Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Акціонерне товариство «Банк Форвард» звернулось до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому зазначено, що 04 травня 2013 року відповідачка звернулась до ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є позивач, із заявою № [NUMBER] про укладення договору про картку. ПАТ «Банк Русский Стандарт» акцептував пропозицію та відкрив [PERSON] поточний рахунок № [NUMBER] , випустив на ім`я останньої платіжну картку. Складовою та невід`ємною частиною договору про картку є Умови по карткам, а також діючі Тарифи, розміщені на офіційному сайті банку. Внаслідок здійснення банком кредитування рахунку у [PERSON] виникла заборгованість, яку вона відповідно до п.7.10 Умов по карткам зобов`язалась погасити, а також сплатити відсотки за користування кредитом та інші платежі, передбачені діючими в банку Тарифами. 03 лютого 2018 року та 07 серпня 2020 року банком направлявся на адресу [PERSON] заключний рахунок-виписка із вимогою погасити заборгованість за договором про картку в сумі 15939 грн 37коп., проте в порушення п.4.8 Умов по карткам відповідачка вказану заборгованість не погасила. Позивач просить стягнути з [PERSON] на користь АТ «Банк Форвард» заборгованість за договором про надання та використання платіжної картки № [NUMBER] в сумі 17261 грн 89коп, яка включає заборгованість за договором в розмірі 15939 грн 97коп та 3% річних в розмірі 1321 грн 92коп; судові витрати покласти на відповідачку. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2021 року суд перейшов від розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 квітня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся із заявою про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав заявлені позовні вимоги. З наданого відповідачкою [PERSON] відзиву на позовну заяву (а.с.68-75) вбачається, що вона визнала факт укладення 04 травня 2013 року між нею та ПАТ «Банк Русский Стандарт» на підставі її заяви № [NUMBER] договору споживчого кредитування зі ставкою про кредитному ліміту 55% річних, складовими та невід`ємними частинами якого є заява № [NUMBER], заява про відкриття поточного рахунку та Умови про картку, проте позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись в обгрунтування своїх заперечень на наступні обставини: -заява № [NUMBER], заява про відкриття поточного рахунку та Умови про картку не визначають строку дії кредитного договору, строку виконання зобов`язання, терміну його виконання, отже всі нарахування за кредитним договором є незаконними; -нею не підписувалась довідка про Умови кредитування в ПАТ «Банк Русский Стандарт» та довідка про орієнтовну сукупну вартість кредиту; -Умови надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Русский Стандарт» не є складовою частиною укладеного нею 04 травня 2013 року кредитного договору № [NUMBER] від 04 травня 2013 року, оскільки не підписувались нею; -останній платіж здійснено в липні 2014 року, отже позивачем пропущено строк позовної давності, наслідки спливу якого вона просить застосувати до спірних правовідносин; -позивач звертався до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В., який 21 листопада 2019 року видав виконавчий напис за спірним договором про стягнення заборгованості за період часу з 07 листопада 2017 року до 05 лютого 2018 року в загальному розмірі 16248 грн 59коп; при цьому заборгованість станом на 05 лютого 2018 року складала 16248 грн 59 коп, а згідно вимоги позивача про погашення заборгованості станом на 03 березня 2018 року - 15638 грн 36коп; - рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області по цивільній справі № 233/1318/20 від 14 травня 2020 року, яке має преюдиційне значення, зазначений вище виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню та надано оцінку доказам - виписці з особового рахунку, який визнаний неналежним та недопустимим доказом; - позивач не надав розрахунку процентів та комісії; - сплата процентів за користування кредитом, яка мала місце 05 лютого 2017 року здійснена не відповідачкою, а здійснена шляхом списання банком з її розрахункового рахунку за рахунок кредиту у межах платіжного ліміту. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Виноградська О.В. позовні вимоги також не визнала, заперечувала проти їх задоволення в повному обсязі, пославшись обґрунтування заперечень на обставини, викладені у відзиві та, крім того зазначила, що сторони не узгодили ані строку дії договору, ані строку виконання зобов`язання; відсутня довідка про сукупну вартість кредиту; всі нарахування за договором є незаконними, оскільки Умови кредитування сторонами не узгоджувались; доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, в тому числі, і пролонгації договору позивачем не додано; виписки не свідчать про існування заборгованості; під час укладення та виконання договору, який за своєю природою є кредитним, позивач порушив права [PERSON] , як споживача фінансових послуг; оскільки як вбачається з наданих документів, 04 серпня 2016 року договір був пролонгований, то 04 серпня 2019 року сплив строк позовної давності, який просила застосувати до спірних правовідносин. З`ясувавши позицію представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що 04 травня 2013 року відповідачка [PERSON] підписала заяву № [NUMBER], в якій просила ПАТ «Банк Русский Стандарт» укласти з нею договір про надання та використання платіжної картки (далі договір про картку), в рамках якого випустити на її ім`я платіжну картку, відкрити поточний рахунок, встановити кредитний ліміт, в межах якого вона матиме право здійснювати операції з використанням картки за рахунок наданого банком кредиту та здійснювати відповідно до ст.1069 ЦК України кредитування рахунку картки (а.с.5). В заяві зазначено рахунок картки [NUMBER] та ставка по кредитному ліміту - 55 % річних. Як вбачається зі змісту п.п.2.1, 2.2 заяви, акцептом оферти про укладення договору про картку є дії банку по відкриттю рахунку картки; розмір ліміту встановлюється банком самостійно на підставі повідомлених [PERSON] відомостей. Пунктом 2.2 заяви передбачено, що з моменту укладення договору про картку [PERSON] зобов`язалась в порядку та терміни, обумовлені Умовами по карткам, сплачувати банку комісійну винагороду та інші платежі відповідно діючих в банку тарифів по карткам, а у випадку отримання кредиту в рамках договору про картку зобов`язалась погасити кредит відповідно до Умов по карткам, а також сплатити банку відсотки за користування таким кредитом та інші платежі, передбачені діючими в банку тарифами по карткам (а.с.5). Відповідно до п.2.2 заяви складовою та невід`ємною частиною договору про картку є Умови по карткам та тарифи по карткам, з якими [PERSON] ознайомилась, повністю згодна, їх зміст розуміє та зобов`язується неухильно дотримуватись. Проте, зі змісту відзиву [PERSON] та пояснень її представника [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що відповідачка не підписувала, а відповідно і не узгоджувала надані позивачем на підтвердження позовних вимог Умови надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Русский Стандарт», Правила користування платіжною карткою(а.с.7-16) та тарифи по продукту VICOTEC MasterCard Unembossed тарифний план ТП Ѕ VICOTEC (а.с.18). З наданих позивачем копій Умов надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Русский Стандарт», Правил користування платіжною карткою(а.с.7-16) та тарифів по продукту VICOTEC MasterCard Unembossed тарифний план ТП Ѕ VICOTEC (а.с.18) вбачається, що вони підпису [PERSON] дійсно не містять. Матеріали справи не містять підтвердження того, що саме з цими Умовами надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Русский Стандарт», Правилами користування платіжною карткою, Тарифами по продукту (а.с.7-18) ознайомилася і погодилася [PERSON] , підписуючи заяву № [NUMBER] від 04 травня 2013 року, що додані банком до позовної заяви. Таким чином, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Русский Стандарт», Правила користування платіжною карткою, Тарифи по продукту (а.с.7-18) є складовою частиною укладеного між сторонами договору, а тому на переконання суду, ці документи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 04 травня 2013 року. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи даний спір, суд враховує висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, у яких зазначено, що надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Приймаючи до уваги наведене, суд не приймає до уваги Умови надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Русский Стандарт», Правила користування платіжною карткою, Тарифи по продукту. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодовець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. З виписки по особовим рахункам угоди № [NUMBER] від 04 травня 2013 року (а.с.37 на звороті) вбачається, що заборгованість [PERSON] за договором від 04 травня 2013 року № [NUMBER] складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 15631 гривня 35 копійок та заборгованості по відсоткам за період часу з 31 січня 2018 року по 05 лютого 2018 року в розмірі 308 гривень 62копійки. Пунктом 2.2 заяви № [NUMBER] від 04 травня 2013 року передбачено, що розмір ліміту встановлюється банком самостійно на підставі відомостей, повідомлених [PERSON] (а.с.5). На підтвердження заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15631 гривня35 копійок позивачем по справі надано виписку по рахунку № [NUMBER] за період часу з 04 травня 2013 року по 07 грудня 2020 року (а.с.19-29), виписку по особовим рахункам угоди № [NUMBER] від 04 травня 2013 року (а.с.30-37), з яких вбачається, що відповідачка скористалась кредитними коштами, розмір заборгованості становить 15631 гривня 35 копійок. Верховний Суд 30 січня 2018 року (ВС/КЦС у справі № 161/16891/15-ц) дійшов до висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Крім того, Верховний Суд в складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18 зауважив, що виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту. Приймаючи до уваги викладене та зважаючи на те, що відповідачкою та її представником вказані вище виписки та викладені в них відомості не спростовані, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15631 гривня 35 копійок. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Пунктом 2.2 заяви від 04 травня 2013 року № [NUMBER] передбачено обов`язок [PERSON] погасити кредит. Підписана [PERSON] заява від 04 травня 2013 року не містить строку виконання обов`язання з повернення кредитних коштів. Проте, як вбачається з матеріалів справи, 07 серпня 2020 року позивач по справі направив на адресу [PERSON] рахунок - виписку (заключну) про сплату заборгованості за кредитним договором № [NUMBER] від 04 травня 2013 року в розмірі 15939 гривень 97 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15631 гривня 35 копійок та заборгованості за відсотками в розмірі 308 гривень 62 копійки (а.с.38-39). Суд зауважує, що позивачем не надано доказів про направлення 03 лютого 2018 року на адресу [PERSON] рахунку-виписки про погашення заборгованості за кредитним договором, на яку є посилання в позовній заяві. Частиною 2 ст.530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Враховуючи, що використані [PERSON] кредитні кошти в добровільному порядку після отримання вимоги банку від 07 серпня 2020 року не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, наявні правові підстави для стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15631 гривня 35 копійок. Щодо стягнення відсотків за користування кредитом суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається із змісту підписаної [PERSON] заяви № [NUMBER] від 04 травня 2013 року, між сторонами кредитного договору був узгоджений як розмір відсоткової ставки по кредитному ліміту - 55% річних так і згідно п.2.2 заяви обов`язок сплати процентів позичальником. Як вбачається з матеріалів справи, після 05 лютого 2018 року проценти, виходячи із узгодженої ставки 55% річних, за кредитним договором від 04 травня 2013 року позивач не нараховував. Враховуючи викладене, положення ч.2 ст.530 ЦК України, та направлення 07 серпня 2020 року банком на адресу відповідачки вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за період часу з 31 січня 2018 року по 05 лютого 2018 року в розмірі 308 гривень 62 копійки (в межах заявлених позовних вимог) підлягають задоволенню (а.с.37 на звороті). Суд зауважує, що ані відповідачкою, ані її представником розмір нарахованих процентів за вказаний період не спростований. Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних суд дійшов наступних висновків. Як вбачається зі змісту позовної заяви (а.с.3), 3% річних у розмірі 1321 гривня 92 копійки нараховані позивачем на суму 15939 гривень 97 копійок, яка згідно виписки по особовим рахункам угоди № [NUMBER] від 04 травня 2013 року складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 15631 гривня 35 копійок та заборгованості по відсоткам за період часу з 31 січня 2018 року по 05 лютого 2018 року в розмірі 308 гривень 62копійки (а.с.37 на звороті). Отже, відповідач, на переконання суду, безпідставно нараховує 3% річних і на заборгованість за тілом кредиту, і на заборгованість за відсотками. Періодом розрахунку 3% річних позивач зазначає з 04 березня 2018 року по 07 грудня 2020 року. Суд не погоджується із розрахунком позивача з наступних підстав. Умови по карткам, на які посилається позивач в позовній заяві, в частині визначення строку виконання позичальником [PERSON] вимоги банку про погашення заборгованості за кредитним договором від 04 травня 2013 року, не можуть застосовуватися, оскільки, як зазначалося вище, ці Умови відповідачкою не підписувались, отже не узгоджувались. У зв`язку з цим, на переконання суду, застосуванню підлягає ч.2 ст.530 ЦК України, якою передбачено обов`язок боржника виконати обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. З рекомендованого повідомлення вбачається, що рахунок-виписку банку про погашення заборгованості від 07 серпня 2020 року [PERSON] отримала 13 серпня 2020 року (а.с.39), отже мала виконати обов`язок з погашення заборгованості до 20 серпня 2020 року. З матеріалів справи вбачається, що вимога про погашення заборгованості направлена позивачем [PERSON] 07 серпня 2020 року (докази на підтвердження направлення вимоги 03 лютого 2018 року позивачем не надані), отже з цього часу припинилось право позивача нараховувати передбачені договором відсотки, а підлягають стягненню 3% річних на підставі ст.625 ЦК України. Приймаючи до уваги викладене, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у зв`язку з прострочкою позичальником виконання зобов`язань із повернення тіла кредиту за період часу з 07 серпня 2020 року по 07 грудня 2020 року (в межах заявлених позовних вимог) в розмірі 158 гривень 03 копійки (15631 грн х 3 х 123 дні прострочки: 365 днів : 100). Підсумовуючи викладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову АТ «Банк Форвард» до [PERSON] та стягнення з останньої на користь позивача заборгованості за договором № [NUMBER] від 04 травня 2013 року в загальному розмірі 16098грн 00коп, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15631 грн 35 коп, процентів за користування кредитом за період часу з 31 січня 2018 року по 05 лютого 2018 року в розмірі 308 грн 62 коп та 3% річних у зв`язку з прострочкою позичальником виконання зобов`язань із повернення тіла кредиту за період часу з 07 серпня 2020 року по 07 грудня 2020 року в розмірі 158 грн 03 коп. Суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності. Доводи представника відповідачки стосовно безпідставності позовних вимог з огляду на порушення позивачем гарантованих Законом України «Про захист прав споживачів» прав [PERSON] як споживача фінансових послуг, суд відхиляє як неспроможні. До того ж, з позовом з цього приводу відповідачка не зверталась і не позбавлена такої можливості в майбутньої. Щодо преюдиційного значення рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у цивільній справі № 233/1318/20 від 14 травня 2020 року за позовом [PERSON] до АТ «Банк Форвард» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до ч.7 ст.82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Крім того, судом за клопотанням відповідачки та її представника в судовому засіданні були оглянуті матеріали цивільної справи № 233/1318/20 за позовом [PERSON] до АТ «Банк Форвард» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та встановлено, що банком приватному нотаріусу на підтвердження заборгованості [PERSON] за кредитним договором № [NUMBER] від 04 травня 2013 року було подано виписку по рахунку іншого змісту, ніж ті, які містяться в цивільній справі № 233/5587/20 (а.с.19-37). Суд відхиляє доводи представника відповідачки щодо неузгодження строку виконання зобов`язання та вважає за можливе застосувати в даному випадку приписи ч.2 ст.530 ЦК України. Відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження пролонгації договору № [NUMBER] від 04 травня 2013 рокуне є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. До того ж ані відповідачка, ані її представник не скористались правом заявити клопотання про витребування доказів судом в порядку ст. 84 ЦПК України. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути витрати, пов`язані зі сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1960 гривень 32 копійки (93,26%). Частиною 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (зокрема, витрати на професійну правничу допомогу) у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідачка [PERSON] надала розрахункові квитанції від 17 січня 2021 року, № 3 від 10 лютого 2021 року, № 3/6 від 07 червня 2021 року на загальну суму 16000 гривень 00 копійок (а.с.76, 140,167). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1078 гривень 40 копійок (6,74%).

Outcome: partial