Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

[PERSON] у серпні 2018 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 2012 року посвідченого державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Полтавської області вона є власником будинку [ADDRESS]. Також у даному будинку зареєстровані її чоловік [PERSON] та мати [PERSON], яка з липня 2017 року за вищезазначеною адресою не проживає, виїхала на постійне місце проживання у м. Сєвєродонецьк Луганської області. Заходи досудового врегулювання спору не проводилися, оскільки відповідач у будинку належному позивачу не з'являлася, ніяких зв'язків з останньою позивач не підтримує. Через реєстрацію відповідача у будинку позивача, в останньої виникають незручності у користуванні майном, зокрема по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку та отримання субсидії, тому вона просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом, а саме будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON] до суду не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги викладені у позові підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 08 жовтня 2018 року згідно зі ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 2012 року посвідченого державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Полтавської області [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 7-8). У наслідок реєстрації шлюбу з [PERSON] [PERSON] [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. ( а.с. 6) У вказаному будинку крім його власника [PERSON] зареєстрований її чоловік [PERSON] та мати [PERSON], яка виїхала на проживання у м. Сєвєродонецьк Луганської області, що підтверджується довідкою № 52 від 24.07.2018 виданою квартальним комітетом виконавчого комітету Пирятинської міської ради. ( а.с.9) Згідно довідки № 35 від 13.08.2018 виданої квартальним комітетом виконавчого комітету Пирятинської міської ради [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS], але з липня 2017 року за вищезазначеною адресою не проживає. ( а.с.10) Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника (інших осіб, які отримали право користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, оскільки відповідач понад року не проживає у будинку, що належить позивачу, а його реєстрація у ньому заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися його житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню, оскільки її реєстрація в належному [PERSON] будинку порушує її право на користування та розпорядження власністю.

Outcome: approved