Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 23 серпня 2019 року звернулися до суду з позовом до відповідача Дніпровської міськради про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Позивачі в своєму позові та з представником посилаються на те, що [INFO] померла їх мати [PERSON] , що не залишила заповіт на своє спадкове майно. Позивачі хотіли своєчасно подати заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини, але своєчасно випадково цього не зробили, тривалий час не могли прийти до нормального стану, тяжко хворіють, потрібно оформлювати багато документів, збіг тяжких сімейних обставин, не є фахівцями в галузі права та спочатку отримали не вірну консультацію стосовно спадщини, тому термін для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття вказаної спадщини не навмисно пропустили. Звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, але листом нотаріуса від 30 липня 2019 року було відмовлено в видачі свідоцтва про прийняття спадщини за законом було відмовлено через пропуск 6-місячного терміну для подачі заяви по прийняття спадщини. Вважають, що термін для подачі заяви про прийняття спадщини пропущений з поважних причин: тяжка втрата близької людини, важкий стан, хвороба, відсутність відомостей, не мали змоги своєчасно зібрати необхідні документи для подачі заяви, не обізнаність. Повинно бути враховано також і те, що позивачі фактично прийняли спадщину, піклувалися про матір та майно і це все, що їм залишилося від рідної матері. Враховуючи наведене, позивачі просили фактично визнати поважними причини пропуску строку для прийняття спадщини і надати додатковий термін для подачі в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача з позовом не погодився, не визнали його, вказавши на відсутність поважних причин пропуску позивачем строку для подачі заяви про прийняття спадщини; крім того спадщина не оформлена, передбачених законом документів про це позивачі суду не надали, заперечували проти викладених в позові обставин, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міщенко М.В. та/або її представник в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, в своєму листі до суду вказали на те, що не заперечують проти спірного питання, їх права та інтереси не зачіпаються, просила справу розглянути без неї та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши добуті та представлені докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] , яка на момент смерті була зареєстрована в [ADDRESS] , після її смерті у приватного нотаріуса Міщенко М.В. була заведена спадкова справа за місцем знаходження спадкового майна. За життя [PERSON] не залишила заповіт на своє спадкове майно, належних документів та доказів про це суду не надано. Позивачі намагалися своєчасно подати заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини, але своєчасно цього не зробили, тривалий час не могли прийти до нормального стану, тяжко хворіють, потрібно оформлювати багато документів, збіг тяжких сімейних обставин, не є фахівцями в галузі права та спочатку отримали не вірну консультацію стосовно спадщини, тому термін для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття вказаної спадщини пропустили. Звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини 30 липня 2019 року, але листом (не постановою, що є порушенням закону з боку нотаріуса) нотаріуса від 30 липня 2019 року було відмовлено в видачі свідоцтва про прийняття спадщини за законом через пропуск 6-місячного терміну для подачі заяви по прийняття спадщини. Позивачі вважають, що термін для подачі заяви про прийняття спадщини пропущений з поважних причин: тяжка втрата близької людини, важкий стан, хвороба, відсутність відомостей, не мав змоги своєчасно зібрати необхідні документи для подачі заяви, не обізнаність. Повинно бути враховано також і те, що позивач фактично прийняв спадщину, піклувався про матір та майно і це все, що йому залишилося від рідної матері. Зараз їм (позивачам) рекомендовано звернутися з вказаним питанням до суду для визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщині після смерті матері з метою подальшого вирішення вказаних ним (спадкових) питань. Іншим шляхом вирішити вказане неможливо. На підтвердження цього факту про смерть та право спадкувати є і інші документи та для їх впорядкування та вирішення питань про стосунки та з майном потрібно довести вказані обставини. Тому для упорядкування документів і можливого вирішення питань з майном та інш. заявник вимушені були звертатися до суду з цим позовом. Суд вважає вимоги позову підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. [PERSON] та [PERSON] є рідними доньками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. [PERSON] було змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 17 березня 1990 року. [PERSON] було змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 10 січня 2004 року. [INFO] [PERSON] померла у віці [INFO] , про що 26 грудня 2018 року складено відповідний запис № 2607, та підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 26 грудня 2018 року. [PERSON] за життя була власником наступного майна: індивідуальний гараж [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину серія [NUMBER] , реєстровий номер - 8-1513, видане Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 06 липня 2005 року; технічним паспортом від 30 травня 2005 року, реєстровий номер - 41673. Ѕ частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину серія [NUMBER] , реєстровий номер - 8-1510, видане Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 06 липня 2005 року; свідоцтвом про право на житло від 27 січня 2000 року; технічним паспортом від 20 травня 2005 року. Після смерті [PERSON] позивачі 30 липня 2019 року звернулися до приватного нотаріусу Дніпровського нотаріального округу Міщенко М.В. з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану частину квартири [ADDRESS] . Але відповідно до листа № 52/02-14 від 30 липня 2019 року позивачу [PERSON] було надано відповідь, що свідоцтво про право на спадщину за законом видано не може бути, оскільки цей позивач пропустив встановлений ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини і на час відкриття спадщини зі спадкодавцем разом не проживала. Аналогічну відповідь отримала і позивач [PERSON] відповідно до листа № 53/02-14 від 30 липня 2019 року. Причиною пропуску строку для прийняття спадщини з боку [PERSON] на думку нотаріуса є те, що для звернення до нотаріусу та подання заяви про прийняття спадщини нотаріусу необхідно надати правовстановлюючі документи на майно, яке належало її померлій матері [PERSON] , однак у цього позивача їх не було. У зв`язку з чим цей позивач не змогла у строк 6 місяців з моменту смерті матері знайти всі необхідні правовстановлюючі документи, у зв`язку з чим пропустила строк для прийняття спадщини. Причиною пропуску строку для прийняття спадщини з боку [PERSON] є те, що цей позивач разом зі своєю донькою досить тривалий час перебували за межами Дніпропетровської області у відпустці, цей позивач не може надати до суду підтверджуючі документи, квитки, так як переміщення здійснювалось особистим транспортним засобом - автомобілем, також у позивача не було правовстановлюючих документів на майно, яка належало її матері, для пред`явлення нотаріусу. У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. В силу ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220-1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно ч. 3 ст. 1272 вказаного Кодексу за позовом спадкоємця, що пропустив строк для прийняття спадщини із поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається із положень ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України , не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Позивачі пропустили встановлений строк для прийняття спадщини, тому вправі звернутися до суду з позовом для визначення їм додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини на підставі ч. З ст. 1272 ЦК України, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому слід керуватися тим, що поважними причини у разі, коли спадкоємець не знав про відкриття спадщини, не міг прийняти спадщину у зв`язку з хворобою, перебуванням у безпорадному стані, знаходження у тривалому відрядженні, закордоном, тощо. У позивачів причини пропуску строку на прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] були об`єктивно непереборними та поважними, а факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування. Також вказані позивачі є доньками і єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON] .. Як зазначено вище, внаслідок хвороби його і близьких родичів, про що суду надано докази, збігу тяжких сімейних обставин, а також того, що позивачі мали тяжкий психологічний стан після смерті матері, тому не мали можливості своєчасно звернутись із заявою до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї рідної людини. Отже строк на прийняття спадщини, передбачений ст. 1270 ЦК України був пропущений з поважних причин. Крім того, після звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, останній зобов`язаний був сам зібрати і перевірити надавані та офіційно витребувані ним самим документи для вирішення питання про видачу свідоцтва про право на спадщину, а не перекладати тягар надання, збору документів і доказів на заявника, тим більше, що вказані документи в основному знаходяться в електронних реєстрах, доступ до яких має саме нотаріус, а не заявники. Приватний нотаріус повинен був винести мотивовану постанову про відмову в видачі свідоцтва про право на спадщину, яку заявник в разі не згоди мав би можливість в передбаченому законом порядку оскаржити, але нотаріус позбавив позивачів вказаного права, направивши їм не передбачений законом лист з відмовою в прийняття спадщини. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд не може прийняти до уваги заперечення сторони відповідача проти позову, оскільки вони свідчать про обізнаність в питаннях пропуску строку позивачем для подання заяви про прийняття спадщини, про причини та обставини вказаного, не відомо їм нічого і про саму спадщину та відношення позивачів до померлої і її розпорядження спадковим майном. Але згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом роз`яснені сторонам права і обв`язки, можливість надання документів та витребування доказів, але вони цим не скористалися і наполягали на розгляді справи за наявними матеріалами. Позивачі же є рідним дочками померлої [PERSON] і претендують на спадщину після смерті матері. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Громадянин набуває права власності на ... майно, одержане внаслідок успадкування ...». Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …». Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.». Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу - право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності. Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивачів, останні і вважали необхідним звернутися до суду з цими позовними вимогами, які вони вважають законними та обґрунтованими. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. З урахуванням вказаного суд вважає, що є достатньо законних та обґрунтованих підстав для визнання строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , пропущений позивачами [PERSON] і [PERSON] , таким, що був пропущений з поважної причини та встановити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , додатковий строк для подачі заяви і прийняття спадщини за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , встановивши строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, в розмірі 3 (трьох) місяців, починаючи з моменту набрання законної сили рішення суду і встановити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , додатковий строк для подачі заяви і прийняття спадщини за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , встановивши строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, в розмірі 3 (трьох) місяців, починаючи з моменту набрання законної сили рішення суду, права та охоронювані законом інтереси інших осіб не порушуються, іншим передбаченим законом шляхом поновити порушене право позивачів на спадщину немає можливості. Отже суд вважає можливим визнати причини пропуску терміну позивачем для подачів заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті спадкодавця поважними, а тому йому потрібно надати додатковий строк для подачі вказаної заяви. Таким чином позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved