Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

[PERSON] Мемет Шабанович звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку №10а, по вул. Щорса у м. Генічеську Херсонської області, укладений 26 вересня 2013р. між [PERSON] Меметом Шабановичем та [PERSON] виконаним та дійсним; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок №10а, по вул. Щорса у м. Генічеську. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 вересня 2013р. між сторонами по справі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований по вул. Щорса,10а, у м. Генічеську Херсонської області, проте договір не був нотаріально посвідчений та не реєструвався. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу, відповідачем на імя позивача було видано довіреність на право розпоряджатись вказаним будинком та ключі від нього, а відповідач власноручно написав розписку про отримання ним коштів за будинок у розмірі 17\~000 доларів США. Проте, оформити право власності на себе на підставі нотаріально посвідченої довіреності позивач не встиг, а відповідач всіляко ухиляється від продовження дії довіреності, чи укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, що й стало підставою звернення до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Зазначила, що її довірителем були виконані усі умови договору, сплачено кошти, проте відповідач безпідставно не бажає укладати договір чи надавати нову довіреність, а тому посилаючись на ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України, просила зовні вимоги задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив, що жодних домовленостей у [PERSON] з [PERSON] на продажу будинку по вул. Щорса,10а у м. Генічеську не було. Його примусили написати довіреність за борги перед іншою особою. Жодних коштів він не отримував, а розписку написав під примусом. Просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 08 грудня 2004р. належить ціла частка будинку №10а по вул. Щорса у м. Генічеську Херсонської області, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 28 вересня 2013р. [PERSON] було видано довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом [PERSON], про що зроблено запис у реєстрі за №838, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] продати любій особі від його імені належний йому житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Генічеськ, вул. Щорса,10а на умовах та за ціну, які будуть визначатись ним самостійно. Строк довіреності становив три роки, тобто до 28 вересня 2016р. Також, 28 вересня 2013р. [PERSON] було написано розписку, якою останній повідомляв, що він продав будинок [PERSON] за 17\~000 доларів США, у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON], та претензій не має. Оскільки на даний час, строк довіреності закінчився, а відповідач ухиляється від укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Згідно з ч.2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів ( ч.1 ст. 328 ЦК України). Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно вимог ч.1,4 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом; якщо договір про відчудження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто на обєкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до вказаних положень ч.4 ст.334 ЦК виникає з дня державної реєстрації (ст.182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або у будь-якій інший момент, визначений угодою сторін. Згідно ст. 220 Цивільного кодексу України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі, наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30.01.2013 у справі № 6-162цс12, вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, судам необхідно враховувати, що норма частини 2\~статті 220 Цивільного кодексу України\~не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею\~210, частиною 3 статті\~640 Цивільного кодексу України\~пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини 2\~статті 220 Цивільного кодексу України. Зазначена частина\~статті 220 Цивільного кодексу України\~застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам. Визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов'язковій державній реєстрації, тому частина 2\~статті 220 Цивільного кодексу України\~до таких правовідносин не застосовується. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами згідно ст. ст.\~210, 640 Цивільного кодексу України\~не є укладеним. Що стосується посилань позивача на те, що\~між\~сторонами є згода щодо всіх істотних умов договору і він ним фактично виконаний, однак з боку відповідача дії\~щодо нотаріального посвідчення договору не були здійснені, то суд зазначає, що письмовий договір купівлі-продажу вказаного будинку в матеріалах справи відсутній, а тому не можливо встановити, які саме були умови договору купівлі-продажу укладеного між позивачем та відповідачем, та чи повністю вони були виконані його сторонами. З наданої суду розписки від імені відповідача не вбачається, що сторони узгодили всі істотні умови договору. Зокрема, не зазначено, чи мав намір відповідач продати свій будинок в цілому, чи в частині, з господарськими будівлями і спорудами, чи без, не зазначено правовий статус земельної ділянки, на якій розміщений будинок, яким чином було визначено вартість проданого майна. Договір купівлі-продажу будинку за своєю природою є двостороннім і повинен бути підписаний обома сторонами, повинен містити права та обовязки як покупця, так і продавця, чого у розписці немає. Видача довіреності на право розпорядження будинком також не свідчить про укладення договору купівлі-продажу будинку. Крім того, судом встановлено, що у відповідача було відсутнє бажання укладати договір купівлі-продажу спірного будинку, оскільки довіреність та розписка були видані під тиском, та з метою розрахуватись за борги перед [PERSON], що було підтверджено у судовому засіданні самим свідком [PERSON] та [PERSON] Пояснення свідка [PERSON] щодо того, що у його присутності [PERSON] отримав від [PERSON] кошти у сумі 17\~000 грн. за проданий будинок, не є належним підтвердження дійсності укладення договору купівлі-продажу будинку. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним не підлягає до задоволення, оскільки не доведено, що обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформили договір купівлі - продажу, так, як насправді між ними встановились інші правовідносини.\~ Стосовно вимоги про визнання права власності за позивачем на будинок, то суд вважає, що у її задоволенні також слід відмовити, оскільки вказана вимога є похідною від визнання договору купівлі-продажу дійсним, у задоволенні якої було відмовлено. За сукупністю наведених підстав, судом встановлено, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за їх безпідставності та недоведеності позивачем належними та допустимими доказами.

Outcome: dismissed