Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS], що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що з 13 березня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, після укладання шлюбу, за згодою власників квартири відповідач була зареєстрована в квартирі [ADDRESS], яка належить на праві спільної водності позивачу та його матері [PERSON], третій особі у справі. Однак відносини між подружжям не склались, що призвело до припинення сімейно-шлюбних відносин, на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано, після припинення шлюбу відповідач добровільно забрала свої речі та виселився з квартири, з 10 вересня 2015 року відповідач в квартирі не проживає, за житлово-комунальні послуги не сплачує, при цьому відмовляється знятись з реєстраційного обліку добровільно, чим перешкоджає власникам квартири вільно розпоряджатись належною їм на праві власності квартирою. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що дійсно після припинення шлюбу з позивачем, вона разом з малолітньою дитиною вимушена проживати окремо, винаймає житло, оскільки власного житла не має, позивач не сплачує присуджені за рішенням суду аліменти на утримання дитини, тому вона разом з дитиною перебувають у скрутному матеріальному становищі, вселитись до квартири не має змоги, оскільки мати позивач влаштовує скандали та всіляко намагається позбавити відповідача можливості користуватись квартирою, відповідач наголошує, що має намір проживати в цій квартирі та нести витрати по утримання житла, враховуючи, що в цій квартирі зареєстрована її малолітні дитина. Третя особа [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що дійсно після укладання позивачем шлюбу з відповідачем, вона надала згоду на реєстрацію відповідача в квартирі, однак на даний час відповідач, як колишнім член сім'ї, після припинення шлюбу втратила право на користування квартирою, тому є підстави визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що необхідно для вирішення питання реалізації в подальшому є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності [PERSON] - 1/3 частина, та [PERSON] - 2/3 частини, право власності на цю квартиру набуте на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2004 року. (а.с.3) Відповідно даних, викладених у довідці Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Дніпровського району міста Києва від 09 вересня 2016 року (форма №3), в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON]. (а.с.9) За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Якщо немає угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням плата, за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, з 13 березня 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 09 грудня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Шлюб, зареєстрований 13.03.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] (актовий запис №290) - розірвано. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO]», щомісячно в розмірі 1400,00 грн., але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 22.09.2015 року і до досягнення сином [PERSON] повноліття. (а.с.6-8) Виходячи з предмету позову, [PERSON] пред'явлено вимоги до [PERSON], як колишній член сім'ї, про визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS], посилаючись на положення ст.ст.71, 72 Житлового кодексу УРСР. За змістом ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Передбачені законом способи захисту цивільних прав та інтересів закріплені у ст.16 Цивільного кодексу України, суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом положень частини другої ст.386 Цивільного кодексу України, власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на той факт, що відповідачем порушуються його права, як співвласника квартири, вільно розпоряджатись належною йому на праві власності квартирою, однак у позовній заяві не міститься посилання на наявність обставин, які давали б підстави вважати, що з боку відповідача створюються перешкоди, які обмежують право позивача реалізувати право на користування та розпорядження житлом, ці обставини не доведено позивачем під час розгляду даної справи по суті, та не вставлено судом під час розгляду справи, в той же час відповідно до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, позивачами не наведено правових підстав для застосування такого способу захисту порушених прав як визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що унеможливлює надати правову оцінку заявленим вимогам в цій частині. Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач, за згодою власників квартири, набула права користування квартирою [ADDRESS], як член сім'ї власника квартири, тобто позивача, колишнього подружжя, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє відповідача права користування житлом, та не є безумовною умовою припинення права на користування житлом, в свою чергу позивачем не наведено правових підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки такий спосіб захисту регулюються окремими нормами чинного законодавства, безпосередньо передбачено ст.405 Цивільного кодексу України, що є окремими предметом доказування. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed