Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

[PERSON] у березні 2017 року звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], відділу з питань Державної реєстрації Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області, виробничого кооперативу «Стріла» , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації, у якому просить визнати недійсним договір №18 від 29.05.2012 року дольової участі в будівництві трикімнатної квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], [PERSON] та виробничим кооперативом «Стріла». Також, просить визнати недійсним свідоцтво про право власності номер [NUMBER], видане 11 липня 2014 року державним реєстратором Тернопільського районного управління юстиції. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08 квітня 2008 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, від якого у сторін народило двоє дітей: син - [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. У 2006 році між [PERSON] та кооперативом «Стріла» було укладено договір №18 від 12.01.2006 року предметом якого була організація та проведення будівництва двохкімнатної квартири багатоквартирного житлового будинку в [ADDRESS]. Окрім цього, між [PERSON] та кооперативом «Стріла» було укладено договір №18а предметом якого було організація та проведення будівництва гаражу [NUMBER] у цьому ж будинку. Зазначив, що позивач під час перебування у шлюбі із відповідачем [PERSON], за рахунок спільних коштів сім»ї здійснював сплату пайових внесків, що складали вартість квартири та гаражу. Також вказав, що під час перебування у шлюбі його дружина [PERSON] не працювала, а тому грошові кошти на сплату пайових внесків вносились лише ним із отриманих доходів. Однак, у 2011 році його дружиною [PERSON] без його відома було переоформлено договір №18 з будівництва двокімнатної квартири №61 на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] шляхом зарахування раніше внесених коштів за будівництво зазначеної двохкімнатної квартири. Оскільки, майно набуте подружжям під час шлюбу є спільною сумісною власністю, тому вважає, що виплата пайових внесків що становили вартість будівництва квартири [ADDRESS] здійснювалось в період перебування ним в шлюбі із відповідачкою [PERSON] та таке нерухоме майно є спільною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу, позивачу стало відомо, що право власності на квартиру [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності, яке видано 11.07.2014 року зареєстровано у рівних частках на [PERSON], яка є матір»ю його колишньої дружини та його дочку [PERSON] Зазначив, що підставою для проведення спірної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно був договір №18 від 29.05.2012 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та виробничим кооперативом «Стріла». Вважає, що зазначений оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, відповідно до п.2.1 зазначеного договору вартість цільового об»єкту на момент його укладення становить 316 670 грн., а пункт 3.3. вказує, що зазначену суму коштів було надано кооперативу «Стріла» особами, які його укладали у день укладення договору. Проте, зазначена умова договору не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] та [PERSON] зазначеної суми коштів кооперативу «Стріла» не сплачували, а їх було зараховано, як раніше внесені на рахунок кооперативу «Стріла» за будівництво двохкімнатної квартири та гаражу та які було сплачено позивачем в період перебування у шлюбі із відповідачем. Також зазначив, що при укладенні спірного правочину його дочкою [PERSON] [INFO], остання не була наділена обсягом цивільної дієздатності на його укладення, оскільки була малолітньою. Згоди на укладення спірного правочину, позивачем як батьком малолітньої [PERSON] не надавалась. Також вважає, що слід визнати недійсним свідоцтво про право власності номер [NUMBER], яке видане державним реєстратором Тернопільського районного управління юстиції Шпаком П.П. оскільки при визнанні спірного правочину недійсним, втрачає чинність з моменту його укладення правочин, який був правовою підставою для проведення державної реєстрації об»єкта нерухомого майна. Також зазначив, що [PERSON] не вносила повністю пайового внеску за квартиру №86, а тому довідка видана кооперативом «Стріла» про те, що остання повністю оплатила кошти за майнові права у її будівництві не відповідає дійсності. Відповідач [PERSON] позов не визнала, подавши відзив на позов у якому зазначила, що вона на час укладення спірного договору 12.01.2006 року №18 відповідно до п.3.3 внесла 70 відсотків вартості зазначеного у ньому об»єкту нерухомості, тобто 25246 доларів США, а тому їй залишилось доплатити 10820 доларів США. В лютому 2007 року нею було оплачено 54640 гривень, що становило по курсу НБУ на момент оплати 10819,8 доларів США, а тому станом лютий 2007 року останньою було оплачено всю вартість спірної квартири, зазначеної у договорі від 12.01.2006 року №18. Крім цього вказала, що кошти, які відповідач вносила на будівництво зазначеного нерухомого майна є особистими коштами її матері [PERSON] котра працювала на роботі за кордоном. Таким чином, вважає, що на момент укладення зазначеного договору та момент внесення усіх коштів по ньому вона не перебувала у шлюбі із позивачем, відтак майнові права на квартиру є її особистою власністю, а не спільним майном подружжя. Аналогічно нею було внесено кошти на будівництво гаражу [NUMBER] згідно укладеного договору №18а. В подальшому нею, було здійснено оплату за вказаними договорами: лютий 1000 грн. (198 доларів США), березень 2007 року 12524 (2480 доларів США), березень 2007 року 30450 грн. (6029 доларів США), квітень 2007 року 29872 (5915 доларів США). Тобто, в період, що передував укладенню шлюбу із позивачем, нею було додатково внесено 14622 долари США. Таким чином, вважає, що суми зазначені у договорах №18 від 12.01.2006 року та №18а були сплачені нею до укладення шлюбу. Також, у своєму відзиві вказала, що в травні-червні 2007 року кооперативом «Стріла» їй було повідомлено про необхідність проведення доплати, так як відбулось здорожчання житла. Тому, нею додатково було особисто оплачено за рахунок коштів її матері у червні 2008 року 14 000 грн., серпні 2008 року 38 000 грн., червні 2009 року 10 000 грн., серпні 2009 року 5314 грн. Також зазначила,що під час укладення спірного правочину, тобто 29.05.2012 року, позивач, який є батьком неповнолітньої [PERSON], був присутній, а тому він погодив його укладення від імені їх малолітньої дочки, заперечень щодо його укладення не висловлював. Також зазначила, що спірний правочин не стосується майна малолітньої дитини, оскільки на момент його укладення спірне майно не перебувало у її власності, а тому дозволу другого із батьків та органу опіки та піклування на його укладення не вимагається. Крім цього зазначила, що укладенням спірного правочину не порушуються майнові права та інтереси дитини. Відповідач виробничий кооператив «Стріла» позов не визнав, подавши відзив на позов, у якому зазначив, що [PERSON] до 2008 року практично сплатила усю вартість двохкімнатної квартири та гаражу, будівництво яких було здійснене на підставі укладеного договору із нею у січні 2006 року №18 та №18а. 20 травня 2012 року із заявою до кооперативу звернулась [PERSON] у якій зазначила, що вона бажає, що договір від 25.11.2011 року переоформити на свою матір [PERSON]. Під час укладення спірного договору 29.05.2012 року були присутні [PERSON], та батьки малолітньої [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] та погодили його укладення. Також, в подальшому батьками малолітньої [PERSON] заперечень щодо укладеного спірного правочину кооперативу «Стріла» не подавались. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала. У відповіді на поданий відповідачем [PERSON] відзив позивач зазначив, що станом на момент укладення шлюбу із відповідачем, останньою було сплачено лише частину вартості будівництва двохкімнатної квартири [ADDRESS], а тому після укладення шлюбу подальша оплата вартості будівництва проводились за спільні кошти подружжя [PERSON]. Тому вважає, що внесена сума коштів за будівництво зазначеної двохкімнатної квартири неправомірно зарахована виробничим кооперативом «Стріла» в рахунок оплати вартості будівництва трьохкімнатної квартири [ADDRESS] по укладеному договору №18 від 29.05.2012 року. Також зазначив, що його матір»ю - [PERSON] після одруження позивача, йому було подаровано грошові кошти у розмірі 55 000 грн., що на той час складало 10 000 доларів США, які було в подальшому сплачені ним на рахунок кооперативу «Стріла», як оплату вартості будівництва двохкімнатної квартири. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов не визнали, у його задоволенні просять відмовити. Крім цього, у поданих запереченнях на відповідь на відзив позивача, зазначили, що доказів дарування коштів матір»ю позивача [PERSON] у сумі 55 000 грн. позивач суду не надав, а тому вони не можуть належати до спільних коштів подружжя, фінансування спірної квартири здійснювала [PERSON] за рахунок коштів наданих її матір»ю [PERSON]. Представник відділу з питань Державної реєстрації Тернопільської районної державної адміністрації у судове засідання не з»явився, подавши клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відзив на позов не подавав. Представник третьої особи служби у справах дітей Тернопільської районної державної судової адміністрації просить при винесенні судового рішення врахувати інтереси неповнолітньої [PERSON], письмові пояснення щодо позову суду не подавав. Ухвалою суду від 14 травня 2018 року у даній справі проведено підготовче судове засідання за наслідками якого закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] з 08 квітня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 18 лютого 2016 року. За час перебування у шлюбі у сторін народились діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 12 січня 2006 року між [PERSON] ([PERSON]) та виробничим кооперативом «Стріла» укладено договір №18 відповідно до п.1.1. якого, виробничий кооператив «Стріла» зобов»язується від власного імені за дорученням [PERSON] та за її рахунок вчинити дії із організації з проведення будівництва двохкімнатної квартири [ADDRESS]. Планова вартість об»єкту на момент укладення договору становить 36 066 доларів США. Пунктом 3.3. зазначеного договору передбачено, що [PERSON] забезпечує виробничий кооператив «Стріла» необхідними грошовими коштами (в готівковій чи безготівковій формі) у такому порядку: -кошти в розмірі 70 відсотків, що становить 25246 доларів США надаються виробничому кооперативу «Стріла». Решта коштів надаються виробничому кооперативу «Стріла» щомісячно рівними частинами, останній внесок сплачується не пізніше ніж за два місяці до закінчення будівництва. Планове закінчення будівництва та здача його в експлуатацію 4 квартал 2008 року. Крім цього, у січні 2006 року між [PERSON] ([PERSON]) та виробничим кооперативом «Стріла» укладено договір №18а відповідно до п.1.1. якого, виробничий кооператив «Стріла» зобов»язується від власного імені за дорученням [PERSON] та за її рахунок вчинити дії із організації та проведення будівництва гаражу [NUMBER], 17,18 кв.м. загальної площі багатоквартирного житлового будинку в [ADDRESS]. Планова вартість об»єкту на момент укладення договору становить 7215 доларів США. Пунктом 3.3. зазначеного договору передбачено, що [PERSON] забезпечує виробничий кооператив «Стріла» необхідними грошовими коштами (в готівковій чи безготівковій формі) у такому порядку: -кошти в розмірі 30 відсотків, що становить 10930 грн. надаються виробничому кооперативу «Стріла». Решта коштів надаються виробничому кооперативу «Стріла» щомісячно рівними частинами , останній внесок сплачується не пізніше ніж за два місяці до закінчення будівництва. Як вбачається із заяви [PERSON] від 20 листопада 2011 року, адресованої голові виробничого кооперативу «Стріла», що визнано ними під час розгляду справи, остання просить переоформити договір дольової участі №18 двохкімнатної квартири №61 на трьохкімнатну квартиру №81 площею 85,5 м.кв. із зарахуванням оплачених сум за двохкімнатну квартиру та гараж. Договір на гараж просить анулювати. Як слідує із наданого суду позивачем копії договору №18 від 12 січня 2006 року, сторонами у якому зазначені [PERSON] та виробничий кооператив «Стріла», виробничий кооператив «Стріла» зобов»язувався за дорученням [PERSON] вчинити дії із організації та проведення будівництва трьохкімнатної квартири [ADDRESS] плановою вартістю 316 670 грн. У даному договорі відсутній підпис [PERSON] Із пояснень голови кооперативу «Стріла» [PERSON] у судовому засіданні та у поданому ним відзиві вбачається, що зобов»язання по даному договору у сторін не виникли, внаслідок не підписання його відповідачкою [PERSON], що визнано останньою в судовому засіданні. 20 травня 2012 року відповідач [PERSON] звернулася до голови зазначеного кооперативу «Стріла» із письмовою заявою, відповідно до якої просила переоформити договір №18 на її матір [PERSON] За наслідками розгляду зазначеної заяви, 29 травня 2012 року між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та виробничим кооперативом «Стріла», укладено договір №18 відповідно до умов якого, виробничий кооператив «Стріла» зобов»язується за дорученням [PERSON] та [PERSON] вчинити дії із організації та проведення будівництва трьохкімнатної квартири [ADDRESS] плановою вартістю 316 670 грн. Пунктом 3.3. зазначеного договору передбачено, що [PERSON], [PERSON] забезпечує виробничий кооператив «Стріла» необхідними грошовими коштами (в готівковій чи безготівковій формі) у такому порядку: - кошти в розмірі 100 відсотків, що становить 316670 грн. надаються виробничому кооперативу «Стріла» 29 травня 2012 року. Відповідно до довідки виробничого кооперативу «Стріла» №259 від 19.04.2013 року, [PERSON], повністю оплатила ВК «Стріла» кошти за майнові права у будівництві квартири [ADDRESS] згідно угоди №18 від 29 травня 2012 року. Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна від 20.04.2016 року, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві спільної часткової власності, у розмірі частки 1/2, за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер:[NUMBER] виданого 11 липня 2014 року. Відповідно до наданих суду копій квитанцій до прибуткових касових ордерів виробничого кооперативу «Стріла», [PERSON] на будівництво двох кімнатної квартири (дольова участь) на підставі укладеного договору із ВК «Страла» від 12.01.2006 року було внесено наступні кошти: -21.03.2007 року - 30450 грн. (квитанція №19 КВ); -21.03.2007 року - 2480 доларів США (квитанція 18 КВ); -04.04.2007 року - 2550 доларів США (квитанція 22); -04.04.2007 року - 17 000 грн. (квитанція 23 КВ); -19.02.2007 року - 54640 грн. (квитанція №3); Також, 19.02.2007 року [PERSON] було внесено кошти на суму 10930 грн. за будівництво гаражу згідно договору №18а, що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру №10г. Крім цього, як вбачається із наданих суду квитанцій про оплату, [PERSON] у період з 2008 року по 2011 рік було внесено на будівництво зазначеної двохкімнатної квартири наступні кошти: -24.06.2008 року 14 000 грн. згідно квитанції №155446; -06.08.2008 року 38 000 грн. згідно квитанції №155446; -23.06.2009 року 10 000 грн. згідно квитанції №1524099; -25.11.2011 року 12000 грн. згідно квитанції б/н; -23.09.2011 року 15393 грн. згідно квитанції б/н -23.09.2011 року - 8988 грн. згідно квитанції б/н Також, як вбачається із квитанцій до прибуткового касового ордеру ВК «Стріла», [PERSON] за дольову участь у будівництві квартири 29.05.2012 року внесено 83541 грн. Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що нею після одруження її сина, у 2008 році було подаровано йому грошові кошти у розмірі 55 000 грн., які повинні були бути сплачені ним у якості дольової участі на будівництво двохкімнатної квартири [ADDRESS]. Договір дарування у письмовій формі зазначених коштів між сторонами не укладався. Будучи допитаними в судовому засіданні у якості свідків голова ВК «Стріла» [PERSON] та бухгалтер ВК «Стріла» [PERSON], суду пояснили, що грошові кошти на будівництво двокімнатної квартири [ADDRESS] згідно договору дольової участі №18 від 12 січня 2006 року вносились протягом 2007-2011 років безпосередньо [PERSON] та її братом [PERSON] про що видавались квитанції про оплату. В подальшому, після укладення договору 29.05.2012 року за №18 на будівництво трьохкімнатної квартири із [PERSON] та [PERSON], суму коштів, що було внесено по договору №18 від 12.01.2006 року було зараховано за заявою [PERSON] в рахунок фінансування вказаної трьохкімнатної квартири. Решту суму коштів у розмірі 83541 грн. 29.05.2012 року було внесено [PERSON] Також, суду підтвердили ту обставину, що при укладенні оспорюваного правочину, тобто 29.05.2012 року був присутній позивач [PERSON], який не висловлював будь-яких заперечень щодо його укладення від імені його неповнолітньої доньки [PERSON] Будь-яких заперечень після укладення оспорюваного правочину від батьків неповнолітньої [PERSON] на адресу виробничого кооперативу «Стріла» не надходило. Будучи допитаним в судовому засіданні [PERSON] суду пояснив, що кошти які вносились у фінансування будівництва квартири [ADDRESS] згідно договору №18 сплачувались ним особисто від імені [PERSON] про що видавались прибуткові ордери та є особистими коштами, які передавались його матір»ю [PERSON], яка у той час працювала за кордоном. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, яке придбане подружжям у шлюбі, належить чоловіку та дружині на праві загальної сумісної власності. Згідно зі ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на розподіл майна, яке їм належить на праві загальної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Норми статтей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі №6-846цс16, а також від 07 вересня 2016 року у справі №6-801 цс16. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу вимог ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. В силу вимог ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.4 своєї постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ч.1,2 ст.221 ЦК України, правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з яким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензій другій стороні. У разі відсутності схвалення правочину він є нікчемний. Згідно вимог ч.1, 2 ст.177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов»язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов»язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши матеріали справи та оцінивши докази надані сторонами, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], відділу з питань Державної реєстрації Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області, виробничого кооперативу «Стріла», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору дольової участі у будівництві квартири та свідоцтва про право власності на квартиру, не підлягає до задоволення. При цьому суд зазначає, що позивачем не надано доказів, які б на думку суду, слугували підставою для визнання правочину №18 від 29.05.2012 року дольової участі в будівництві трикімнатної квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], [PERSON] та виробничим кооперативом «Стріла, недійсним. Так, зокрема суд не бере до уваги посилання позивача, як на підставу своїх вимог про недійсність спірного правочину на ту обставину, що він не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, оскільки із наданих суду доказів, встановлено, що частина коштів, які раніше було внесено відповідачем [PERSON] ([PERSON]) протягом 2007-2011 років на виконання умов договору про дольову участь у будівництві квартири від 12.01.2006 року №18 та від 12.01.2006 року №18а про дольову участь у будівництві гаражу, що підтверджується квитанціями про їх оплату, було зараховано на підставі поданої нею заяви від 20.05.2012 року виробничим кооперативом «Стріла» в рахунок оплати вартості трьохкімнатної квартири [ADDRESS]. Решту частину коштів, у розмірі 83541 грн. було внесено [PERSON] 29.05.2012 року, що також підтверджено наданою суду квитанцією до прибуткового касового ордеру ВК «Стріла». Крім цього, суд зазначає, що позивачем у судовому засіданні не доведено та ним не заявлялась вимоги про належність спірного майна, а саме квартири [ADDRESS] до спільної сумісної власності подружжя, проведення його поділу, виділення його частки чи компенсаційної вартості, а відтак в силу ч.1 ст.13 ЦПК України, суд не вправі виходити за межі позовних вимог позивача та розглядати справу на підставі поданих ним доказів. При цьому, суд не бере до уваги, як доказ набуття спірної квартири за рахунок спільних коштів подружжя показання свідка [PERSON] про внесення її сином коштів на її будівництво у розмірі 55,0 тис.грн., оскільки такі пояснення спростовуються наданими суду квитанціями до прибуткових касових ордерів, виданих ВК «Стріла» у яких зазначено, що внесення коштів на будівництво житла здійснювалось [PERSON], вказану вище суму у них не відображено та їх спростовано поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Крім цього, письмової розписки в підтвердження укладення такого договору чи самого договору суду не надано. Також, суд вважає за необхідне відмітити, що відсутність у момент укладення спірного правочину обсягу цивільної дієздатності у дочки позивача [PERSON] в силу вимог ст..221 ЦК України, не є підставою для визнання його недійсним, оскільки даний правочин згідно показань свідків [PERSON] та [PERSON] було вчинено в присутності батьків малолітньої особи та схвалений ними при його укладенні. Суд також вважає, що спірний правочин є таким, що схвалений батьками неповнолітньої [PERSON] - матір»ю [PERSON] та її батьком [PERSON], оскільки останні, дізнавшись про його вчинення протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні - виробничому кооперативу «Стріла», як цього вимагає ч.1 ст.221 ЦК України. Так, позивач у поданій суду заяві та своїх поясненнях зазначив, що йому стало відомо про спірний правочин після розірвання шлюбу, тобто у лютому 2016 року, проте, претензії протягом установленого зазначеною нормою закону строку виробничому кооперативу «Стріла» не подав. Суд також вважає за необхідне зазначити, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону, та не потребує визнання його таким судом в силу вимог ч.2 ст.215 ЦК України. Крім цього, суд констатує, що зазначений правочин не суперечить інтересам дитини малолітньої [PERSON] та є таким, що вчинений з урахуванням інтересів останньої. Також, суд зазначає, що вчинення спірного правочину не потребує згоди органу опіки та піклування, оскільки в силу вимог ч.2 ст.177 СК України, така згода, на думку суду, щодо вчинення даного виду правочинів не вимагається. Окрім цього, суд не вбачає підстав для визнання свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] у рівних частках за №24133744, виданого 11 липня 2014 року, оскільки вважає його таким, що видане з урахуванням вимог Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01.07.2004 року, Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed