Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду, просив розірвати шлюб укладений з [PERSON], мотивуючи тим, що з 22 вересня 2015 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають двох малолітніх доньок - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дітей. З березня 2016 року позивач проживає окремо, проте намагається підтримувати відносини і піклуватися про дітей, також весь час регулярно приїжджає та привозить всі необхідні побутові речі та харчі. З травня 2016 року відповідач не дозволяє бачитися з дітьми, а з вересня 2016 року ініціювала два судових розгляди про стягнення аліментів, хоча на той час вона вже отримувала в якості аліментів кошти в розмірі близько 15 000 гривень щомісяця, на думку позивача подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, примирення між подружжям не можливо. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснив, що з 22 вересня 2015 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, на даний час сімейні відносини остаточно припинені, подружжя проживають окремо, поновлювати сімейно-шлюбні стосунки позивач наміру не має, вважає, що вони як подружжя не мають майбутнього, позивач заперечує щодо надання судом строку для примирення, оскільки позивач не має наміру поновлювати сімейно-шлюбні стосунки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволення позову з підстав викладених в письмових запереченнях на позов, які долучено до матеріалів (а.с. 27-29), вважає, що рішення позивача про розірвання шлюбу є передчасним, наведені у позові підстави для розірвання шлюбу не відповідають дійсності, оскільки сторони припинили сімейно-шлюбні відносини лише восени 2016 року, непорозумінні які виникли між подружжям носять тимчасовий характер, тому відповідач не втрачає надію на відновлення сімейно-шлюбних стосунків та має намір зберегти сім'ю. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як убачається з матеріалів справи, підтверджується поясненнями сторін, з 22 вересня 2015 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу подружжя має малолітніх доньок - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], сімейне життя подружжя не склалось, у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, протягом тривалого часу сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, факт припинення сімейно-шлюбних відносин не заперечується відповідачем, в свою чергу позивач наголошує, що його рішення про розірвання шлюбу є виваженим та остаточним, за час окремого проживання позивач не змінив своє відношення до відповідача, наміру поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не має, наполягає на розірванні шлюбу. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, заперечуючи проти розірвання шлюбу відповідач не навела доказів, які б свідчили про те, що за час окремого проживання подружжям змінилось відношення одне до одного, вживались заходи для примирення та відновлення сімейно-шлюбних відносин, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Відповідно до положень ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документу, який долучено до справи. Враховуючи наведене та

Outcome: approved