Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів. В обґрунтування позову зазначено, що 10.07.2018 року, між [PERSON] , та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено кредитний договір №R01.00400.004093918 від 10.07.2018 року про надання позивачу кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на карту. Обов`язки за кредитним договором №R01.00400.004093918 від 10.07.2018 року [PERSON] виконувала відповідно графіку погашення заборгованості. Однак, при погашенні заборгованості внесені грошові кошти направлялися банком не на погашення тіла кредиту, а на погашення заборгованості по відсоткам за використання кредитного ліміту. Вважає, що кредитний договір укладений між нею та Акціонерним товариством «Ідея Банк» № R01.00400.004093918 від 10.07.2018 року про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного лімітуна карту є таким, що порушує її права як споживача, та підлягає визнанню недійсним в частині нарахування відсотків та плати за обслуговування кредиту, оскільки відповідачем неповідомлено [PERSON] у письмовому вигляді всю необхідну інформацію щодо умов Договору про надання кредиту № R01.00400.004093918 від 10.07.2018. Тобто відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорювального договору і та кА була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомостей, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Крім цього не згідна, що банком нараховує одночасно неустойку та штрафи за порушення виконання договору. На підставі вищевикладеного, вважає, що договір укладений між нею та банком є недійсним та укладений з порушенням норм законодавства. Просить позов задоволити. Ухвалою від 17.06.2021 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі. 30.07.2021 року відповідача надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні даного позову. Позивач в судове засідання не з`явилася. Належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправленням. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.07.2018 року між Акціонерним банком «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № R01.00400.004093918 від 10.07.2018 року про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на кртку. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов`язок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Тобто така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. За ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору). Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є iстотний дисбаланс договірних прав та обов язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При укладенні Кредитного договору сторонами було досягнуто зголи з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписаний договір, позивач засвідчила, що вона погодилася з його умовами. Крім того, позичальник в подальшому виконувала умови кредитного договору та сплачувала відповідні кошти. Окрім цього, позивач погодився з умовами Кредитного договору, де визначена реальна річна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі), тобто позивач була обізнана з реальної річної процентною ставкою та загальною вартістю кредиту в якому також входила комісія за обслуговування кредитної заборгованості. Щодо надання інформації і отримував відмову. Також підтвердженням того, що позивач був ознайомлений з умовами підтверджує власноручно підписаний ним паспорт споживчого кредитування, який є в матеріалах справи. 10 липня 2018 року позивач особисто підписала кредитний договір №R01.00400.004093918 у відповідності до п.1.3, якого погодилася про сплату процентів за ставкою: протягом періоду від початку кредитування до 30 календарного дня (включно) після завершення перших 2 місяців кредитування -0,001%; починаючи з 31 календарного дня після завершення пільгового періоду - 32,9% річних від неповернутої суми кредиту. За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції. 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або с агресивною. Підприємницька практика є такого, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надасться або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Тобто ч.1,2 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредиті того ризику наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Отже відсутні будь які правові підстави для визнання недійсною процентну ставку. П.3.3.1. пеня встановлена за невиконання грошового зобов`язання, тобто за невчасне повернення кредитних коштів та відсотків. Штраф згідно п.3.3.2 встановлюється за невчасне подання документів, що підтверджують фінансовий стан (тобто за невиконання п.3.1.4) в розмірі 500 грн. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання потрібно виконувати належним чином відповідно до їх умов, а також вимог закону та інших правових актів. Якщо в зобов`язані встановлено строк (дату) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (ч.1 ст.510 ЦК України). У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання, зокрема прострочення його виконання, боржник зобов`язаний сплатити кредиторові неустойку (штраф, пеню) у сумі, визначеній законом або договором (ст. 61 ЦК України). Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ст. 61 Конституції України ніхто може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за те саме правопорушення. Тобто в кредитному договорі №R01.00400.00409391 8 штраф і неустойка встановлені за різні види зобов`язань. Позивачу було надано всі умови договору, що підтверджується паспортом споживчого кредиту, підписаного особисто позивачем 10.07.2018 року, угодою №R01.00400.004093918 від 10.07.2018 року, відсоткова ставка відповідає вимогам цивільного кодексу та інших законодавчих актів, підстави визнанням її недійсною відсутні. Пеня та штрафи застосовані в межах норм чинного законодавства, а тому немає правових підстав для задоволення даного позову. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Враховуючи вищевикладене, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, ураховуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок держави. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed