сили, в апеляційному порядку не оскаржувалось, і було ухвалене судом на підставі ряду досліджених доказів, про що зазначено в самому рішенні, а не лише на підставі договору підряду від 27.09.1993 року. Також не є підставою для визнання недійсним договору підряду посилання представника позивача на те, що він фактично не був виконаний сторонами, оскільки невиконання умов договору може бути підставою для його розірвання, а не визнання недійсним (п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про практику в справах про визнання угод недійсними»). Протягом життя ні [PERSON] ні [PERSON] не пред`являли вимог щодо невиконання умов договору, щодо порушення будь-яким чином їх прав і обов`язків, а також прав і обов`язків інших осіб, тому твердження представника позивача про те, що цим договором порушені житлові права позивачки як малолітньої особи є лише припущенням. До даних правовідносин не можуть бути застосовані норми ст.ст. 353, 357 ЦК УРСР, Постанова Ради Міністрів УРСР від 26.12.1986 року № 1550 «Про затвердження Правил про договори підряду на капітальне будівництво», оскільки між [PERSON] та [PERSON] не виникали правовідносини щодо капітального будівництва, а зміст якого полягає в укладенні відповідного договору між спеціальними суб`єктами - двома організаціями. Також є безпідставним посилання представника при обґрунтуванні позовних вимог на норми ЦК України в редакції 2003 року, в тому числі на норми щодо визнання угод недійсними, оскільки відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки Закон України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», на який посилається представник позивача, був прийнятий Верховною Радою України 01.06.2000 року, він також не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли в 1993 році. Слід зазначити, що позивач вказує цей закон під № 3759-ХІІ від 21.12.1993 року, проте цій даті і номеру відповідає Закон України «Про телебачення і радіомовлення». Таким чином, аналізуючи всі наведені докази і законодавчі норми, суд прийшов до переконання, що укладенням договору підряду від 27.09.1993 між [PERSON] та [PERSON] не були порушені права, свободи чи інтереси позивачки [PERSON], тому її позов про визнання договору недійсним задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed