Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом в суд про визнання недійсним договору дарування квартири №22 в будинку №178 на вул. Кульпарківській у м.Львові, посвідченого 26.09.2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 1447. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вказана квартира була відчужена її покійним батьком [PERSON] 30.03.2011 року на підставі договору дарування на її користь. Вона на прохання рідної сестри, 26.09.2012 року уклала договір дарування спірної квартири зі своїми племінницями, відповідачами у справі, натомість вони пообіцяли надавати матеріальну допомогу, утримувати та доглядати її до смерті. Враховуючи родинні відносини із відповідачами була впевнена у їх добросовісності і тому не вимагала зазначення обовязку обдарованих щодо надання їй можливості проживати у спірній квартирі до смерті. Проте по спливу одного року після укладення договору відповідачі про свій обовязок по відношенню до неї забули, вона змушена із своєї мізерної пенсії сплачувати кошти за квартиру та комунальні послуги. За таких обставин вимушена звернутися до суду, оскільки при укладенні договору дарування помилилась щодо його правової природи, щодо прав і обовязків сторін договору, вважаючи його договором довічного утримання. У судовому засіданні позивач і її представники позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Відповідачі і представник відповідачів проти задоволення позову заперечили, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість. Зазначили, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема, доказів, які б свідчили про помилку в природі договору. В момент укладення правочину позивач розуміла, що укладає саме договір дарування, а не договір довічного утримання, проте розраховувала для себе на певну користь від договору. Разом з тим, сторони договору ніколи не обумовлювали матеріальне забезпечення в замін на майно, чи як умова передачі майна. В п.4 договору зазначено, що дарувальник свідчить, що укладення цього договору не повязане із виконанням обдаровуваними будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Третя особа ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не направило в судове засідання свого представника, заяви про розгляд справи за відсутності такого не подало, про причини неявки суду не повідомило. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Зі змісту ст.3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до вимог ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Між тим, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що 30.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON] (позивачем у справі) було укладено договір дарування квартири, який посвідчено нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 731 (а.с.5). Згідно умов договору [PERSON] подарував своїх доньці [PERSON], а остання прийняла в дар квартиру [ADDRESS]. 17.07.2012 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.100). Крім того, 26.09.2012 року між [PERSON] та її племінницями доньками рідної сестри [PERSON] - [PERSON], [PERSON] (відповідачі у справі) було укладено договір дарування квартири, який посвідчено нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 1447 (а.с.4). За цим договором [PERSON] подарувала, а [PERSON] і [PERSON] прийняли в дар в рівних частинах кожний квартиру [ADDRESS]. Як вбачається з тексту договору такий підписано сторонами в присутності нотаріуса, особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] квартири перевірено. Після укладення договору дарування спірної квартири відповідачі зареєстрували своє право власності на\~вказані частки у передбаченому законом порядку 11.10.2012 р. (а.с. 46, 47). Позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири від 26.09.2012 року, як на підставу покликається на ст.229 ЦК України. В обгрунтування своїх вимог позивач, допитана як свідок, показала, що коли батько подарував їй квартиру сестра звернулася до неї з проханням подарувати квартиру її донькам і вона оформила такий договір, будучи впевненою у тому, що відповідачі будуть її утримувати. Перед укладенням договору відповідачі переконували її, що будуть нею опікуватись до смерті і вона їм вірила. Протягом року після укладення договору вони допомагали їй, а потім перестали надавати будь-яку допомогу. Вона пенсіонер, має незадовільний стан здоровя, в спірній квартирі проживає з 1996 року і сама оплачує комунальні послуги, також разом з нею у квартирі проживає її мати, якій 92 роки, яка також потребує допомоги, іншого житла у неї немає. За змістом\~ст.229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі (предмету договору), які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Відповідно до\~ст.717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно\~майно (дарунок) у власність. Договір довічного утримання відповідно до\~ст.744 ЦК України\~передбачає, що одна сторона (відчужувач) передає іншій стороні (набувачеві) у власність квартиру або її частину,\~\~взамін\~чого набувач зобов'язується\~забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Як встановлено, в момент укладення правочину позивач розуміла, що укладає саме договір дарування, а не договір довічного утримання, проте розраховувала для себе на певну користь від договору, що підтверджується