Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

[PERSON] у вересні 2015 року заявила позов, за яким просила виселити з належної їй на праві власності квартири що на вул.. Тихого, 2/12, в м.Калуш, Івано-Франківської області її колишнього чоловіка [PERSON], без надання іншого житла, за підстав систематичного порушення останнім правил співжиття. Представник позивача [PERSON] підтримала позов, пославшись на надані докази та відповідні спору вимоги законодавства. [PERSON] позов не визнав, і пояснив, що правил проживання в спірній квартирі не порушував, а конфлікти між сторонами виникають через небажання позивачки оплачувати видатки на утримання квартири. Представник відповідача [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши інші докази здобуті в судовому засіданні дійшов до наступного. Судом встановлено, що згідно рішення виконкому Калуської міської ради народних депутатів від 19.06.1991р. №7 , [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виділено трикімнатну квартиру на вул.. Тихого, 2/12 в м.Калуш (а.с. 8) Сторонами не заперечується, і знаходить своє підтвердження довідкою з місця проживання сім'ї та реєстрації (а.с.4), що в спірній квартирі зареєстровані і проживають на правах члена сім'ї власника: [PERSON], колишній чоловік [PERSON] , та їх сини [PERSON] та [PERSON] Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) відповідно до ст. 157 ЖК України, може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме за обставин коли такі особи систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12.04.1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами. Проте, таких письмових доказів позивачем не надано. З представлених же позивачкою доказів, документів реагування правоохоронних органів на заяви позивачки про протиправну поведінку відповідача, а саме постанови Калуського міськрайонного суду від 18.12.2014р., 09.08.2013р., (а.с. 98,99), матеріалів перевірки за заявами [PERSON] від 19.04.2013р. та 24.02.2014р. , які оглянуті в судовому засіданні, вбачається, що між сторонами час від часу виникають суперечки (конфлікти) на ґрунті користування житлом, зокрема через небажання позивачки оплачувати видатки на утримання квартири, а також її бажання виселити відповідача з квартири, що в свою чергу, з огляду на наведене вище, недостатньо для визнання факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття. Дані, що містять інші докази не спростовують наведеного висновку. Крім цього , свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою позивачки і свідок [PERSON] , який є сином позивачки, у судовому засіданні пояснили, що позивачка завжди першою починає сварки і скандали через бажання висилити відповідача з квартири. Відповідач сам сплачує комунальні послуги. Ніколи вони й ого не бачили у нетверезому стані, жодного разу він не бив позивачку. Також , відповідач надав суду квитанції за 2013-2015рр. , з яких вбачається, що він одноособово сплачує комунальні послуги за користування квартирою (а. 70-86) Отже, підстав вважати, що відповідач перешкоджає позивачу користуватись квартирою не вбачається, а відповідно і підстав для його виселення не має. Тому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, за необгрунтованістю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем зараховуються до відповідного бюджету держави.

Outcome: dismissed