Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

[PERSON] у жовтні 2014 року звернулась до фізичної особи-підприємця [PERSON], Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Акцент-банк» (далі ПАТ КБ «Акцент-банк») про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що 07.09.2014 за адресою свого місця проживання: [INFO], за пропозицією ФОП [PERSON] вона уклала з ним Договір (індивідуальний номер замовлення СА555) на виготовлення та передачу у власність металопластикових віконних конструкцій, вартість яких складає 11905 грн., й у якості передоплати сплатила йому 500 грн. шляхом перерахування через свою банківську картку за допомогою терміналу. Того ж дня, у приміщенні за адресою: м. Кривий Ріг, пр. Гагаріна, 79/3 нею було підписано кредитний договір, зі змістом та умовами якого її не було ознайомлено, при цьому переконано, що це є документ по безвідсотковій розстрочці. Оскільки після ознайомлення з документом, виявилося, що її введено в оману щодо правової природи договору, уточнивши позовні вимоги й заявивши їх тільки до ПАТ КБ «Акцент-банк», просила суд визнати укладений 07.09.2014 договір кредиту у формі заяви позичальника № АВН0RХ129730165 від 07.09.2014, між нею та відповідачем, недійсним. Присутня в судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Зі згоди позивача та її представника, які не заперечували проти заочного розгляду справи, суд ухвалив постановити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, вивчивши матеріали цивільної справи, \~надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 вересня 2014 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено Договір (індивідуальний номер замовлення № СА 555) на виготовлення та передачу у власність конструкцій ПВХ, вартість яких складає 11905 грн., при цьому завдаток складає 5000 грн. й відповідно борг до передачі віконних конструкцій у власність складає 6905 грн. (п.п. 2.2, 2.3 договору). Згідно з п.3.2. вказаного договору після оплати повної вартості виробів замовником, виконавець зобов'язався передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 28 робочих днів з моменту укладення договору на виготовлення та передачу у власність віконних конструкцій. Одночасно з укладенням вказаного договору, між [PERSON] та ПАТ КБ «Акцент-банк» підписано кредитний договір № АВН0RХ129730165 від 07.09.2014, відповідно до п.9 якого кредит надається позичальнику для оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком у загальній сумі 7112,15 грн. шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок СПД [PERSON] Спір між сторонами виник з приводу наявності підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, для визнання недійсним кредитного договору № АВН0RХ129730165 від 07.09.2014. Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому, в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 розяснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як зазначено в ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України). В силу вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, використовуючи своє право, передбачене ст.ст. 6, 627 ЦК України, позивач [PERSON] 07 вересня 2014 року, підписавши заяву позичальника, яка скріплена печаткою банківської установи, уклала з ПАТ КБ «Акцент-банк», договір приєднання, зміст якого становлять умови, визначені Умовами та правилами, що розміщені на сайті банку, підтвердивши, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами, а також Тарифами складає між нею та відповідачем кредитний договір. Відповідно до умов кредитного договору сторони погодили, що предметом договору є строковий кредит в сумі 7112,15 грн., який надається на 10 місяців з 07.09.2014 по 06.07.2015 включно з метою часткової оплати придбаного товару. Також підписавши договір, сторони погодили, що сума авансового внеску за товар, який сплачується за рахунок власних коштів позичальника становить 5000 грн. (у випадку надання кредиту для часткової вартості оплати товару), а також графік та суму сплати щомісячних платежів, розмір відсотків за користування кредитом та інші умови, визначені ним. З кредитного договору вбачається, що він підписаний позивачем [PERSON] без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про її вільне волевиявлення як сторони договору при його укладенні. Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що позивач [PERSON] зверталася до відповідача з приводу неправомірності укладення цього договору, або ж реалізувала своє право, передбачене, ч. 2 ст. 1056 ЦК України, на відмову від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Натомість, наявні в матеріалах справи докази, а саме: чек від 07.09.2014 щодо внесення [PERSON] першого платежу в розмірі 500 грн. в рахунок виконання умов за кредитним договором, а також виписка з рахунку банківської картки на імя [PERSON] щодо руху коштів, підтверджують факт виконання договору позивачем. У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України позивач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів неправомірного впливу відповідача на її волевиявлення, щоб спонукати до укладення договору, а також доказів того, що відповідач заперечував наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або ж замовчував їх існування. Доводи позивача [PERSON] про те, що укладаючи кредитний договір, вона мала на меті укладення договору щодо придбання товару в розстрочку, суд до уваги не приймає, оскільки ця обставина не може бути підставою для визнання провину недійсним за ст. 230 ЦК України за відсутності факту доведеності позивачем умислу відповідача на введення сторони правочину в оману. Крім того, судом також встановлено та не заперечувалося позивачем в судовому засіданні, що металопластикові вікна, на придбання яких вона брала кредит за укладеним кредитним договором, їй доставлені за адресою її місця проживання, що в свою чергу вказує на реальність існування цілі, для досягнення якої й надавався кредит. Отже, з обставин, встановлених на підставі аналізу наданих сторонами доказів, вбачається, що оспорюваний [PERSON] кредитний договір № АВН0RХ129730165 від 07.09.2014 відповідає передбаченим ст. 203 ЦК України загальним вимогам, які свідчать про чинність правочину, в той час, як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману позивачем, на яку покладається тягар доказування наведених обставин, не доведено. Виходячи з вищевикладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами кредитний договір № АВН0RХ129730165 від 07.09.2014 не суперечить нормам цивільного законодавства, укладений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні, передбачені ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] необґрунтований та задоволенню не підлягає. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 243,60 грн. на підставі ст. 88 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed