Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

[PERSON] у січні 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними, вказавши, що у вересні 2015 року довідався від свого батька [PERSON] про те, що той у вересні 2011 року уклав зі своїм сином [PERSON] договір довічного утримання. При цьому [PERSON] запевнив батька, що буде доглядати його до самої смерті та забезпечуватиме всім необхідним. Натомість, як виявилося, 06.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори дарування, за якими [PERSON] подарував [PERSON] будинок та земельну ділянку за адресою м. Черкаси вул. Благовісна, 311. Позивач вважав, що [PERSON] скористався тяжкими обставинами, а саме тяжкими хворобами [PERSON] та його безпорадним станом, оскільки [PERSON] є інвалідом 1 групи та хворіє на ряд тяжких захворювань. Крім того будинок №311 по вул. Благовісній у м. Черкаси [PERSON] побудував разом зі своєю дружиною та матірю позивача [PERSON]. Таким чином, на думку позивача, і будинок і земельна ділянка по вул. Благовісній, 3111 у м. Черкаси були спільним майном [PERSON] та [PERSON] і належали їм в рівних частках по ? частці кожному. 26.03.1999 року [PERSON] померла, а позивач прийняв спадщину після її смерті подавши відповідну заяву нотаріусу. Спадщина після смерті [PERSON] повинна бути розділена між трьома спадкоємцями [PERSON] (чоловіком спадкодавця) і [PERSON] та [PERSON] (дітьми спадкодавця). За таких обставин [PERSON] вважав, що йому має належати 1/6 частка будинку та земельної ділянки по вул. Благовісній, 311. Однак [PERSON] 06.09.2011 року уклавши договори дарування всього будинку та земельної ділянки фактично порушив його права на отримання спадщини після смерті [PERSON]. Також позивач стверджував, що з 2011 по 2015 року не спілкувався з батьком, а тому не знав про укладення оспорюваних договорів. За таких обставин позивач просив суд поновити йому строк позовної давності, визнати недійсними договори від 06.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] дарування земельної ділянки та жилого будинку по вул. Благовісній, 311 у м. Черкаси. Ухвалою суду від 10.03.2017 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучені [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON], підтвердили обставини викладені у позові, наполягали на задоволенні позовних вимог. [PERSON] пояснив, що спадщину після смерті матері прийняв, однак свідоцтво про право на спадщину не отримував. Представник позивача - адвокат [PERSON] пояснив, що правовими підставами для визнання договорів дарування недійсними є стаття 233 ЦК України, яка передбачає правові наслідки вчинення правочину під впливом тяжкої обставини, а крім того порушення оспорюваними договорами права власності [PERSON] на спадкове майно. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні за його участі, та його представник [PERSON] позовні вимоги визнали повністю та просили позов [PERSON] задовольнити. При цьому [PERSON] пояснив, що хотів поділити будинок та землю між обома синами [PERSON] та [PERSON], а виявилося, що підписав договір дарування на весь будинок та земельну ділянку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, а його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнала. Посилання позивача на ст. 233 ЦК України вважала надуманими та просила врахувати, що сам [PERSON] у 2015 році вже звертався до суду з позовом про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними однак рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.05.2016 року, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Крім того, на думку представника відповідача [PERSON] - вважаючи себе власником спадкового майна і предявивши до суду позов про визнання недійсними договорів дарування, [PERSON] обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. Також адвокат просила врахувати, що земельна ділянка, яка була предметом оспорюваного договору дарування була приватизована [PERSON] у 2005 року, тобто після смерті [PERSON], а тому не може входити до спадкового майна. Наполягала на застосуванні строку позовної давності оскільки з часу укладання договорів дарування 06.09.2011 року до часу звернення [PERSON] до суду із розглядуваним позовом - 20.01.2017 року пройшло більше 5 років. Додатково пояснила, що на даний час [PERSON] взагалі не є власником спірного будинку та земельної ділянки, оскільки 09.01.2015 року відчужив їх за договорами дарування [PERSON] та [PERSON]. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову [PERSON], пояснивщи, що є добросовісними набувачем будинку і земельної ділянки. Вважав, що [PERSON] ще у 2011 році стало відомо про зміну власника будинку та земельної ділянки №311 по вул. Благовісній у м. Черкаси. А крім того від батьків [PERSON] дістався будинок та земельна ділянка по вул. Благовісній, 309. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, подав письмову заяву в якій просив у позові [PERSON] відмовити та застосувати строк позовної давності. Суд вислухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON], третьої особи [PERSON], а також представників сторін, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 06.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договори дарування жилого будинку та земельної ділянки, які посвідчені державним нотаріусом [PERSON] (а.с. 12-14). Відповідно до вказаних договорів, - [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар, жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в м. Черкаси по вул. Благовісна, №311 та земельну ділянку площею 674,8 кв.м. кадастровий номер 7110136400:02:030:0019 за тією ж адресою. При цьому відчужуваний будинок належав [PERSON] на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою 07.07.1950 року, Договору купівлі-продажу посвідченого Черкаською державною нотаріальною конторою 14.09.1970 року. Відчужувана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №868397, виданого Черкаською міською радою та зареєстрованого 10.01.2006 року. [PERSON] та [PERSON] (прізвище до укладення шлюбу Пироженко) В.І. з 18.01.1949 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено Витягом №00015830680 від 23.09.2015 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с. 3). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження (а.с. 9). 26.03.1999 року [PERSON] померла (а.с. 10). За повідомленням Другої черкаської державної нотаріальної контори, - після смерті 26.03.1999 року [PERSON] до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулися син спадкодавця [PERSON] 05.07.1999 року та син спадкодавця [PERSON] 27.07.1999 року. Заповіт [PERSON] не складала. Свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с. 89-94). Постановою державного нотаріуса від 30.06.2016 року (а.с. 60) відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по вул. Благовісна, 311 у м. Черкаси. Відмова нотаріуса вмотивована ненаданням спадкоємцем правовстановлюючих документів на спадкове майно. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.05.2016 року у цивільній справі №711/9254/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки, - відмовлено у задоволенні позову [PERSON] (а.с. 67-70). Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 09.06.2016 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2016 року рішення суду від 12.05.2016 року залишено без змін, а скарги [PERSON] без задоволення (а.с. 73-76, 98-101). 09.01.2015 року [PERSON] за Договорами дарування посвідченими приватним нотаріусом [PERSON], подарував жилий будинок та земельну ділянку за адресою м. Черкаси вул. Благовісна, 311, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по ? частці кожному (а.с. 49-52). Щодо доводів позивача про наявність підстав передбачених ст. 233 ЦПК України для визнання недійсними Договорів дарування суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України, - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 06\~квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст.\~233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Сторонами не заперечувався той факт, що [PERSON] є особою похилого віку ([INFO]), інвалідом 1 групи та таким, що страждає на ряд захворювань (а.с. 15-17). В той же час [PERSON] не наведено, яким чином укладення [PERSON] оспорюваних договорів дарування 06.09.2011 року могло усунути або зменшити тяжкі обставини, якими позивач вважав вік та стан здоровя [PERSON]. Крім того сам [PERSON] звертаючись до суду у 2015 році з позовом про визнання недійсними договорів дарування від 06.09.2011 року посилався на те, що вони були укладені ним під впливом помилки (ст. 229 ЦК), що виключає можливість застосування ст. 233 ЦК України. Щодо доводів позивача про порушення оспорюваними Договорами дарування його права власності на спадкове майно суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Ухвалюючи постанову від 07.11.2012 року у цивільній справі №6-107цс12 Верховний Суд України зробив у тому числі наступні висновки щодо застосування норм права: «Відповідно до частини третьої\~статті 215 ЦК України\~одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною першою\~статті 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою\~статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України\~передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі\~статтею 236 ЦК України\~правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим частиною третьою\~статті 216 ЦК України\~передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України\~передбачені засади захисту права власності. Зокрема,\~стаття 387 ЦК України\~надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні\~статті 388 ЦК України\~можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями\~215,\~216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею\~388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до\~статті 392 ЦК України\~права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно». Також, відповідні висновки, щодо застосування ст. 388 ЦК України зробив Верховний Суд України і ухвалюючи постанову від 21.11.2012 року у цивільній справі №6-136цс12. Суд розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними Договорів дарування будинку та земельної ділянки від 06.09.2011 року не вбачає підстав для відступу від правової позиції викладеної у вказаних постановах Верховного Суду України. Крім того за змістом пункту 22 Постанови №5 від 07.02.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», - суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Аналогічні за своїм змістом положення містить і пункт 10 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». [PERSON] фактично вважав, що оспорювані договори порушили його право власності на майно успадковане ним після [PERSON]. В той же час розглядувані в даній справі позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними договорів, не є по своїй суті віндикаційним позовом, не стосуються визнання права власності на спірне майно і витребовування цього майна із чужого володіння, а суд згідно принципів диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК) розглядає справи в межах заявлених вимог. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав, свобод та інтересів, які він вважає порушеними. Оскільки у даній справі не заявлені позовні вимоги про визнання права власності за [PERSON] на спірне майно чи його частину та витребовування майна із чужого володіння, то надання оцінки доказам які можуть підтвердити чи спростувати ці обставини виходить за межі розглядуваної справи. Отже необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними Договорів дарування жилого будинку та земельної ділянки від 06.09.2011 року. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено то, згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. В той же час відповідач [PERSON] наполягав на відшкодуванні понесених ним витрат в сумі 5000 гривень на правову допомогу адвоката [PERSON], сплачених за квитанцією від 14.02.2017 року (а.с. 103а). Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.\~ Витрати на правову допомогу належать до витрат повязаних з розглядом судової справи (п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК). Між [PERSON] та адвокатом [PERSON] 13.02.2017 року укладено Договір про надання правової допомоги (а.с. 102). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції, що діє з 01.01.2017 року), - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Правова допомога [PERSON] по даній справі надавалася у період з лютого по квітень 2017 року. З 1 січня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 1600 гривень. Згідно з Актом виконаних робіт від 19.04.2017 року (а.с. 103) за Договором від 13.02.2017 року відповідачу [PERSON] адвокатом [PERSON] була надана наступна правова допомога: 1. 13.02.2017 року, - консультація та розяснення адвокатом законодавства з приводу розгляду судом справи за позовом [PERSON] (тривалість надання правової допомоги 3 години); 2. Складання адвокатом клопотання від 21.02.2017 року про залучення третіх осіб (тривалість 1 година); 3. Складання адвокатом заяви від 19.04.2017 року про застосування строку позовної давності (тривалість 1 година 30 хвилин); 4. Участь адвоката у судових засіданнях 21.02.17, 10.03.17, 28.03.17, 19.04.17 року. Згідно журналів судового засідання, які містяться у справі №711/447/17 загальна тривалість судових засідань 21.02.17, 10.03.17, 28.03.17, 19.04.17 року в яких брала участь адвокат [PERSON] становить 162 хвилини, або 2 години та 42 хвилини. Загальна тривалість наданої [PERSON] адвокатом [PERSON] правової допомоги становить 8 годин 12 хвилин, а максимальний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати: (1600 грн. х 40%) х 8 годин 12 хвилин = 5248 гривень. Таким чином заявлений відповідачем [PERSON] до відшкодування розмір витрат на правову допомогу у 5000 гривень не перевищує встановлений законом граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути витрати на правову допомогу в сумі 5000 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed