Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

[PERSON] подав до Івано-Франківського міського суду позов до [PERSON] про закріплення за [PERSON] кімнату №3 площею 18.1 м.кв. та №5 площею 13.4 м.кв. квартири за адресою [ADDRESS], зобов'язання відповідача звільнити дані кімнати від її речей та дитячих речей, зобов'язати не чинити перешкоди позивачу у користуванні цими кімнатами та приміщеннями загального користування, а саме коридором, кладовою, кухнею, туалетом та ванною, зобов'язати відповідача демонтувати відеокамери з коридора та кухні, стягнення судових витрат. У позовній заяві зазначено, що позивачі, відповідач проживають в квартирі за адресою [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної часткової власності позивачу 3/5 частки та відповідачу 2/5 частки, згідно рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.10.2012 року. Позивач з відповідачем шлюб розірвали. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27.11.2012 року, залишеного без змін апеляційним судом від 11.03.2013р. зобов'язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою по [ADDRESS] та вселено [PERSON] в дану квартиру. Проте, відповідач продовжує чинити позивачу перешкоди в користуванні його часткою квартири, при цьому в коридорі та кухні встановила відеокамери. З врахуванням визначених часток у судовому порядку, просить позов задовольнити. В подальшому позивач неодноразово уточняв позовні вимоги та просив встановити порядок користування квартирою за адресою [ADDRESS], а саме: закріпити за [PERSON] кімнату №3 площею 18.1 м.кв. та №5 площею 13.4 м.кв., закріпити за [PERSON] в кімнату №2 площею 18.2 м.кв., визнати приміщеннями загального користування: коридор, кладову, кухню, туалет та ванну, зобов'язати відповідача звільнити дані кімнати №3, №5 від її речей, зобов'язати не чинити перешкоди позивачу у користуванні цими кімнатами та приміщеннями загального користування, зобов'язати відповідача демонтувати відеокамери з коридору та кухні, стягнення судових витрат. Ухвалою суду від 16.09.2013 року прийнято позовну заяву в порядку ст..34 ЦПК України [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частку квартири, залучено до участі у справ третю особу із самостійними вимогами [PERSON] Однак, в подальшому через неявку третьої особи в судові засідання та відсутності заяви про розгляд позову третьої особи без його участі, дана позовна заява залишена без розгляду. Ухвалою суду від 16.09.2013 року до участі у справі було залучено орган опіки та піклування як третю особу без самостійних вимог. Позивач просив позов задовольнити, з підстав зазначених в позовні заяві. Відповідач та її представник позов не визнали, просили в задоволенні відмовити, в подальшому в судові засідання 26.02.2014р.,12.03.2014р.,10.04.2014 року не з'явилися, а тому суд вважав за можливе завершити розгляд даної справи за відсутності відповідача та її представника. Представник органу опіки та піклування просила суд врахувати інтереси двох неповнолітніх дітей позивача та відповідача щодо можливості проживання їх в даній квартирі, заперечивши позовні вимоги позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач і відповідач проживають в квартирі за адресою [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної власності з визначеними частками, а саме [PERSON] 3/5 частки та [PERSON] 2/5 частки, згідно рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.10.2012 року (а.с.8-11). Позивач свою частку зареєстрував у Реєстрі прав власності (а.с.22). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27.11.2012 року, залишеного без змін апеляційним судом Івано-Франківської області від 11.03.2013р. зобов'язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою по [ADDRESS] та вселено [PERSON] в дану квартиру (а.с.12-17). Дане рішення суду виконане, що підтверджується Актом державного виконавця (а.с.20). І з травня місяця 2013 року позивач проживає в частині даної квартири, що підтверджується сторонами. Проте, в позові зазначено, що відповідач продовжує чинити позивачу перешкоди в користуванні квартирою за адресою м. Івано-Франківськ, [ADDRESS], яка згідно технічного паспорту складається з 3-х кімнат, загальна площа квартири 72.6 м.кв. та житлова 49.7 м.кв. (а.