Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд із даним позовом, який обґрунтовували тим, що на підставі договору купівлі - продажу вони є власниками земельної ділянки, площею 0,015 га та 0, 0038 га, по [ADDRESS], що посвідчується відповідними Державними актами про право власності на земельні ділянки, виданими 5 серпня 2004 року. Із [PERSON] ними були узгоджені межі земельних ділянок при умові, що відповідач дозволить ним право вільного проходу через його земельну ділянку, на що він погодився. Проте на сьогоднішній день [PERSON] відмовився надати сім»ї позивачів можливість вільно проходити через його земельну ділянку на провулок Залізничників в смт. Маневичі, що створює ним певні незручності. Посилаючись на те, що не мають можливості іншим способом задовольнити свої потреби у користуванні власною земельною ділянкою через необґрунтованість заперечень відповідача, просили Маневицький районний суд визнати за ними право постійного безплатного земельного сервітуту, а саме право проходу через земельну ділянку відповідача [PERSON] на провулок Залізничників в смт. Маневичі Волинської області. В даному судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали свій позов та просили задовольнити із наведених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] позов заперечив та просив відмовити у його задоволенні, мотивуючи тим, що не порушує прав позивачів на вільне користування належними ним земельними ділянками. Заслухавши пояснення позивачів та відповідача, кожного зокрема, дослідивши письмові докази та проаналізувавши обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Згідно зі ст. 99 цього ж Кодексу власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право прокладання та експлуатацій ліній електропередачі, зв»язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути. Статтею 100 Земельного Кодексу України унормовано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Судом установлено, що на підставі рішення Маневицької селищної ради від 20 липня 2004 року №14/18 [PERSON] передано в приватну власність земельні ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та площею 0,0038 га для гаражного будівництва. На підставі рішення видані Державні акти на право власності на земельні ділянки на площу 0,15 га (Серія ВЛ №044407), який зареєстрований 5 серпня 2004 року в державному реєстрі за №468, та на площу 0,0038 га (Серія ВЛ №044408), який зареєстрований 5 серпня 2004 року в державному реєстрі за №457. З північної сторони ділянка [PERSON] межує із земельною ділянкою [PERSON] (площа 0,0997 га), яка перебуває в оренді, що підтверджується договором оренди земельної ділянки від 9 серпня 2007 року, який зареєстрований в державному реєстрі 20 листопада 2007 року за №040708900143. Із західної та південної сторони ділянка [PERSON] межує із земельною ділянкою [PERSON], яка із 2009 року перебувала в оренді (площа 0,1442 га), що підтверджується договором оренди від 21 липня 2009 року, який зареєстрований в державному реєстрі 6 жовтня 2009 року за №040908900054, а з 1 травня 2013 року перебуває у власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 травня 2013 року. В даному судовому засіданні позивачі пояснили, що із їхнього господарства є вихід на вулицю Шевченка, проте, для повноцінного користування належною ним земельною ділянкою, мають необхідність у виході також і на провулок Залізничників. Так як на даний час земельна ділянка, якою вони проходили на провулок Залізничників, вже перебуває у власності [PERSON] і є огородженою, вони змушені ходити в обхід, що і порушує їх права. Зазначили, що погодили межі земельних ділянок із відповідачем лише при умові надання ним вільного проходу через земельну ділянку на провулок Залізничників. Із пояснень допитаного в якості свідка землевпорядника Маневицької селищної ради [PERSON] судом установлено, що із земель, які перебували в комунальній власності, було надано в оренду земельну ділянку площею 0,1442 га по [ADDRESS] відповідачу [PERSON], а згідно рішення Маневицької селищної ради від 7 листопада 2012 року №20/19 було передано вказану земельну ділянку у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. В 2004 році відповідачем було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в матеріалах якого поряд з висновками відділу містобудування, архітектури та житлово - комунального господарства Маневицької РДА, районної санепідемстанції, екологічної інспекції Маневицького району, Маневицького краєзнавчого музею про можливість відведення земельної ділянки, є висновок Маневицького районного відділу земельних ресурсів, в якому вказано, що обмеження у використанні земельної ділянки не встановлено. Пояснення даного свідка також підтверджуються дослідженим в судовому засіданні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва жилого будинку, господарських будівель і споруд в смт. Маневичі по пров. Залізничників, а також матеріалами даної справи (а.с. 57-76). Відповідно до ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно зі ст. 402 цього ж Кодексу сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. З аналізу положень ст. ст. 401, 402 ЦК України випливає, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким - небудь іншим способом. При вирішенні даного спору суд також враховує, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання, а умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб. Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється. Із пояснень відповідача установлено, що на тій частині земельної ділянки, де просять позивачі надати ним право вільного проходу, він планує побудувати господарське приміщення, а тому суд бере до уваги, що за таким варіантом установлення сервітуту будуть порушуватися права [PERSON], як власника земельної ділянки. Крім того, аналізуючи вказані норми Закону, суд вважає, що позивачі [PERSON] повинні були звернутися до відповідача [PERSON] з пропозицією про укладення договору про земельний сервітут і мали б запропонувати договір, в якому були б зазначені умови використання земельної ділянки, і лише у разі відмови відповідача укласти такий договір звернутися до суду з позовом. Із матеріалів справи, пояснень сторін та свідка [PERSON] установлено, що позивачі, всупереч вимогам ст. 402 ЦК України, не звертались до відповідача з метою укладення договору про встановлення земельного сервітуту, сторони не вирішували питання про укладення договору сервітуту у встановленому порядку, а оскільки порядок укладення договору сервітуту не виконаний, то звернення [PERSON] з позовом до суду про встановлення такого сервітуту на даний час є передчасним. Також, вимагаючи встановлення земельного сервітуту, позивачі фактично не обґрунтували, яким саме чином має бути встановлено земельний сервітут, а лише вказали, що просять визнати за ними право проходу через земельну ділянку відповідача [PERSON] на провулок Залізничників в смт. Маневичі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вимоги ст. 11 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а також беручи до уваги, що в судовому засіданні позивачами не було доведено, що повноцінне використання ними своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом земельної ділянки [PERSON], а набуття відповідачем права власності на земельну ділянку площею 0, 1442 га по [ADDRESS] суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси позивачів, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі ст. 98-100 ЗК України, ст. ст. 401,402 ЦК України,

Outcome: dismissed