показаннями позивача під час її допиту, як свідка, а також випливає зі змісту позову, де [PERSON] вказує, що вимушена звернутися до суду з даним позовом, бо переконалася, що помилилася, подарувавши відповідачам квартиру. В судовому засіданні позивач ствердила, що до укладення договору дарування в неї з відповідачами не було домовленості про надання останніми їй якоїсь допомоги. Отже, позивач сама визнає, що обставини, щодо яких вона помилилася, мали місце через певний час після укладення договору, а згідно ст.229 ЦК України для визнання договору недійсним через помилку ці обставини мають існувати саме на момент вчинення правочину. Позивачем долучено до позовної заяви договір дарування квартири від 30.03.2011 року, за яким вона отримала в подарунок від батька цю ж квартиру №22 в будинку №178 Кульпарківській в м.Львові. А відтак її доводи, що вона не розуміла природи договору дарування того ж обєкту нерухомості фактично з ідентичним змістом, укладаючи оспорюваний договір від 26.09.2012 року, є сумнівними. Обидва договори дарування (від 30.03.2011 року та від 26.09.2012 року), є невеликі за обсягом тексту - півтори сторінки, і є простими для прочитання. Зокрема, в п.4 договору від 26.09.2012 року, як і попереднього договору, передбачено, що дарувальник свідчить, що укладення цього договору не повязане із виконанням обдаровуваною будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника і зараз або в майбутньому. В п.5 договору сторони стверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків обумовлені у ньому. А в п.6 договору сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до у договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. За п. З, 4 [PERSON] 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту №296/5 від 22.02.2012 року, установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами: умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Згідно п. 1 [PERSON] 13 Порядку нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, яка посвідчувала обидва договору дарування від 30.03.2011 року та від 26.09.2012 року, підтвердила, що [PERSON] особисто звернулась до неї щодо укладення договору дарування від 26.09.2012 року, особисто читала договір перед його підписанням і посвідченням. Запевнила її при цьому, що бажає саме подарувати квартиру, хоча вона пропонувала [PERSON] різні правочини, розяснюючи їхню природу, в тому числі пропонувала скласти заповіт, але [PERSON] відмовилась. З копії заяви [PERSON] від 17.09.2016 року до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» вбачається, що для укладення оспорюваного договору позивач самостійно зверталася про БТІ для отримання витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, в якій підкреслила, що зазначений витяг їй необхідний для дарування майна (а.с. 122). Доказів на підтвердження доводів [PERSON], що мати відповідачів [PERSON] чи самі відповідачі спонукали її до укладення договору, суду не надано. Показання свідка [PERSON], яка є рідною сестрою позивача, що вона не спонукала сестру до укладення договору дарування, завжди допомагала їй і матері і позивач сама зателефонувала їй і повідомила, що домовилась із нотаріусом, що має намір подарувати квартиру племінницям, та наведені показання свідка [PERSON] не вказують на укладення даного договору під впливом помилки, натомість підтверджують те, що [PERSON] хотіла розпорядитися квартирою, а саме подарувати її відповідачам. Крім того, відповідачі [PERSON] і [PERSON], допитані як свідки, показали суду, що їх мати завжди допомагала своїй матері і сестрі, в тому числі давала гроші на комунальні послуги. Вони з сестрою не вимагали укладення договору дарування квартири, позивач сама наполягала на договорі і сама вибрала нотаріуса, якому довіряла. Нотаріус позивачу детально розяснила умови договору дарування квартири. Попередніх домовленостей щодо надання допомоги до укладення договору не було. Сама по собі та обставина, що позивач після оформлення оспорюваного договору продовжує проживати у спірній квартирі та здійснювати комунальні платежі, не має правового значення при вирішенні спору, адже належних і допустимих доказів на підтвердження досягнення сторонами домовленості про проживання та зобов'язання відповідачів здійснювати такі платежі матеріали справи не містять.\~\~ Суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, визначених ст.229 ЦК, з огляду на наведене, а також враховуючи, що стан здоровя [PERSON] не викликав сумніву в тому, що вона добре усвідомлювала значення своїх дій, позивач не заперечувала, що між нею та відповідачами не обумовлювались види матеріального забезпечення і догляду та їй роз'яснювались нотаріусом правові наслідки укладення договору. Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Інші доводи позивача висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному, субєктивному трактуванні ним\~фактичних обставин справи і норм матеріального права. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені судом обставини і оцінивши досліджені докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 26.09.2012 року квартири №22 в будинку №178 на вул.Кульпарківській у м.Львові є безпідставними, не грунтуються на законі, а тому в задоволенні таких слід відмовити. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed