Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) 20 листопада 2014 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач у справі є його колишня дружина, яка раніше була зареєстрована за вказаною адресою, однак уже більше року фактично з ним не проживає. Вона проживає за іншою адресою. Саме позивач є власником вказаної квартири відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 31 жовтня 1997 року (зареєстрованого в Олександрійському МБТІ). Просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користуватись вказаним приміщенням його квартири. В судовому засіданні позивач наполягає на позовних вимогах, посилаючись на викладені обставини, стверджує, що за вказаною адресою проживають саме він, а наявність реєстрації в квартирі бувшої дружини чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою. Відповідач в судове засідання з'явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, проти позовних вимог не заперечує, просить суд врахувати, що вона виїзджала до Росії, певний час проживала там, обіцяє, що зніметься з реєстрації. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. . 4 -15,16,22, 316-319, 321, 322, 379, 381, 383, 386, 391, 405, 810, 815, ЦК України. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 391 ЦК України право власності є непорушним і власник має право вимагати усунення перешкод при здійсненні ним права користуватись та розпоряджатись своїм майном. Правовідносини сторін врегульовані ст. 405 ЦК України, за змістом якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що саме позивач у справі є власником квартири [ADDRESS], яка належить саме [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 31 жовтня 1997 року. Вказане Свідоцтво було зареєстровано в Олександрійському МБТІ в жовтні 1997 року. Суд також приймає до уваги, що в квітні 2011 року в РАЦС по м Олександрія Кіровоградської області між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Згодом, за рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 21 січня 2013 року між подружжям шлюб було розірвано. Згідно акту від 01 липня 2014 року відповідач у справі зареєстрована саме за вказаною адресою, однак вона не проживає в квартирі [ADDRESS] з червня 2014 року, її особисті речі в квартирі також відсутні. Суд приймає до уваги показання відповідача та визнає доведеним той факт, що відповідач дійсно не проживає в квартирі, яка належить позивачу у справі. Суд вважає доведеним, що відповідач по справі - [PERSON] втратила право користуватись житлом в квартирі [ADDRESS], яка належить [PERSON] - позивачу у справі відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 31 жовтня 1997 року, оскільки саме він є власником квартири, фактично в ній постійно проживає. За таких обставин позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З відповідача суд вважає необхідним стягнути судовий збір на користь позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: approved