Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач -1»), [PERSON] (надалі «Відповідач -2») про втрату права на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позов мотивовано тим, що 14.04.2000 року Позивачем придбано квартиру [ADDRESS]. На той час Позивач перебував у шлюбі з Відповідачкою [PERSON], якій належало право власності на ? квартири як одному з подружжя. Відповідач [PERSON] являється сином сторін, який на даний час є повнолітнім. Посилаючись на норми закону щодо захисту прав власника, Позивач просив визнати Відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою №1 по вул. Молодіжна 1 в м. Івано-Франківську. 01 серпня 2016 року Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON], [PERSON] до суду повторно не зявилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, шляхом поміщення повідомлення в засобах масової інформації ( а.с.30). Письмового відношення Відповідачів до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подано, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 14.04.2000 року Позивачем придбано квартиру [ADDRESS]. ( а.с.7). На той час Позивач перебував у шлюбі з Відповідачкою [PERSON], якій належало право власності на ? квартири як одному з подружжя. Відповідач [PERSON] являється сином сторін, який на даний час є повнолітнім. З 2001 року сторони припинили спільне проживання та ведення господарства. Відповідач [PERSON] добровільно забрала свої та сина речі та перейшла жити в квартиру по вул. Хоткевича, 44/3 в м. Івано-Франківську, створила нову сімю. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.06.2004 року шлюб між сторонами розірвано. ( а.с.9) Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.10.2010 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації частки майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задоволено частково. Припинено право спільної сумісної власності [PERSON] у квартирі №1 в м. Івано-Франківську по вул. Молодіжній, буд. №1. Визнано за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру №1 в м. Івано-Франківську по вул. Молодіжній, буд. №1 в цілому. Стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 80017 грн. 50 коп. як грошову компенсацію за частку у спільній власності квартирі №1 в м. Івано-Франківську по вул. Молодіжній, буд. №1. ( а.с.10-11). В квартирі [ADDRESS] проживає один і самостійно несе витрати по її експлуатації, Відповідачі в квартирі зареєстровані, але фактично з 2001 року постійно проживають [INFO], що в м. Івано-Франківську. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Як вказав Позивач в позовній заяві, Відповідачі з 2001 року не проживають в даній квартирі, обовязки, які випливають з використання квартири, Відповідачі не виконали. Враховуючи вищевикладене, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відтак, право власності на квартиру включає в себе правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання даною квартирою. Як встановлено Судом та не спростовано належними засобами доказування, реєстрація [PERSON] та [PERSON] у квартирі №1, що в будинку 1 по вул. Молодіжній в м. Івано-Франківську, яка на даний час належить [PERSON], створює перешкоди у здійсненні Позивачем права власності та вільного користування і розпорядження вказаною квартирою, а тому порушені права Позивача слід поновити та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловою площею у квартирі [ADDRESS], оскільки такий спосіб захисту права власності не суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, стягненню з [PERSON] та [PERSON] підлягає сплачена Позивачем сума судового збору в розмірі 551,21 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 15, 316, 317, 319, 383, 391, 715 Цивільного Кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу України,

Outcome: approved