Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

[PERSON], як представник [PERSON] у січні 2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, вказавши, що 31.07.2015 року помер чоловік [PERSON] [PERSON]. Після смерті чоловіка позивачка довідалася, що 09.12.2003 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповідав [PERSON]. Заповіт було посвідчено нотаріусом [PERSON]. Однак, на думку позивача, [PERSON] не бажав складати заповіт на чужу людину, якою для нього була [PERSON]. Станом на 09.12.2003 року [PERSON] виповнилося 75 років, він перебував на обстеженні у невропатолога та психіатра, спроби поліпшити його психічний стан позитивного результату не дали. При цьому [PERSON] приймав сильнодіючі ліки, які мають психотропну дію, та зловживав спиртними напоями. За таких обставин позивач та її представник вважали, що в момент вчинення заповіту 09.12.2003 року [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а отже заповіт від 09.12.2003 року не відповідає його дійсній волі, а тому просили суд визнати вказаний заповіт недійсним. У лютому 2017 року представник позивача подав доповнення до позову, та залишивши позовні вимоги без змін просив врахувати, що [PERSON] страждав на нервові розлади повьязаними із захворюваннями головного мозку та захворюваннями серця, часто скаржився на погіршення самопочуття, вживав сильнодіючі препарати соннат, пирацетам, кавінтон та інші. Крім того [PERSON] не мав бажання складати заповіт на відповідачку, яка не є членом його сімьї та передавати їй 1/5 частину приватизованої квартири за адресою [ADDRESS] іншим співвласниками якої є його дружина та донька. Між [PERSON] та [PERSON] були напружені стосунки та [PERSON] не хотів, що б сімя [PERSON] розпоряджалася його майном чи майном [PERSON]. [PERSON] пиячив, вів бродячи спосіб життя та міг змінювати своє місце проживання без попередження. Препарат «Соннат» має психотропну дію та багато побічних ефектів. Підпис та прізвище [PERSON] написані у заповіті відрізняються від його підпису та почерку у стані спокою та психічної урівноваженості, що також свідчить про те, що він не усвідомлював своїх дій складаючи заповіт 09.12.2003 року. Сторони у судове засідання не зявилися. У судовому засіданні представник позивача підтвердив обставини викладені у позові, наполягав на задоволенні позовних вимог. Представники відповідача заперечували проти позову, вважали, що наявність підстав для визнання заповіту недійсним не доведена. [PERSON], хоча і перебував у шлюбі із [PERSON], однак цей шлюб носив формальний характер, оскільки [PERSON] тривалий час проживав однією сімєю із [PERSON]. [PERSON] не була для нього сторонньою людиною та у складанні [PERSON] заповіту на її імя немає нічого дивного. Крім того [PERSON] вів активний спосіб життя, керував автотранспортом, спілкувався з оточуючими, а тому доводи позивача про те, що [PERSON] не усвідомлював свої дії та не керував ними вважали надуманими. [PERSON] особа нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилася. Суд вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, висновок експертів, допитавши свідків встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 9 грудня 2003 року приватним нотаріусом [PERSON]А, у приміщенні нотаріуса по бул. Шевченка, 287 у м. Черкаси посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №5758 заповіт [PERSON] [INFO], яким останній на випадок своєї смерті заповідав все своє майно [PERSON] (т.1 а.с.50). 31.07.2015 року [PERSON] помер у м. Черкаси (свідоцтво про смерть т.1 а.с. 4). За повідомленням приватного нотаріуса [PERSON] (т.1 а.с. 87) після смерті [PERSON] заяви про прийняття спадщини подали [PERSON], спадкоємець за заповітом та [PERSON] спадкоємець за законом. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.04.1956 року, що підтверджено свідоцтвом про одруження (т.1 а.с. 5). Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (далі Постанова ПВСУ №7 від 30.05.2008 року), - заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки оспорюваний у даній справі правочин (заповіт) було вчинено у грудні 2003 року то він повинен відповідати вимогам законодавства України, які діяли на час його складання. Частина перша статті 534 ЦК УРСР (1963), яка була чинною на час складання спірного заповіту [PERSON], передбачала, що - кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. При цьому як норми ЦК УРСР (1963) зокрема стаття 55 так і норми діючого ЦК України, зокрема стаття 225 передбачають недійсність правочину вчиненого дієздатною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Системний аналіз норм\~ЦК УРСР (1963) та ЦК України свідчить, що підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225 ЦК України та ст. 55 ЦК УРСР (1963), зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до п.18 Постанови ПВСУ №7 від 30.05.2008 року, - для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Судом у розглядуваній справі за клопотання представника позивача було призначено посмертну судову психіатричну експертизу. Згідно з Висновком №433 від 06.12.2016 року посмертної судової психіатричної експертизи проведеної комісією експертів КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня», - у [PERSON], який помер 31.07.2015 року, на момент складання заповіту 09.12.2003 року не відмічалося хронічного стійкого психічного розладу, тимчасового розладу психічної діяльності, іншого хворобливого стану психіки, а виявлялися прояви органічної дизфункції головного мозку внаслідок цереброваскулярного захворювання у звязку із атеросклерозом судин головного мозку, гіпертонічної хвороби, без проявів психічного дефекту, інтелектуально-мнестичного зниження, змін особистості по органічному типу, що не позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (т.1 а.с. 228-234). Отже висновок експертів не заперечує наявності у [PERSON] ряду захворювань, зокрема захворювань судин головного мозку, гіперточнічної хвороби тощо, однак ці захворювання не позбавляли [PERSON] здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними при складанні заповіту 09.12.2003 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12, - підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року у по справі №6-131цс14. Згідно ст. 360-7 ЦПК України, - висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд у розглядуваній справі не вбачає підстав для відступу від правових позиції Верховного Суду України в справах №6-9цс12 та №6-131цс14. Надаючи оцінку висновку експертів №433 від 06.12.2016 року посмертної судової психіатричної, суд вважає, що цей висновок є належним, допустимим доказом та може бути покладено в основу рішення у розглядуваній справі. При цьому суд враховує, що експертиза проведена компетентними особами трьома судово-психіатричними експертами, які мають стаж експертної роботи від 14 до 31 року, висновок експертів є обґрунтованим та науково-мотивованим, містить докладний опис та аналіз усіх даних які були у розпорядженні експертів, зокрема як показань свідків наданих під час судового розгляду так і даних медичних документів з приводу стану здоровя та лікування [PERSON]. Вказаний висновок експертів №433 від 06.12.2016 року повністю узгоджується з іншими зібраними по справі доказами, так зокрема 22.07.2002 року філією №1 міської лікарні №3 м. Черкаси [PERSON] видано медичну довідку №897 про придатність до керування транспортними засобами категорій «А», «В», «С» (т.1 а.с. 62). Строк дії вказаної довідки до 22.07.2004 року. Згідно довідки №01-28/820 від 10.05.2016 року [PERSON] у період з 01.01.2003 року по 31.12.2003 року на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у Комунальному закладі «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради» не перебував (т.1 а.с. 132). За повідомленням КНП «[PERSON] Черкаська міська поліклініка» від 05.05.2016 року (т.1 а.с. 154), - [PERSON] був інвалідом 2 групи, учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, на диспансерному обліку у лікаря невропатолога не перебував. Перебував на диспансерному обліку з приводу ішемічної хвороби серця. 12.03.2003 року амбулаторно звернувся до лікаря невропатолога та виставлений діагноз: хронічна атерослеротична дисциркуляторна енцефалопатія ІІ (два) помірно виражений вестибулоактивний синдром. Препарати соннат і кавінтон лікарями не були рекомендовані та рецепти на ці препарати не виписувалися. Крім того допитана у судовому засідання свідок [PERSON], яка працює сімейним лікарем в [PERSON] Черкаській міській поліклініці та тривалий час спостерігала [PERSON] як лікар, охарактеризувала [PERSON] як інтелігентну та розумну людину та вказала, що підстав для направлення [PERSON] до психіатра в неї не було. Під час огляду в судовому засіданні медичної картки амбулаторного хворого на імя [PERSON], наданої суду представником позивача, встановлено, що у вказаній медичній картці між сторінками, на яких зроблені записи амбулаторних оглядів окулістом, хірургом, терапевтом і кардіологом від 01.04.2003 року вклеєно частину аркушу паперу на якому написано: «1. Соннат снотворне 1 таб. на ночь. 2. Антидепресант амітрептілін 1 таб. в обєд». Свідок [PERSON], якій судом для огляду було надано медичну картку [PERSON] пояснила, що наявність вказаної вклейки в неї як лікаря викликає подив, оскільки такі препарати [PERSON] у 2003 році не призначалися, а крім того такий спосіб ведення амбулаторної картки лікарями не застосовується. Також свідок пояснила, що на момент смерті [PERSON] його медична картка у поліклініці була відсутня. За таких обставин суд вважає обґрунтованою позицію комісії експертів психіатрів викладену у Висновку №433 від 06.12.2016 року про те, що оскільки за даними амбулаторної картки за 2003 рік препарати соннат і амітріптілін лікарями невропатологом, терапевтом, кардіологом не призначалися, симптоми, при яких призначаються вказані препарати у [PERSON] не відмічалися, то названі препарати не можуть прийматися до уваги при мотивуванні експертного рішення. Крім того суд погоджується із доводами представників відповідача про те, що сам по собі факт складання [PERSON] заповіту на імя [PERSON] не є дивним або неадекватним, оскільки [PERSON] проживав спільно із [PERSON] та перебував із нею у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджено показаннями свідків [PERSON] та [PERSON]. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] допитаних за клопотанням представника позивача про те, що [PERSON] пиячив, вчиняв неадекватні дії, виявляв якісь фантазії та маячні ідеї обєктивно нічим не підтверджені та суперечать показанням запрошених представниками відповідача свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] які характеризували [PERSON] як адекватну та цілком нормальну людину. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК). Показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] нібито хотів змінити чи скасувати заповіт на імя [PERSON] бо «йому не подобалося те, що було написано в цьому заповіті» не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог оскільки оспорюваний заповіт було складено [PERSON] у 2003 році, тобто більш як за 11 років до моменту смерті (31.07.2015), а тому якщо б [PERSON] дійсно бажав змінити чи скасувати заповіт від 09.12.2003 року то міг би це зробити в будь-який час. Крім того навіть якщо [PERSON] при спілкуванні із [PERSON] і давав якусь оцінку своєму заповіту від 09.12.2003 року то це свідчить лише про те, що він розумів і усвідомлював суть цього заповіту та його правове значення. За таких обставин суд приходить до висновку, що при складанні заповіту від 09.12.2003 року [PERSON] усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, волевиявлення [PERSON] було вільним та цей заповіт повністю відповідав його внутрішній волі, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Сам лише факт незгоди родичів [PERSON] дружини та доньки, із його волевиявленням викладеним у заповіті від 09.12.2003 року не є підставою для визнання заповіту недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed