Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] , виконавчий комітет Ужгородської міської ради, в якому просили суд, з урахуванням заяви в редакції від 05.12.2016р.: скасувати пункт 1.4 Рішення Виконкому Ужгородської міської ради №6 від 24 січня 2007 року про укладення договору найму на квартиру [ADDRESS] з громадянкою [PERSON] ; стягнути з [PERSON] доходи, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння квартирою [ADDRESS] в сумі 105575 грн. Заявлені позовні вимоги обґрунтовують тим, що [PERSON] - працівниці ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика» було виділено квартиру за адресою [ADDRESS] , у 1985 році (ордер № 005800 від 23.12.1985 р.) згідно з рішенням виконкому Ужгородської міської ради від 19.12.1985 року № 298 за поданням адміністрації та профкому Ужгородської швейної фабрики про надання житла, виділеного для працівників Ужгородської швейної фабрики, що перебували на квартирній черзі Копія Ордеру, Довідки ЗАТ «УШФ» від 18.02.2015. № 6 наявні в матеріалах справи). Вказану квартиру [PERSON] отримала в користування в наступному складі сім`ї: чоловіка [PERSON] , та двох доньок [PERSON] та [PERSON] , і у вказаній квартирі вони разом проживали тривалий термін. 31 серпня 2006 року [PERSON] уклала договір найму житлового приміщення (квартири за вищевказаною адресою) у будинках місцевих рад з складання акту прийому передачі квартири з ТОВ «Добробут». Ордер № 005800 від 23.12.1985 р. та договір найму житлового приміщення від 31.08.2006p., укладений з [PERSON] є дійсним, оскільки ніким не оскаржені, ніким не скасовані. Однак, у цьому ж році, [PERSON] , з явних корисливих мотивів, з метою отримання одноосібного права власності на виділену [PERSON] квартиру, шляхом обману, звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] , сестри [PERSON] та онуків [PERSON] - неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , втратившими право на користування квартирою та зняття з реєстрації. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20.11.2006 року, позов [PERSON] було задоволено. В подальшому [PERSON] звернулась до виконавчого комітету Ужгородської міської ради з заявою про укладення з нею, як єдиною особою, що залишилася проживати у вказаній квартирі квартиронаймачем, договору найму на квартиру за адресою [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої вимоги заочним рішенням суду від 20.11.2006 року. Вказане звернення [PERSON] було задоволено з вищезазначеної мотивації, що підтверджується оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Ужгородської міськради від 24 січня 2007 року. В подальшому на підставі договору [PERSON] отримала дозвіл на приватизацію квартири. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 16 жовтня 2007 року, позивачу було поновлено строк оскарження рішення і заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20.11.2006 року було скасоване. В подальшому 17 січня 2008 року Ужгородський міськрайонний суд заяву [PERSON] про визнання [PERSON] її доньки [PERSON] та онуків позивача неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] втративши ми право на користування квартирою та зняття з реєстрації - залишив без розгляду. Прийняте судом рішення набуло законної сили. Тобто, у зв`язку з скасуванням заочного рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20.11.2006 року, [PERSON] вважає себе основним квартиронаймачем квартири за адресою [ADDRESS] , оскільки була вселена на підставі законних діючих документів, а саме Ордеру № 005800 від 23.12.1985 р. та договору найму житлового приміщення від 31.08.2006 p., укладений з [PERSON] . По даному факту триває досудове розслідування № 12016070030003102 по факту вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Вважає, пункт 1.4 рішення виконкому Ужгородської міської ради №6 від 24 січня 2007 року про укладення договору найму на квартиру [ADDRESS] з громадянкою [PERSON] підлягає визнанню скасуванню, оскільки порушує конституційне право на житло (ст. 47) позивачів, а також порушує їх право на користування та приватизацію наданої їм квартири. Також представник позивача [PERSON] - [PERSON] у своїй заяві в інтересах позивачки [PERSON] про збільшення позовних вимог від 05.12.2016 року просить стягнути з [PERSON] суму коштів за неправомірне використання майна, так як це є її доходом посилаючись на ч. 1 ст. 390 ЦК України, за період з 01.12.2013 року по 01.12.2016 року в сумі 32904,00 грн. та 72671,00 грн. отримані за незаконний продаж належної позивачці квартири. Таким чином, просять стягнути з [PERSON] доходи які відповідач одержала або могла одержати за весь час володіння квартирою [ADDRESS] , в сумі 105575,00 грн. Позивачі та представник позивача [PERSON] адвокат Джуган Н.Б. в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені. У матеріалах справи наявна заява представника позивача [PERSON] адвоката Джуган Н.Б. про розгляд справи у її відсутності та у відсутності [PERSON] , враховуючи, що всі пояснення сторонами надані. Причини неявки позивача [PERSON] суду не відомі. У попередніх судових засіданнях позивачі [PERSON] , [PERSON] та представник позивача [PERSON] - [PERSON] збільшений позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Рутковський С.В., а також представник відповідача виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені, причини неявки суду не відомі. У попередніх судових засіданнях під час надання сторонами пояснень представник відповідача [PERSON] адвокат Рутковський С.В. позов не визнав, заперечував проти його задоволення та пояснив, що позивачі не навели визначених законом підстав, що рішення відповідача в частині пункту 1.4 рішення виконкому Ужгородської міської ради № 6 від 24 січня 2007 року про укладення договору найму на квартиру [ADDRESS] з громадянкою [PERSON] суперечить закону, оскільки відповідач має повне право укласти договір найму на житло. Вказував на те, що позивачі в судовому засіданні зазначали, що деякий час проживали в житлі чоловіка [PERSON] на момент приватизації, а тому жодного відношення до квартири не мали. Залишення без розгляду позову [PERSON] в 2008 році не спростовує фактів встановлених показами свідків в заочному рішенні за 2006 рік про те, що позивачі не проживали в квартирі понад 6 місяців, а позивачі не надали доказів про протилежне, не заявляли клопотань про витребування доказів, виклик свідків тощо, на підтвердження своїх позовних вимог. Також представник вказував на те, що позивачі пропустили строк позовної давності. В самому позові позивачі не просять поновити пропущений строк, (клопотання про поновлення строку в прохальній частині відсутнє, окремо заяв та клопотань про поновлення строку не подавалось) а також не наводять поважності причин пропуску строку звернення. В позові від 14 червня 2011 року позивачі підтвердили, що дізнались про рішення органу місцевого самоврядування 18 вересня 2007 року, після звернення до ТОВ «Добробут» для отримання довідки про склад сім`ї, тобто в межах строку звернення, однак пропустили його без поважних причин, а тому заявив клопотання про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Як бачається з матеріалів справи, заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20 листопада 2006 року визнано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою [ADDRESS] та зобов`язано ВГІРФО Ужгородського MB УМВС України зняти їх з реєстрації. Дане рішення набуло законної сили 07.12.2006 року. Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 24 січня 2007 року №6 про укладення договорів найму, виконкомом міської ради вирішено укласти договір найму з [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20.11.2006 року. Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 28.03.2007 року № 93 про приватизацію державного житлового фонду, [PERSON] , що мешкає в квартирі [ADDRESS] , передано вказану квартиру в приватну власність. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2007 року, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20.11.2007 року скасовано. 17 січня 2008 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб ВГІРФО Ужгородського MB УМВС України в Закарпатській області, ТОВ «Добробут», [PERSON] , третьої особи на боці відповідачів органу опіки і піклування Ужгородської міської ради про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстрації залишено без розгляду. 25 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] передала [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №3621. Позивачі в позові посилаються на те, що оскільки рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 листопада 2006 року, на підставі якого виконавчий комітет Ужгородської міської ради укладав з [PERSON] договір найму скасовано, а тому пункту 1.4 рішення виконкому Ужгородської міської ради №6 від 24 січня 2007 року про укладення договору найму на квартиру [ADDRESS] з громадянкою [PERSON] є неправомірним та підлягає скасуванню. Водночас, як убачається з матеріалів справи, договір найму житлового приміщення укладено з відповідачем на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20.11.2006 року, яке на момент укладення набрало законної сили. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, позивачі достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги, зокрема щодо скасування пункту 1.4 рішення виконкому Ужгородської міської ради №6 від 24 січня 2007 року про укладення договору найму на квартиру [ADDRESS] з громадянкою [PERSON] , суду не надали, а тому підстав для висновку, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням вимог закону не має. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»). Нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування. Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування. Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах. Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин. З огляду на наведені вище положення законодавства України та загальновідомі ознаки та властивості нормативно-правового й індивідуального актів оскаржуваний пункт 1.4 рішення № 6 від 24 січня 2007 року є актом індивідуальної дії, оскільки виданий виконкомом Ужгородської міської ради з метою вирішення житлових прав [PERSON] , не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи щодо найму житла [PERSON] , адресоване виключно їй , не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямоване на виникнення конкретних правовідносин між виконкомом Ужгородської міської ради та [PERSON] , не розраховане на багаторазове застосування, а вичерпує дію після укладення договору найму. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 18 вересня 2019 року у справі № 2040/6074/18, від 14 березня 2018 року у справі № 9901/22/17, від 06 та 12 червня 2018 року у справах № 800/489/17 та 800/587/17 відповідно, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18 та від 09 квітня 2019 року у справі № 9901/611/18. Також посилання позивачів на те, що ордер № 005800 від 23.12.1985 р. є дійсним, оскільки ніким не скасований, не заслуговують на увагу, оскільки в самому ордері від 23.12.1985 року зазначено його строк дії 10 днів. А тому на момент прийняття оскаржуваного пункту 1.4 рішення № 6 від 24 січня 2007 року вказаний ордер не діяв. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Отже [PERSON] у відповідності до статті 106 ЖК України на момент прийняття спірного рішення № 6 від 24 січня 2007 року мала право на укладення договору найму на квартиру [ADDRESS] . Договір найму житлового приміщення був укладений правомірно, оскільки саме [PERSON] фактично виконувала обов`язки наймача спірного житлового приміщення, сплачувала комунальні послуги, виявила інтерес до укладення з нею такого договору найму, а в інших осіб не виявлено такого бажання. В зв`язку з відсутністю підстав задоволення вимог про скасування пункту 1.4 рішення виконкому Ужгородської міської ради №6 від 24 січня 2007 року про укладення договору найму на квартиру [ADDRESS] з громадянкою [PERSON] , не підлягають до задоволення й вимоги позивачів про стягнення з [PERSON] доходи, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння квартирою [ADDRESS] в сумі 105575,00 грн.

Outcome: dismissed