Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

[PERSON] «Сантехсервіс ІФ» в листопаді 2009р. звернулося до суду з позовом до [PERSON] про виселення, вподальшому уточнивши свої позовні вимоги, якими просив зобовязати відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не чинити перешкод щодо користування нежитловими приміщеннями на вул.Промисловій, 2, що в м.Івано-Франківську та виселення із самовільно зайнятих нежитлових приміщень. Відповідач [PERSON] в листопаді 2011р. звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] «Сантехсервіс ІФ», Івано-Франківської міської ради про визнання права користування житловими приміщеннями загальною площею 44 кв.м. будинку №2 «А» кв.№3 по вул.Промисловій в м.Івано-Франківську, вподальшому уточниши свої позовні вимоги, які стосуються збільшення кількості позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.09.2013р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2013р. первісний позов задоволено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.10.2014р. рішення Івано-Франківського міського суду від 23.09.2013р. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2013р.скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд. 29.01.2015 року позивачем подано заяву про зміну позовних вимог, в якій просив: зобовязати [PERSON], [PERSON], [PERSON]І та [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні [PERSON] «Сантехсервіс ІФ» нежитловими приміщеннями по вул.Промисловій №2 у м.Івано-Франківську та зобовязати їх звільнити самовільно зайняті нежитлові приміщення літ. «Л». В судовому засіданні представники позивача-відповідача первісний позов підтримали з мотивів викладених у позовній заяві з уточненими вимогами, зустрічний позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні зустрічного позову. Відповідач-позивач 1 [PERSON], відповідач-позивач 2 [PERSON] та її представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили суд вімовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримали з мотивів викладених у позовній заяві. В подальшому в судові засідання не зявилися, належним чином повідомлені про розгляд справи. Враховуючи, що неявка сторін на стадії судових дебатів не перешкоджає суду завешити розгляд справи на підставі отриманих пояснень та досліджених доказів, суд вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача 1, 2 та його представника, що брали участь у справі. Відповідачі по первісному позову [PERSON], [PERSON] в судові засідання жодного разу не зявились, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] Сантехсервіс ІФ підлягає до задоволення, а в зустрічному позові слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу державного майна від 14.07.1994 року, засвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської нотаріальної контори, організація орендарів орендного підприємства Сантехсервіс стала власником нежитлових приміщень на вулиці Промисловій, 2 в місті Івано-Франківську (а.с.9 т.1, 76 т.2). А згідно [PERSON] прийому-передачі у власність майна від 15.07.1994р. спірний будинок зазначений як виконробське приміщення (а.с.45 т.2). Даний комплекс зареєстровано на праві особистої власності за колективним підприємством Сантехсервіс органами ОБТІ 11.11.1998 року за №945. Із п.1 ч.1 договору купівлі-продажу державного майна від 14.07.1994 року вбачається, що продавець (Фонд обласного коммунального майна) продав, а покупець купив державне майно та будівлі орендного підприємства «Сантехсервіс», як діючого підприємства, що знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ вул.Промислова, 2 відповідно до умов, що визначені у цьому договорі. П.1 ч.1.1.1 цього ж договору зазначено, що майно та будівлі орендного підприємства включають в себе активи й пасиви, основні засоби, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно із інвентаризаційними документами. Як вбачається із договору купівлі-продажу державного майна від 14.07.1994 року споруд житлового призначення - не числиться. Інвентаризація нерухомого майна проведена на час реєстрації прав власності (а.с.13 т.1). КП «Сантехсервіс» в подальшому зареєстровано правонаступником [PERSON] «Сантехсервіс ІФ» (а.с.204-208 т.1). На підставі Державного акту на право власності на землю від 19.06.2008р. ТОВ «Сантехсервіс ІФ» належать земельні ділянки площею 0.12га, 0.0499га та 0.3515га для обслуговування виробничих будівель та споруд, що розташовані на вул.Промисловій,2 у м.Івано-Франківську (а.с.14-16 т.1). Позивач [PERSON] Сантехсервіс ІФ в судових засіданнях стверджував, що відповідачі самовільно заселились в кімнати нежитлової адміністративної будівлі №2, яка знаходяться на земельній ділянці площею 0,12 га, належній товариству на праві власності (про що свідчить Державний акт про право власності на землю) та відмовляються їх звільнити в добровільному порядку. При цьому останні роки в будівлі, яка по документації є під літерою «Л» (загальна площа будівлі 154.4 м.кв.) немає частково вікон та дверей, ще станом на 2004 рік без ознак проживання будівля за №2-а, що підтверджено при комісійному обстеженні (а.с.47- т.2), відповідачі-позивачі ніколи у спірній будівлі не були зареєстровані як по місцю проживання. Окрім того,були також вже рішення суду в частині зобовязання звільнити нежитлові приміщення під літерою «Л» за №2 по вул.Промисловій іншими громадянами (а.с.50-52 т.2). Позивач 1 за зустрічним позовом в позовній заяві вказав, що йому та його сімї було надано дозвіл Облрембудтресту в 1986 році в звязку з ліквідацією підприємства (працював [PERSON] в цій установі сантехніком з 1976р., при цьому трудову книжку суду не представив) на вселення в будинок №2-а по вулиці Промисловій в місті Івано-Франківську, де в квартирі №3, яка складається з двох кімнат пл.44 м.кв., проживають з сімєю вже більше 25 років. Однак, в матеріалах справи відсутні докази надання такого дозволу Облрембудтресту в 1986 році (чи за іншою датою) на вселення в будинок №2-а по вулиці Промисловій в місті Івано-Франківську, на запитання суду щодо підтвердження таких доводів та їх надання до матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом та представник таких не надали, вказавши що необхідності в цьому немає, оскільки ВССУ уже встановив такий факт в своїй ухвалі від 08.10.2014р.. При цьому, на підтвердеження свого права користування спірним приміщенням, позивачами за зустрічним позовом було надано суду тільки копію рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 16.03.1994 року № 69 (п.11) із змісту якого вбачається, що виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вирішив прийняти на баланс (на чий саме не зазначено, однак в кінці вказано начальник ЖЕО-2 [PERSON]Ф.) будинок №2-а на вулиці Промисловій і рахувати його придатним для проживання (а.с.47-48, 234 т.1). З пояснень представника виконкому, рішення таке приймалося, первинні документи на підставі яких прийнято дане рішення відсутні (а.с.8,9 т.2), однак [PERSON] прийому-передачі будинку №2-а на вулиці Промисловій не укладався, такий взагалі відсутній. При цьому, за поштовою адресою будинок саме №2-а по вул.Промисловій не зареєстрований як і не зареєстрований в органах ОБТІ (а.с.58-59,232 т.1). Згідно листа ЖЕО №2 будинок №2-а по вул.Промисловій на балансі в них не перебував, а також не перебуває на сьогоднішній день на балансі КП «ЄРЦ» , який отримав на баланс всі споруди від ЖЕО (а.с.227-229 т.1). 11.01.1999р. КП «Сантехсервіс» видавало довідку [PERSON] про те, що він дійсно проживає [INFO] (а.с.53 т.1). При чому, як встановлено судом, ордер на вселення в будинок №2 чи №2-а по вул.Промисловій міськвиконкомом також не видавався (а.с.230 т.1). В 2004 році узаконити приміщення №2-а по вул.Промисловій за сімями, які там проживають, управлінням ЖКГ було відмовлено (а.с.235 т.1). На підставі ст.317, 391 власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також власник вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач [PERSON] Сантехсервіс ІФ не надав суду докази реєстрації ним права власності саме на будинок №2-а (оскільки за таким номером у них будівлі не числиться) по вул.Промисловій, що є спірним. Однак, довідкою ЖЕО №2 вказано, що будинок №2-а рахується під №2 і є власністю КП «Сантехсервіс» (а.с.236 т.1), що також і підтверджено право власності і іншими матеріалами справи. Підтвердження того, що будинок №2 знаходиться на власній земельній ділянці пл.0.12га позивача для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, суду надано витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру (а.с.241-244 т.1). Даний будинок знаходиться в санітарно-захисній зоні асфальтно-бітумного заводу і має стату нежитлового, значиться під літерою «Л» загальна площа приміщень 154.4 м.кв., і саме в цей будинок вселилися три сімї, в т.ч. [PERSON] без належного дозволу (а.с.11-19 т.2). Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). При розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Однак, дане приміщення, що є предметом спору, як встановлено судом не є житлом. При цьому, вимога про виселення була уточнена позивачем за первісним позовом на вимогу - про зобовязати звільнити відповідачів самовільно зайняті ними нежитлові приміщення літ. «Л». Тому, щодо вимог первісного позову суд не застосовує норми ЖК УРСР. В судовому засіданні на запитання суду присутні відповідачі-позивачі 1,2 сказали, що [PERSON] зареєстрована в [INFO], а [PERSON] в Рогатинському районі Івано-Франківської області, тобто з пояснень було підтверджено відсутність реєстрації відповідачів-позивачів у спірному приміщеннні. Відхиляючи доводи відповідачів-позивачів, суд зазначає наступне. Зокрема згідно статті 129 Житлового кодексу України єдиною підставою для вселення на надану жилу площу є ордер, який видається на підставі рішення про надання жилої площі. Однак, позивачем за зустрічним позовом копії такого ордера не було надано. Тобто, на підтвердження обгрунтування вимог зустрічного позову, позивачами не надано суду жодних доказів, які підтверджують правомірність їх вселення в приміщення по вулиці Промиловій 2 в м. Івано-Франківську та підставність їхнього проживання. Також, при визначенні статусу житлових приміщень і нежитлових приміщень слід керуватися державними будівельними нормами ДБН В.2.2.-15-2005 Житлові будинки. Основні положення та ДБН В.22-9-99 Громадські будинки та споруди, а також нормативними вимогами державних наглядових органів із забезпечення проектами стійкості будівель, надійності їх експлуатації, протипожежної безпеки, екологічних та санітарно-гігієнічних правил і норм щодо складових частин комплексу та їх функціональної належності. Згідно з додатком Б Терміни та визначення понять ДБН В.2.2-15-2005 житлові будинки. Основні положення: житлове приміщення опалюване приміщення, розташоване у наземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-гігієнічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку , електричних та електромагнітних полів іонізованого випромінювання. Аналіз даних норм чинного законодавства вказує на те, що переведення нежитлового приміщення в житлове допускається тільки у тих випадках і виключно за рішенням органів місцевого самоврядування, коли воно є придатним для проживання і відповідає необхідним нормам. У спірному житловому приміщенні не було і проведення газопостачання, оскільки це були побутові та службові приміщення, іншого в судових засіданнях не встанволено. На думку суду, не може бути належним доказом, який свідчить про переведення нежитлових приміщень по вул. Промисловій №2 в місті Івано-Франківську в житлові - рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 16.03.1994 року № 69, оскільки дане рішення виносилося щодо приміщень, які знаходяться по вулиці Промисловій 2-а (а не №2) в місті Івано-Франківську. Дані про те, що відповідач з дозволу власника й на законних підставах користується спірною будівлею, у матеріалах справи відсутні. За змістом ст. 386 ЦК України звернення власника до суду з вимогою про заборону особі вчинювати дії, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню віднесено до засад захисту права власності. Щодо тверджень позивачів за зустрічним позовом про набуття ними права користування приміщенням за набувальною давністю, які належать на праві власності іншій особі не допустимо, згідно чинного законодавства, оскільки право власності є невідємним, а права власника не можуть обмежуватися, при цьому що власник самостійно розпоряджається своїм майном, в т.ч. має право надавати обєкти права власності в користування іншим особам, але виключно за власною волею і у порядку визначеному законодавством. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Виходячи з наведеного, враховуючи положення ст.ст. 386 ЦК України суд вважає, що заявлений [PERSON] Сантехсервіс ІФ позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову на підставі ст.129 ЖК слід відмовити. На підставі вищевказаного,

Outcome: approved