Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON], міський голова міста Рубіжне Луганської області, звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою, якою просив визнати відумерлою спадщину у вигляді права власності на квартиру №13 розташовану у будинку №6 по вулиці Бондаренка у місті Рубіжне Луганської області, що належала [PERSON] на день її смерті 02 лютого 2011 року, а також просив передати її у власність територіальної громади міста Рубіжне. Також заявник подав заяву, якою просив розглянути справу без його безпосередньої участі, але на підставі тих документів, які є в матеріалах справи. Тому, в силу приписів частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України), розгляд справи здійснювався за відсутності заявника, а фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Обґрунтовуючи необхідність задоволення своєї заяви, міський голова міста Рубіжне вказував на те, що 02 лютого 2011 року у звязку із смертю [PERSON], відкрилась її спадщина у вигляді права приватної власності на квартиру №13, розташованої у будинку №6 по вулиці Калініна (нині - [PERSON]) у місті Рубіжне Луганської області. І оскільки протягом року після відкриття спадщини [PERSON], тобто до 02 лютого 2012 року спадщину ніхто не прийняв, її слід визнати відумерлою та передати у власність територіальної громади міста Рубіжне. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON] народилась 06 червня 1955 року, у місті Рубіжне Луганської області (а.с.23,24-25). Згідно актового запису про народження та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, її батьком є: [PERSON], а матір`ю [PERSON] (а.с.23,24-25). В липні 1977 року, батько [PERSON] - [PERSON] помер (а.с.46-48). У квітні 1990 року, [PERSON] народила мертву дитину (а.с.20,21-22). А у вересні 1993 року померла мати [PERSON] - [PERSON] (а.с.49-52). Згідно даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян, [PERSON] інших дітей, окрім [PERSON], не народжувала (а.с.20,21-22). Також судом встановлено, що за життя своїх батьків, [PERSON] проживала разом з ними у місті Рубіжне Луганської області, в квартирі №13 у будинку №6, який розташовано по вулиці Калініна (а.с.24-25,48,51-52,). Після смерті своїх батьків, [PERSON] [PERSON] продовжила проживати за вказаною адресою (а.с.11), і на підставі розпорядження Бюро приватизації житла відкритого акціонерного товариства «Краситель» №141 від 29 травня 1995 року, у звязку із приватизацією, [PERSON] отримала право приватної власності на квартиру №13 розташовану у будинку №6 по вулиці Калініна у місті Рубіжне Луганської області, в якій і проживала (а.с.11,6,29,30). При цьому, [PERSON] цим же бюро приватизації 30 травня 1995 року було видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру №1522, яке вона зареєструвала у комунальному підприємстві «Рубіжанське бюро технічної інвентаризації» (а.с.11,6,29,30). Другого лютого 2011 року, [PERSON] померла (а.с.26,27-28). За життя, за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян, [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебувала (а.с.19), дітей не народжувала (а.с.20,21-22). А після смерті своїх батьків, [PERSON] до самої смерті проживала одна у [INFO], в квартирі №13 у будинку №6, який розташовано по вулиці Калініна, яка нині іменується вулиця [PERSON] (а.с.11,2-4). За даними Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Рубіжанської міської ради», станом на 31 грудня 2012 року, власником квартири №13 у будинку №6, який розташовано по вулиці О.Бондаренка значиться [PERSON], а відомості про арешт чи заборону відчуження цієї квартири відсутні (а.с.29). За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості щодо прав власності інших осіб на вказану квартиру, а також щодо знаходження цієї квартири в іпотеці чи під забороною відчуження, відсутні (а.с.14). Після смерті [PERSON] 02 лютого 2011 року, будь-які особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї не звертались, спадкова справа не заводилась, заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались, і свідоцтва про право на її спадщину не видавались (а.с.31-34). Вважаючи спадщину [PERSON] у вигляді права власності на квартиру №13 у будинку №6, який розташовано по вулиці О.Бондаренка у місті Рубіжне Луганської області відумерлою, міський голова міста Рубіжне звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою, якою просив визнати вказану спадщину відумерлою та передати означену квартиру у власність територіальної громади міста Рубіжне (а.