Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд із позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок злочину. В обґрунтування своєї позиції позивачі посилаються на те, що вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27.11.2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до шести років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Оскільки внаслідок вчиненого [PERSON] злочину загинув син позивачів, то [PERSON] та [PERSON] просять суд стягнути з [PERSON] та його батька [PERSON] як власника джерела підвищеної небезпеки моральну шкоду в розмірі 300000грн. У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] підтримали вимоги позову і посилалися на обставини, викладені у зверненні до суду. Відповідач [PERSON] у суді позов не визнав та пояснив, що не може буде відповідачем у даному цивільному спорі, так як не був за кермом автомашини «Фольксваген Гольф» із реєстраційним номером [NUMBER] під час ДТП 17.05.2009 року, котра формально належить йому, а тоді фактично надав транспортний засіб керувати своєму синові [PERSON] Відповідач [PERSON] подав до суду заперечення на позовну заяву, де вказав, що не згідний із вимогами позивачів, так як притягнутий до кримінальної відповідальності незаконно і свою вину в даному злочині не визнає; позовну заяву просив залишити без задоволення. З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши наявні дані у матеріалах цивільної справи, суд вважає, що позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди слід задовольнити частково з наступних підстав: Згідно вироку Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27.11.2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до шести років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 10.07.2010 року вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27.11.2012 року відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України змінено, - виключено із мотивувальної частини вироку висновки суду про наявність у діях [PERSON] кваліфікуючої ознаки вчиненого злочину - порушення правил експлуатації транспорту. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 2 п. 6 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Із позиції позивачів не з'ясовано, які реально їх права порушені відповідачем [PERSON] і які конкретно несприятливі наслідки спричинило для них це порушення; а також те, чи є метою пред'явлення позову позивачами [PERSON] та [PERSON] захист (відновлення) їх прав і законних інтересів і чи можливо при обраному ними способі захисту відновити (захистити) їх права. За змістом ст. 19 Конституції України, ст. 14 ЦК України, п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007р. №8 «Про незалежність судової влади» не допускається постановлення судових рішень, які зобов'язують до вчинення дій, які не є обов'язковими для відповідача за законом, а також рішень, які передбачають втручання в компетенцію відповідача. Судом установлено відсутність у відповідача [PERSON] юридичних обов'язків, які випливали б із закону або відповідних повноважень відшкодовувати шкоду, зобов'язати вчинити що через суд просять позивачі, - а тому є підставою для відмови [PERSON] та [PERSON] у задоволенні цієї позовної вимоги як незаконної. Отже, саме [PERSON] повинен нести відповідальність за завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки. Згідно ст. ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №4 (із наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Судом проаналізовано вищенаведені сторонами пояснення у співставленні з наведеними нормативними актами і суд вважає за необхідне присудження грошового відшкодування моральної шкоди в розмірі двісті тисяч гривень із [PERSON] порівно в користь [PERSON] та [PERSON]; при цьому судом враховано позицію потерпілих, тяжкість вимушених змін у їх життєвих стосунках, пов'язаних із втратою сина; час та зусилля, необхідні для відновлення нормального стану; виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом з'ясовано факт заподіяння потерпілим моральних страждань, обставини, дії, внаслідок яких вони заподіяні. Суд вважає заявлену в позові вимогу про стягнення трьохсот тисяч гривень значно завищеною грошовою сумою, яку потерпілі оцінюють як заподіяну їм моральну шкоду, - вказану нереальною і не доведеною в такому розмірі. Тому, розглядаючи матеріали цивільної справи, пояснення учасників судового розгляду, суд вважає за необхідне і достатнє частково задовольнити позов і присудити стягнути з [PERSON] як відшкодування моральної шкоди в їх користь зазначені кошти, враховуючи в сукупності негативні наслідки, які настали для позивачів [PERSON] та [PERSON]; характер правопорушення, вчиненого [PERSON], ступінь його вини, матеріальне та сімейне становище. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. Під час провадження в справі [PERSON] як відповідачем у цивільному спорі не подано суду клопотань про доказування чи про звільнення від доказування неналежності, недопустимості таких документів; не зазначено доказів, які б спростовували кожну обставину, наведену в зверненні до суду [PERSON] та [PERSON]

Outcome: partial