Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

[PERSON] у травні 2016 року звернулася в суд із зазначеним позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральною шкоди та стягнення коштів за надання правової допомоги. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] у 2011 році обвинуватив її у вчиненні злочину щодо нього. У скарзі приватного обвинувачення зазначив, що вона відірвавши від паркану шиферину вдарила його по голові, чим заподіяла легкі тілесні ушкодження. Відповідні обставини були перевірені судом, та вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 березня 2013 року, позивача визнано невинуватою і виправдано. Зазначила, що крім звернення до суду, відповідачем була поширена серед громадян зазначена негативна та неправдива інформація. Зауважила, що вона є інвалідом ІІІ групи та має хронічне серцево-судинне захворювання, в звязку з чим перебуває на тривалому лікуванні, а внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральної шкоди, яка виразилася у нервових стресах, які негативно вплинули на стан її здоровя. Крім того, у звязку з розглядом кримінального провадження за скаргою відповідача та при підготовці даної позовної заяви позивачем були понесені витрати на правову допомогу та витрати на проїзд для участі в касаційному розгляді кримінального провадження. Посилаючись на зазначені обставини, просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100000 гривень, понесені витрати на правову допомогу в розмірі 5750 гривень та витрати на дорогу для участі в касаційному розгляді справи. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, пояснили, що викладена відповідачем в скарзі приватного звинувачення інформація щодо нанесення йому тілесних ушкоджень позивачем була підставою для поданої скарги і стосувалася її предмета, тому не може бути підставою для звернення позивача з позовом про захист, честі, гідності та ділової репутації. Крім того, на їх думку вироком Смілянського міськрайонного суду від 25 березня 2013 року не встановлено, що відповідачем, у своїй скарзі приватного обвинувачення, зазначено неправдиві відомості, а також, що для даного звернення не було підстав і було викликано не наміром захистити свої права. Негативної та неправдивої інформації відповідач не поширював, так як про конфлікті, які відбувалися між ним та позивачем було відомо багатьом сусідам, які були безпосередніми свідками нанесення йому тілесних ушкоджень позивачем, та допитувалися як свідки при розгляді кримінального провадження відносно позивача, в звязку з чим, про події, які відбулися 17 жовтня 2009 року було відомо багатьом особам не від нього а з інших джерел. Вважають, що у вироку суду від 25 березня 2013 року факт нанесення відповідачу тілесних ушкоджень під сумнів не ставився, проте в судових засіданнях по кримінальному провадженню за даним фактом не знайшло своє підтвердження умисне заподіяння позивачем відповідачу тілесних ушкоджень, а за спричинення тілесних ушкоджень з необережності кримінальна відповідальність відсутня, тому вважають, що навіть якщо відповідач і говорив про те, що позивач його вдарила, то він повідомляв правдиву інформацію, яку позивач не просить спростувати даним позовом. Звернули увагу суду, на те, що приєднані позивачем до позовної заяви медичні документи складені задовго до подій, про які йде мова у позову, тому на думку відповідача та його захисника не мають значення для даної справи. Також зауважили, що будь-яких доказів причинного звязку між діями відповідача і погіршенням здоровя позивача нею не надано. Що стосується витрати понесених позивачем під час розгляду кримінального провадження, то вони віднесені Законом до судових витрат, які відшкодовуються в порядку, передбаченому КПК України, і їх не можна визнати збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства України, тому вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Свідки, допитані судом за клопотанням позивача, надали такі показання: Свідок [PERSON] повідомила, що працює інженером у відділі архітектури, та в силу виконання службових обовязків вона неодноразово спілкувалась як із позивачем так і з відповідачем по справі, між якими є земельний спір щодо визначення межі. Під час спілкування з відповідачем, той неодноразово допускав негативні висловлювання на бік позивача, зазначав, що вона вела себе неадекватно, та навіть побила його. Конкретну дату таких тверджень відповідача назвати не змогла. Свідок [PERSON] при допиті судом зауважила, що у 2014 та 2015 роках знаходячись у приміщенні виконавчої служби в м. Сміла, випадково була свідком того, як [PERSON] негативно висловлювався щодо [PERSON]. Він казав, що [PERSON] завдала йому та його дружині тілесних ушкоджень, та щодо неї є кримінальна справа. Називав її злочинницею і аферисткою, при цьому в холі ДВС було близько 5 осіб. Свідок [PERSON] повідомив, що до березня 2016 року він працював державним виконавцем, та знає сторони по справі, так як між ними є земельний спір, який знаходиться на стадії виконання. Під час спілкування з [PERSON] в ході здійснення виконавчих дій, неодноразово чув, як той негативно висловлювався щодо [PERSON], проте якихось конкретних висловлювань не навів. Свідок [PERSON] надав показання, що працює в Смілянському РВ ДВС. Йому відомо, що на виконанні у виконавчій службі знаходиться провадження щодо визначення межі між земельними ділянками позивача і відповідача. Неодноразово він був присутнім під час проведення своєрідних нарад у начальника ДВС, на яких були присутні як позивач так і відповідач. Він особисто чув, як на таких нарадах [PERSON] прилюдно висловлювався негативно в бук [PERSON], при цьому дозволяв собі висловлюватись нецензурно, та повідомляв, що вона його побила. Відповідні обставини він спостерігав у 2011 році в приміщенні відділу ДВС. Свідок [PERSON] надав суду показання, що він працює у Смілянському РЕМ. Влітку 2014 року, він в складі бригади з 5 чоловік працювали з електромережею на вул.Красногвардійській. В ході роботи до них підійшов чоловік, на імя [PERSON], який розмовляв з ними на різні теми, та в ході бесіди повідомив, що у нього є сусідка [PERSON], з якою у них спір щодо землі, та почав говорити різні неприємні речі щодо неї, також сказав, що вона вдарила його по голові шифером. Він знає, що на сусідній вулиці від того, місця де вони працювали живе його колишня співробітниця [PERSON], тому уточнив, чи це не про неї іде мова, та той чоловік повідомив, що саме про неї. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши та оцінивши всі наявні докази у справі у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач проживають у сусідніх будинках, які межують один з одним. З 2009 року стосунки між сторонами погіршилися у звязку з існуванням спору щодо межі між їх будинковолодіннями. Між ними почали виникати конфлікти, обидві сторони ініціювали звернення до суду із цивільними позовами. Сторони визнали цю обставину, на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України вона не підлягає доказуванню. У жовтні 2011 року відповідач [PERSON] в порядку ст.27 КПК України(1960 року) звернувся до суду із скаргою приватного обвинувачення, в якій зазначив, що [PERSON] 17 жовтня 2009 року на межі своєї присадибної ділянки, що по пров. Тясминський 8-а в м. Сміла з ділянкою по пров. Червоноармійського 5 в м. Сміла, в ході конфлікту, що виник на ґрунті неприязних стосунків, умисно, відірваним від огорожі шматком шиферу вдарила [PERSON] по голові, заподіявши йому легкі тілесні ушкодження, у вигляді забійної рани чола (а.с.12-13). Зазначені у скарзі приватного обвинувачення обставини були предметом судового розгляду, та вироком суду від 25 березня 2013 року, який після перегляду апеляційною та касаційною інстанцією залишився в силі, встановлено, що таке обвинувачення предявлене [PERSON] ніякими обєктивними доказами не підтверджується, а тому її визнано невинною і виправдано за відсутністю в її діях складу злочину передбаченого ч.1 ст. 125 КК України (а.с.14-19). Відповідна обставина підтверджується також і оглянутими під час судового розгляду матеріалами кримінальної справи №703/162/13-к. Як встановлено судом, [PERSON] крім того, що звернувся до суду із скаргою приватного обвинувачення, у спілкуванні із невизначеним колом осіб, повідомляв про те, що [PERSON] нанесла йому тілесні ушкодження, чим вчинила відносно нього злочин. Такі обставини він повідомляв як у 2011 році так і у 2014 році. Обставина розповсюдження [PERSON] стороннім особам інформації про вчинення [PERSON] відносно нього злочинних дій підтверджена допитаними в судовому засіданні свідками, надавали свої показання будучи повідомленими про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, і приведеними до присяги свідка. Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідач, як під час перебування кримінальної справи на розгляді в суді, так і після винесення щодо позивача виправдального вироку, поширював серед громадян негативну та неправдиву інформацію про вчинення нею злочинних дій, чим принижував її честь, гідність та ділову репутацію. Оцінюючи наведені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що висловлені відповідачем твердження, що стосуються позивача, слід визнати такими, що порочать її честь, гідність та ділову репутацію і порушують її особисті немайнові права: на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Право кожного на повагу до його гідності визначено в ст. 28 Конституції України. Як зазначено у роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихологічної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь(поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Згідно з ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та противоправних посягань. За таких обставин суд вважає, що розповсюджені відповідачем серед громадян у 2011 та 2014 роках відомості відносно позивача про вчинення нею щодо нього злочину передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, слід визнати такими, що порочать її честь, гідність та ділову репутацію. При цьому суд не приймає наведені у запереченнях доводи відповідача про те, що відповідні відомості є неспростованими із посиланням на те, що сама позивач не просить у даному позові їх спростувати, оскільки вироком суду від 25 березня 2013 року(а.с.14-19) [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні відповідних дій, отже рішенням суду відповідну інформацію вже спростовано , та вона не потребує окремого спростування при розгляді даного цивільного спору. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що закріплені в п.п.3,9 постанови від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: приниженні честі, гідності, діловій репутації та порушенні стосунків з оточуючими людьми. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що дії відповідача, щодо розповсюдження неправдивої інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача має триваючий характер, та такі дії відповідача не були припинені навіть після виправдання позивача вироком суду. Позивач є жінкою, інвалідом третьої групи, та відповідна неправдива інформація про неї була розповсюджена, як поміж її сусідів, так і працівників державних органів, і колишніх її співробітників, що беззаперечно спричинило душевні переживання позивача. Тому заподіяння з вини відповідача моральної шкоди, на думку суду, повністю знайшло своє підтвердження під час судового розгляду справи. Разом з тим, позивач не довела суду наявності моральної шкоди в заявленому обсязі. Ті докази що вказують на загальний негативний стан здоровя позивача, та його погіршення, частково не стосуються періоду, щодо якого надані докази про розповсюдження відповідачем неправдивої, негативної інформації щодо позивача, а в іншій частині не мають підтвердження взаємозвязку такого погіршення стану здоровя із діями відповідача. За таких обставин, відповідно до вимог ст.1167 ЦК України позов в цій частині підлягає до часткового задоволення, оскільки визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість страждань позивача, стан його здоров'я, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, а також, враховуючи майновий стан відповідача, вважає за необхідне визначити розмір компенсації моральної шкоди у сумі 5000 грн. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу в межах кримінальної справи, а також надану їй під час підготовки даного позову до суду, суд приходить до наступного: Порядок відшкодування судових витрат в межах кримінальної справи, вирішується у відповідності до вимог Закону, в порядку якого було розглянуто кримінальну справу. Так, відповідно до вимог ст. 93 КПК України(1960 року), визначено порядок відшкодування судових витрат та оплати праці адвокатів. Відповідна стаття не містить обовязку потерпілого (в тому числі за скаргою приватного обвинувачування) відшкодовувати виправданій особі судові витрати. Також, відповідний закон не передбачає і відшкодування витрати, повязаних із прибуттям до місця судового провадження особою, щодо якої вирішується питання про притягнення її до кримінальної відповідальності. А тому в задоволенні відповідних позовних вимог позивача слід відмовити, як в таких, що не ґрунтуються на вимогах закону. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача витрат на отриману правову допомогу, повязану із підготовкою даного позову, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Разом з тим, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В силу ч.2 ст. 59 ЦПК України, Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачем, на обґрунтування вимоги про стягнення коштів за надання правової допомоги за виготовлення позовної заяви, надано копію квитанції про сплату нею 500 гривень, однак відповідно до чинного законодавства, оплата виконаної роботи адвокатом має підтверджуватися розрахунком, який позивачем суду не надано. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, а тому в цій частині позовних вимог також слід відмовити. Витрати по даній справі у вигляді судового збору становлять 2051 грн. 20 коп.. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволеню частково, то відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду, пропорційно до суми задоволених судом вимог. Так 5 000 грн. відповідає 4,7 % від заявленої ціни позову, отже саме такий відсоток від сплаченого позивачем судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача (4,7% від 2051.20 грн. = 96,39 грн.)

Outcome: partial