с.1-4). Усі вказані вище обставини суд зміг встановити на підставі письмових доказів, які є в матеріалах справи, і які суд вважає належними, достовірними та допустимими. І, з урахуванням встановлених у такому порядку обставин, суд вважає, що територіальна громада міста Рубіжне Луганської області стала учасником цивільних відносин у сфері набуття права власності на нерухоме майно через спадкування. Тож враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення поставленого перед судом питання щодо визнання спадщини відумерлою та її передачу у комунальну власність, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: З огляду на положення частини 1 статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного обєднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські селищні міські ради та їх виконавчі органи. При цьому, згідно з положеннями частини 2 та 4 статті 141 Конституції України, виконавчий орган сільської, селищної чи міської ради очолює голова, статус та повноваження якого визначаються законом. Зокрема, положеннями частини 1 статті 12 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідного міста. А положення пункту 14 та 19 частини 4 статті 42 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні визначають, що міський голова представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами; здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів. Отже, в силу вказаних нормативно-правових положень, міський голова, як головна посадова особа територіальної громади міста, здійснює усі повноваження місцевого самоврядування, визначені будь-якими законами, якщо такі повноваження не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів. Правовий режим власності, з огляду на положення пункту 7 частини 1 статті 92 Конституції України, визначається виключно законами України. Зокрема, частиною 1 статті 316 та частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; назване право включає в себе можливість володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Разом з цим, в силу положень частини 1 статті 318 та статті 2 Цивільного кодексу України, субєктами права власності можуть бути не тільки фізичні особи, а й територіальні громади. При цьому, згідно з положеннями частини 1 статті 328, частини 1 статті 1216 та частини 3 статті 1277 того ж кодексу, право власності на будь-яке майно територіальна громада може набути і у порядку спадкування, у тому числі й у разі визнання судом спадщини відумерлою. А відповідно до положень частини 1 статті 1277 Цивільного кодексу України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Як вже вказувалось вище, органами місцевого самоврядування являються сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, одним з яких, в силу положень частини 1 статті 11 та частини 3 статті 12 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні являється виконавчий комітет, який очолює відповідно сільській, селищний, міський голова. І, на що суд теж вже встиг звернути увагу, саме міський голова, як головна посадова особа територіальної громади міста, здійснює усі повноваження місцевого самоврядування, визначені будь-якими законами, якщо такі повноваження не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів. Таким чином, якщо повноваження органу місцевого самоврядування щодо подання заяви до суду про визнання спадщини відумерлою не віднесено до виключних повноважень міської ради або не віднесено самою радою до відання її виконавчих органів, то саме міський голова у такому разі буде мати повноваження на подання до суду заяви про визнання спадщини відумерлою. З огляду на те, що стаття 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні не відносить назване повноваження до виключних повноважень міських рад, і таке повноваження до виключних повноважень саме Рубіжанської міської ради Луганської області депутатами міста Рубіжне не віднесено, як і не віднесено до відання її виконавчих органів (а.с.57-58,59-72,73-87,88-98), суд не має сумнівів у тому, що саме міський голова міста Рубіжне [PERSON] має повноваження, від імені територіальної громади міста Рубіжне, подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, що стосується нерухомого майна, розташованого на території міста Рубіжне. І тому його заява про визнання відумерлою спадщини у вигляді права власності на квартиру №13 розташовану у будинку №6 по вулиці О.Бондаренка у місті Рубіжне Луганської області, що належала [PERSON], підлягає розгляду по суті. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини першої статті 181 та 182 Цивільного кодексу України квартиру №13 у багатоквартирному жилому будинку №6 слід розглядати як нерухому річ, право власності та інші речові права на яку, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею третьою цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обовязковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною четвертою цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Положеннями частини першої статті 4 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню), було передбачено, що цивільні права та обовязки виникали з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частиною 1 та 3 статті 51 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік (як законом Союзу РСР від 31 травня 1991 року №2211-І) передбачалось, що громадянину на праві власності могла належати квартира, одним із способів набуття якої у власність був викуп або інші підстави передбачені законодавством. При цьому статтею 4 цього ж закону передбачалось, що обєктами цивільних прав виступали, у тому числі і майнові права, зокрема і право власності на нерухоме майно, особливості набуття та припинення якого встановлювалось законодавчими актами. Законом, який тлумачив право власності як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, та регулював їх на території нинішньої України з 15 квітня 1991 року по 20 червня 2007 року, був Закон України «Про власність», положення частини 4 статті 13 якого передбачали, що обєктами права приватної власності являлись і квартири, але законодавчими актами України міг бути встановлений спеціальний порядок набуття громадянами права власності на окремі види майна. Зокрема, спеціальний порядок набуття громадянами права власності на квартири був передбачений Законом України „Про приватизацію державного житлового фонду. Положення статті 1 названого закону встановлювали, що приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і таке інше) державного житлового фонду на користь громадян України; державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення (частина 1 та 5 статті 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду). Міським головою міста Рубіжне надані суду переконливі письмові докази того, що квартира №13 у будинку №6, який було розташовано по вулиці Калініна у місті Рубіжне, була житловим фондом, який знаходився у повному господарському віданні відкритого акціонерного товариства „Краситель, власником якого була держава Україна в особі Фонду Державного майна України (а.с.57-58,99-109), а тому суд вважає, що така квартира дійсно підпадала під ознаки державного житлового фонду, який міг бути приватизований наймачем. Письмові докази, які є у розпорядженні суду, також вказують і на те, що єдиним наймачем вказаної квартири станом на 29 травня 1995 року дійсно була [PERSON] (а.с.110,11). Тому суд вважає належними, достовірними та допустимими письмові доказами, надані заявником на підтвердження того факту, що саме [PERSON] стала правомірним і єдиним власником квартири №13 у будинку №6, який було розташовано по вулиці Калініна у місті Рубіжне, через проходження процедури приватизації цієї квартири. Оскільки цей факт підтверджується і свідоцтвом про право власності на житло, що видане бюро приватизації житла ВАТ „Краситель і довідкою з комунального підприємства «Рубіжанське бюро технічної інвентаризації» за даними якого єдиним власником названої квартири внаслідок її приватизації є [PERSON] (а.с.6,29-30). При цьому суд відзначає, що станом на 30 травня 1995 року, тобто на момент приватизації [PERSON] квартири реєстрація набутого права власності на цю квартиру у будь-яких державних органах обовязковою не була, а отримане нею свідоцтво про право власності на житло (а.с.6,29-30) було єдиним правовстановлюючим документом. Тож враховуючи викладене, і оскільки станом на 02 лютого 2011 року, тобто день смерті [PERSON] [PERSON], вона залишалась єдиним власником квартири №13 у будинку №6, який було розташовано по вулиці Калініна у місті Рубіжне (а.с.6,29-30,14), яка також під забороною відчуження чи арештом та/або обтяженням не перебувала, право власності на вказану квартиру увійшло до складу її спадщини, і не припинилось внаслідок її смерті. Відповідно до положень частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно з положеннями частини другої статті 1223 цього ж кодексу, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Але, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частина 1 та 3 статті 1277 Цивільного кодексу України). Встановлені судом обставини вказують на те, що [PERSON] була єдиною дитиною у сім`ї, а до її смерті її батьки померли; за життя [PERSON] одного разу народила дитину, але мертвою, й даних про те, що вона народжувала інших дітей, у суду не має; після смерті [PERSON] 02 лютого 2011 року, будь-які особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї не звертались, спадкова справа не заводилась, заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались, і свідоцтва про право на її спадщину не видавались, хоча пройшло вже понад пять років. Таким чином, оскільки спадкоємці [PERSON] за заповітом і за законом відсутні, а після її смерті минуло більше пяти років, її спадщину у вигляді права власності на квартиру №13 у будинку №6, який було розташовано по вулиці Калініна (а нині [PERSON]) у місті Рубіжне, слід визнати відумерлою, та передати у власність територіальної громади міста Рубіжне Луганської області. Тому, заяву міського голови міста Рубіжне Луганської області слід задовольнити. Отже

Outcome: approved