с.21). З врахуванням визначеної позивачу частки, він просить суд закріпити за ним дві житлові кімнати меншої площі, а саме: закріпити за [PERSON] кімнату №3 площею 18.1 м.кв. та №5 площею 13.4 м.кв., закріпити за [PERSON] кімнату №2 площею 18.2 м.кв., визнати приміщеннями загального користування: коридор, кладову, кухню, туалет та ванну. Дана вимога є обґрунтованою та підлягає до задоволення, оскільки як вже зазначалось вище є визначена частка судом за [PERSON] 3/5 частки та [PERSON] 2/5 частки квартири, а тому слід встановити право користування квартирою, з врахуванням спору щодо цього між сторонами Позивач просить також зобов'язати відповідача звільнити дані кімнати №3, №5 від її речей, оскільки не зважаючи на те, що колишній її чоловік має більшу частку квартири, вона умисно зберігає всі речі не у своїй кімнаті, а по всій квартирі, в тому числі і в кімнаті, де зараз проживає і вселений позивач - №5 по технічному паспорті, що створює йому перешкоди у користуванні власністю на свій розсуд. Дана вимога позивача є також обґрунтованою, оскільки відповідач не спростувала факт наявності її речей в кімнаті №5, де мешкає позивач. А тому, вимога позивача про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди йому у користуванні визначених судом кімнатами, в тому числі шляхом звільнення від речей, які позивачу не належать, є також обґрунтованими. Приміщення загального користування, які є не житловими, призначені для спільного користування, однак позивач не довів суду, що відповідач створює йому перешкоди у користуванні загальними приміщеннями, а саме коридором, кладовою, кухнею, туалетом та ванною, тому ці вимоги про усунення перешкод позивачу в користуванні ними є не доведеними, та такими, що до задоволення не підлягають. За вимогами ст..150, 156 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За вимогами ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як слідує зі ст.. 358 ЦК України кожен із власників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При вирішенні зазначених спорів, судам належить не тільки констатувати факт чинення перешкод власнику майна, але слід встановлювати, саме які перешкоди чинить відповідач. Стаття 383 ЦК визначає основні права власників житлового будинку або квартири. Одним з найважливіших їхніх прав є можливість власника використовувати квартиру або будинок для власного проживання або проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Оскільки економічною основою кожного суспільства є власність у різних її формах, то одним із найголовніших об'єктів державного захисту виступає саме право власності. При цьому законодавство, зокрема Конституція, Цивільний кодекс надають усім власникам рівні умови для захисту права власності. У ст. 386 ЦК закріплено основні правові засади захисту права власності в Україні, які базуються на принципі рівності захисту права власності всіх його суб'єктів (фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад). Отже, суд виходячи з вищезазначених норм законодавства, вказує на те, що колишнє подружжя, сторони по даній справі, вправі користуватися кожен своєю часткою та закріпленими за цим рішенням житловими кімнатами на власний розсуд, а приміщення загального користування повинне використовуватись ними спільно. Однак, з врахуванням того, що у сторін є двоє неповнолітніх дітей, то їхнє право на користування часткою батьків, є рівними у користуванні з власниками цих часток. Окрім того, суд враховує і те, що діти часто хворіють (а.с.47-105). Що стосується вимоги позивача зобов'язати відповідача демонтувати відеокамери з коридору та кухні, то дані вимоги є також не обґрунтованими, оскільки в підтвердження таких наявних відеокамер в кухні та коридорі позивач надав суду як доказ написане повідомлення (а.с.35). Сторонами неодноразово вчиняються дії по пошкодженню майна та інші дії, що встановлено неодноразовими рішеннями судів (а.с.137-146), заяв на зникнення майна та вчинення інших дій (а.с.147-165), а також враховуючи те, що ці камери встановлені (чи можливо встановлені) в приміщенні загального користування, то дані вимоги є безпідставними. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі ст.ст. 319, 358, 383, 391 ЦК України, ст..150, 156 ЖК,

Outcome: partial