Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до [PERSON] з позовом про вселення та визначення порядку користування житловим будинком, посилаючись на слідуючі обставини. Позивачка [PERSON] вважає, що вона та її неповнолітній син мають право користування житловим будинком , розташованим по [ADDRESS], зважаючі на наявну реєстрацію її у вказаному домоволодінні, що підтверджується відповідною відміткою у її паспорті від 06.05.2006 року. [PERSON] зазначила, що з 16.11.2005 року по 25.03.2013 року вона перебувала у шлюбі з сином відповідача [PERSON], третьою особою у справі. Після укладення шлюбу вона зареєструвалась у відповідному домоволодінні та займала приміщення приблизно 9 кв.м. До розірвання шлюбу у зв'язку з погіршення подружніх стосунків вона вимушена була покинути спірне приміщення та тимчасово стала проживати за іншою адресою разом із сином [PERSON] Оскільки фактично іншого житла у позивачки та її сина не має, вона просить суд вселити її та її неповнолітнього сина до житлового будинку [ADDRESS] та встановити порядок користування цим будинком, виділивши їй та сину в користування ізольовану кімнату розміром 9 метрів квадратних, а відповідачу та іншим членам його сім'ї інші кімнати, залишивши в загальному користуванні кухню, санвузол, коридор та двір. В судовому засіданні позивачка, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] позов підтримала. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що позивачка та її син не мають права на користування житловим будинком по [ADDRESS], у зв'язку з тим, що об'єктивно [PERSON] не могла бути прописаною у зазначеному будинку в 2006 році, оскільки право власності на зазначений житловий будинок ним був оформлений лише 14.09.2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Борисівської сільської ради від 28.07.2011 року. Відтак, у відповідачки відсутні будь-які правові підстави пред'являти права на проживання у зазначеному домоволодінні, оскільки нею не надано жодних доказів правомірності користування нею жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Тим паче, що згоди на вселення позивачки до його житлового приміщення він, як власник цього житла, не надавав. Крім того, представник зауважив, що фактично позивачка з 2009 року проживала за іншою адресою по [ADDRESS], що підтверджує і сама [PERSON] На теперішній час позивачка не є членом його сім'ї, відтак, у задоволенні позову необхідно відмовити. Вислухавши доводи сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано, про що свідчить рішення Татарбунарського районного суду від 12.03.2013 року. (а.с.4). Від даного шлюбу у позивачки є син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.5). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.09.2011 року [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. За даними ксерокопії паспорту [PERSON] прописана в [ADDRESS] з 06 травня 2006 року (а.с.7). Згідно довідки №64 від 23.01.2014 року, виданої виконавчим комітетом Борисівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.35) за даними погосподарської книги з 2006 по 2010 рік №4 особовий рахунок [NUMBER] [PERSON] [INFO] проживала [ADDRESS] з 2006 по 2009 рік. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України та ст.9 Житлового кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статті 150, 156 Житлового кодексу України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням національного та міжнародного законодавства свідчать про те, що вимоги позивача жодним чином не відповідають законодавчо встановленому способу захисту її порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем. Відповідач [PERSON], як власник будинку, має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в будинку інших осіб. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак, відсутність права власності особи на будинок не породжує права членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. З матеріалів справи вбачається, що позивачка не набула самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України). Зважаючи на викладене, у зв'язку з відсутністю договірних відносин позивача з власником будинку, позивач не має права користування цим будинком. Частина ж 4 ст. 156 Житлового кодексу України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. У зв'язку з неузгодженістю з встановленими судом обставинами, суд не може взяти до уваги довідку №71 від 03.02.2014 року (а.с.59). Враховуючи вищевказані обставини справи, позовні вимоги про вселення та визначення порядку користування житловим будинком задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed