Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила стягнути з [PERSON] на свою користь штрафні санкції за несвоєчасне виконання фінансових зобов'язань в загальному розмірі 25 137,56 грн., в тому числі: пеню за несвоєчасну сплату аліментів по періодичним платежам за відкритими виконавчими провадженнями згідно розрахунку в розмірі 6460,00 грн.; інфляційні збитки згідно розрахунку в розмірі 16919,55 грн.; три відсотки річних згідно розрахунку в розмірі 1758,01 грн., та відшкодувати судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 коп. Під час розгляду справи, 04 серпня 2017 року представником позивача [PERSON] подана заява про збільшення позовних вимог, відповідно до поданої заяви позивач [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь 4547,00 грн. - стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за період з 06.02.2012 року по 13.11.2013 року; інфляційні збитки у розмірі 12536,28 грн. та 3% річних у розмірі 1173,93 грн. із суми боргу у розмірі 10572,00 грн. за період з 14.11.2013 року по 27.07.2017 року; 14004, 91 грн. (збитки від інфляції за весь час прострочення сплати додаткових витрат у розмірі 11 921,10 грн., 1809,24 грн. - 3% річних від суми несплачених додаткових витрат у розмірі 11 921,10 грн., 6699, 76 грн. (збитки від інфляції за весь час прострочення додаткових витрат у розмірі 7144,12 грн.; 642, 38 грн. - 3% річних від суми несплачених додаткових витрат у розмірі 7144,12 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просила позов задовольнити, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, пояснила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування у шлюбних відносинах народився син - [PERSON], [INFO]. За рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 липня 1997 року шлюб між сторонами розірвано, після припинення шлюбу, дитина залишилася проживати разом з матір'ю, перебуває на її повному утриманні, оскільки відповідач добровільно відмовився надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, позивач звернулася з позовом до суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. На підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2012 року відповідачу присуджено до сплати аліменти на утримання дитини в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, на даний час рішення суду перебуває на виконанні у Відділі державної виконавчої служи Дніпровського РУЮ м. Києва, відповідач рішення суду не виконує в повному обсязі, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по сплаті аліментів, тому користуючись своїм правом позивач пред'являє вимоги про стягнення з відповідача неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за період з 06.02.2012 року по 13.11.2013 року, на загальну суму 4547,00 грн. Крім того, на виконанні у Відділі державної виконавчої служи Дніпровського РУЮ м. Києва перебувають два виконавчих провадження щодо примусового виконання рішень суду про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, які не виконуються відповідачем протягом тривалого часу, тому позивач просить стягнути з відповідача інфляційні збитки у розмірі 12536,28 грн. та 3% річних у розмірі 1173,93 грн. із суми боргу у розмірі 10572,00 грн. за період з 14.11.2013 року по 27.07.2017 року; 14004, 91 грн. (збитки від інфляції за весь час прострочення сплати додаткових витрат у розмірі 11 921,10 грн., 1809,24 грн. - 3% річних від суми несплачених додаткових витрат у розмірі 11 921,10 грн., 6699, 76 грн. (збитки від інфляції за весь час прострочення додаткових витрат у розмірі 7144,12 грн.; 642, 38 грн. - 3% річних від суми несплачених додаткових витрат у розмірі 7144,12 грн., з урахуванням положень ст.625 Цивільного кодексу України, що є предметом позову. Відповідач [PERSON] в судовому засідці проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с99-102), мотивуючи свою позицію тим, що позивачем пропущено строки позовної давності в частині пред'явлених вимог щодо стягнення пені, з уражанням положень ст.258 Цивільного кодексу України, також вважає безпідставним для застосування до склавшися відносин, які стосуються виконання рішення суду про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, положень ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Представник третьої особи - Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 20 грудня 2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. (а.с.13) Під час перебування у шлюбі у подружжя народилась дитина - син [PERSON], [INFO]. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як убачається з наявних у справі доказів, 21 березня 2012 року Святошинським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №2/2608/2742/12 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 лютого 2012 року та до досягнення дитиною повноліття. (а.с.15-16) 26 березня 2012 року головним державним виконавцем Відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Рибалко І.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №31829373) про примусове виконання виконавчого листа №2/2608/2742/12, виданого Святошинським районним судом міста Києва, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини. (а.с.13) Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1% пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-94цс15 та від 16.12.2015р. № 2696цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ч.1 ст. 195 Сімейного кодексу України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Частиною 4 вказаної статті передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Неустойка за прострочення сплати аліментів нараховується відповідно до розрахунку заборгованості, який відповідно до ч.4 ст.195 Сімейного кодексу України обчислюється державним виконавцем. За даними, які викладено у довідці - розрахунку заборгованості по аліментах, яка надана Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 20 липня 2017 року вих. №406/6, згідно виконавчого листа №2/2608/2742/12 від 21.03.2012 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за період з 06 лютого 2012 року по 13 листопада 2013 року у боржника [PERSON] виникла заборгованість по сплаті аліментів на загальну суму 21372,00 грн. (а.с.169-170) Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред'явлені в частині стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини, як це передбачено ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України, оскільки в межах розгляду даної справи доведено, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду щодо сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, у зв'язку з чим виникала заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується довідкою - розрахунком заборгованості, складена державним виконавцем, ці обставини визнанні відповідачем, тому не потребують доказуванню, відповідно до положень ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред'явлено вимоги до відповідача про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, які присуджено за рішенням суду, у розмірі 4547,00 грн., при проведенні розрахунку пені за прострочення сплати аліментів по виконавчому листу №2/2608/2742/12, виданий 21.03.2012 року Святошинським районним судом міста Києва, суд бере за основу наданий позивачем розрахунок пені за період з 06 лютого 2012 року по 13 листопада 2012 року, протягом якого відповідачем сплачувались аліменти не в повному обсязі, при цьому суд враховує позицію позивача, яка визнала факт отримання аліментів особисто від відповідача у зазначений період, а саме: 10.08.2012 року - 1000,00 грн., 12.10.2012 року - 800,00 грн., 07.12.2012 р. - 1000,00 грн., 08.01.2013 року - 1000,00 грн., 06.02.2013 р. - 1000,00 грн., 06.03.2013 р. - 500,00 грн., 28.05.2013 р. - 800,00 грн., 07.06.2013 р. - 2700,00 грн., ці обставини підтверджені наданими відповідачем доказами, які залучено до матеріалів справи (а.с.130-134), що зумовлює корегування загальної суми заборгованості, яка розрахована державним виконавцем, у зв'язку з чим позивачем зменшено загальний розмір пені, розрахований за вказаний період, до 4547,00 грн., тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. За змістом положень ч. 1 ст. 20 Сімейного кодексу України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Висуваючи заперечення проти позову, відповідач [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову, у зв'язку з пропуском строків позовної давності визначені ч.1, 2 ст.258 Цивільного кодексу України, де передбачено позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу (пені). При вирішенні даного спору, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки правовідносини щодо відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) врегульовані ст.196 СК України, тому виходячи з положень ст. 20 Сімейного кодексу України позовна давність до вимог про стягнення пені за прострочення сплати аліментів не застосовується. Відповідно до положень ст. 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. 03 серпня 2012 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №2604/11606/12 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] додаткових витрат на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 6956 грн. 50 коп., кошти на лікування у розмірі 4750,00 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 214,60 грн., а всього на загальну суму 11921, 10 грн. (а.с.18) 20 серпня 2012 року державним виконавцем Відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Дзьобко М.Б. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №33896986) про примусове виконання виконавчого листа №2604/11606/12, виданого Дніпровським районним судом міста Києва, про стягнення з про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 11921,10 грн. (а.с.17) 17 вересня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №755/10018/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] додаткових витрат на лікування сина [PERSON], [INFO], у розмірі 7144 грн. 12 коп. (а.с.20) 07 листопада 2014 року державним виконавцем Відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Вікуловою І.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №45350832) про примусове виконання виконавчого листа №755/10018/14-ц, виданого Дніпровським районним судом міста Києва, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 7144,12 грн. (а.с.19) За даними, які викладено у довідці - розрахунку заборгованості по аліментах, яка надана Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 21 липня 2017 року вих. №41628 та вих. №41625, станом на 21 липня 2017 року боржником [PERSON] заборгованість по виконавчим листам №2604/11606/12 та №755/10018/14-ц не сплачена. Виходячи з предмету позову, позивачем окремо заявлено вимоги до відповідача про стягнення інфляційних збитків у розмірі 12536,28 грн. та 3% річних у розмірі 1173,93 грн. із суми боргу у розмірі 10572,00 грн. за період з 14.11.2013 року по 27.07.2017 року; 14004, 91 грн. (збитки від інфляції за весь час прострочення сплати додаткових витрат у розмірі 11 921,10 грн., 1809,24 грн. - 3% річних від суми несплачених додаткових витрат у розмірі 11 921,10 грн., 6699, 76 грн. (збитки від інфляції за весь час прострочення додаткових витрат у розмірі 7144,12 грн.); 642, 38 грн. - 3% річних від суми несплачених додаткових витрат у розмірі 7144,12 грн., посилаючись, як правову підставу, на положення ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 та ч.5 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. За приписом частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, вирiшуючи питання про наявнiсть вини як умови застосування вiдповiдальностi, передбаченої ст. 625 ЦК, слiд враховувати особливiсть правової природи цiєї вiдповiдальностi. Беручи до уваги те, що наслiдки прострочення боржником грошового зобов'язання у виглядi iнфляцiйних нарахувань та трьох процентiв рiчних не є санкцiями, а виступають способом захисту майнового права та iнтересу, який полягає у вiдшкодуваннi матеріальних втрат кредитора вiд знецiнення грошових коштiв унаслiдок iнфляцiйних процесiв та отриманнi компенсацiї вiд боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторовi, цi кошти нараховуються незалежно вiд вини боржника. Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання. В той же час, правовідносини, які виникли між сторонами спору стосуються зобов'язальних відносин, які виникають між батьками дитини щодо утримання неповнолітньої дитини, в даному випадку, виконання рішення суду про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, тому в розрізі даного спору не має місця випадок, встановлений актами цивільного законодавства, щодо виникнення цивільних прав та обов'язків з рішення суду, як то передбачено ст.11 ЦК України. За таких обставин положення частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються до правовідносин, які врегульовані положеннями сімейного законодавства, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача, як боржника в процедурі виконавчого провадження щодо виконання рішення суду про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, оскільки між сторонами спору зобов'язальні правовідносини не виникають, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для застосування до відповідача заходів цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до положень частини третьої та четвертої статті 2 Циільного процесуального кодексу України, провадження у цивільних спаврах здійснюється відповідно до законів , чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Виходячи з положень ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 4928 від 08.07.2016 р., який набрав чинності з 08 липня 2017 року, внесено зміни до ст. 196 Сімейного кодексу України щодо удосконалення механізму відповідальності за несплату аліментів та запровадження відповідальності за прострочення оплати додаткових витрат на дитину. За змістом положень ч. 4 ст. 196 Сімейного кодексу України, у разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов'язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. В розрізі склавшися правовідносин, суд не вбачає підстав для застосування до відповідача заходів відповідальності за прострочення оплати додаткових витрат на дитину, присуджених за рішенням суду, які передбачені ч.4 ст. 196 Сімейного кодексу України, в редакції чинній з 08 липня 2017 року, оскільки дана правова норма не діяла на момент виникнення спірних відносин. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. (ч.3 ст.212 Цивільного процесуального кодексу України) З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, інфляційних збитків та трьох відсотків річних, підлягає задоволенню частково, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 4547,00 грн., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, задовольняючи позов частково, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн., які сплачено позивачем при звернені з цим позовом до суду, що підтверджується квитанцією про їх оплату. Враховуючи наведене та

Outcome: partial