Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказуючи, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 07.06.2019 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 200 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить його підпис в заяві. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 договору відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Посилались на те, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, а відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. В зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 08.09.2020 року має заборгованість у розмірі 137 863, 29 грн., яка складається з наступного: 124 998, 46 грн. заборгованість за кредитом; 4875 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7 989, 83 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Оскільки у добровільному порядку сума заборгованості відповідачем не сплачується, банк звернувся до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 18.01.2021 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи 17.02.2021 року був відкладений на 30.03.2021 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Через неявку сторін розгляд справи 30.03.2021 року був відкладений на 29.04.2021 року. У судове засідання 29.04.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Станом на 29.04.2021 року відзив на позов від відповідача не надходив. Представник позивача просив позов задовольнити, розглядати справу за його відсутності та не заперечував проти заочного розгляду справи. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст.280,281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення цього судового рішення є 05.05.2021р.. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного. Так, відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. (ч.ч. 1,2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК Укераїни) На підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, позивачем надано до суду завірену копію анкети заяви відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 07.06.2019 року, з якої слідує, що відповідач підписанням цієї анкети-заяви приєднався до Умов і правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і які разом з пам`яткою клієнта і тарифами складають договір банківського обслуговування. Відомостей про те, що відповідач бажає отримати від позивача кредит, його розмір та відомості про отримання кредитної картки чи кредитних коштів вказана заява не містить. (а.с.20-21). Також на підтвердження досягнення сторонами згоди щодо істотних умов цього договору позивачем надано копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що підписані головою Правління ПАТ КБ «Приватбанк», та не містять підписів відповідача (а.с. 31-67). На підтвердження розміру заборгованості відповідача [PERSON] , позивачем надано розрахунок, згідно якого останній станом на 08.09.2020 року має заборгованість у розмірі 137 863, 29 грн. (а.с.6-7), яка складається з наступного: - 124 998, 46 грн. - заборгованість за кредитом, з якої 40 919,81 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 4875, 00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; - 7989, 83 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За вимогами ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частинами 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16). Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки у анкеті-заяві від 07.06.2019 року зазначено, що відповідач погодився з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, яких саме не конкретизовано, відомостей проте, що [PERSON] бажає отримати кредит дана заява не містить, розмір кредитного ліміту не зазначено. Надана банком анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку» містить лише особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, ідентифікаційний код, адресу проживання та реєстрації, освіту, сімейний стан, місце роботи, номери засобів зв`язку тощо, з якої слідує, що відповідач погодився з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг (а.с.20-21). Проте заяв про оформлення на своє ім`я будь-якої із платіжних карток (у даному випадку карту «world black edition» або будь-якої іншої кредитної картки) вищевказана заява-анкета не містить. Будь-яких даних про бажаний кредитний ліміт, розмір відсоткової ставки за користування кредитом в анкеті-заяві також не зазначено, відомості, за яким саме тарифом з обслуговування кредитної картки просив надати відповідач, також відсутні. Отже, в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 07.06.2019 року відсутні відомості щодо умов кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданим до позову витягом із тарифів обслуговування преміальних кредитних карток Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, Visa Signature був ознайомлений відповідач і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент підписання анкети-заяви містив умови щодо сплати процентів саме у зазначеному витягу з Тарифів, що доданий банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка витягу з Тарифів із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування (постанова Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідно до вказаної правової позиції суд вважав, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки наданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифи не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами, а тому суд не може прийняти їх як належний та допустимий доказ, а також позбавлений можливості визначити розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами. При цьому відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ щодо умов кредитування долучену представником банку до позову роздруківку про інформацію та контактні дані кредитодавця (а.с.22-25), оскільки доказів того, що дана довідка має відношення до вказаних кредитних правовідносин відповідача матеріали справи не містять та позивачем не надано. Суд вбачає, що роздруківка про інформацію та контактні дані кредитодавця (а.с.22-25) підписана відповідачем 15.06.2019 року, у свою чергу анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку» відповідач підписав 07.06.2019 року, тобто раніше. Також суд вбачає, що строк дії вказаної інформації та контактні дані кредитодавця (а.с.22-25) був визначений із 15.06.2019 року по 30.06.2019 року, тобто останні втратили чинність на час подання даного позову. Сам по собі наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписка по рахунку, без надання доказів про те, які саме умови договору щодо розміру відсотків та штрафів були узгоджені сторонами, не є підтвердженням наявності у відповідача заборгованості за відсотками (4875, 00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 7989, 83 грн. - заборгованість за простроченими відсотками). Таким чином, позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків та штрафів, оскільки Умови та Привила надання банківських послуг і витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт не містить підпису позичальника, а тому вимога банку про стягнення зазначених складових заборгованості не підлягає задоволенню. До того ж, позивачем не надано допустимих доказів на підтвердження факту отримання відповідачем кредитної картки та кредитних коштів у розмірі 200 000,00 грн. та користування ними. Позивачем не доведено, що відповідач має заборгованість по поверненню кредитних коштів у розмірі, зазначеному у позовній заяві, що становить 124 998, 46 грн., з якої 40 919,81 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; оскільки сам по собі розрахунок заборгованості здійснений банком, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача та не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором (а.с.6-7). До того ж, вказаний розрахунок не містить достатніх даних про особу, яка їх здійснила, оскільки крім підпису цієї особи інші ідентифікуючі дані відсутні (посада, прізвище, печатка банку). Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 року у справі № 315/353/17. З наданої до суду довідки про кредитування (а.с.19) вбачається, що відповідачу були видані дві картки: - 07.06.2020 року за № [NUMBER] із терміном дії до 11/20; - 15.06.2020 року за № [NUMBER] із терміном дії до 06/22. Між тим, дана довідка не містить відомостей щодо лімітів кредитування. Існування двох різних карток, виданих на ім`я відповідача, також вбачається із виписки по рахунку, наданої банком до позову. Окрім того, згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки на ім`я відповідача (а.с.18), кредитний ліміт картки № [NUMBER], відкритої 07.06.2019 року, був встановлений у розмірі 150 000 грн., що суперечить обставин, вказаних банком у позові (в позові було зазначено про отримання відповідачем кредиту у розмірі 200 000 грн.). Крім того, документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції,одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані,що дають змогу ідентифікувати особу,яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. (ч.2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні») Проте, надана банком виписка містить лише відомості про здійснення відповідачем фінансових операцій, встановити з наданих даних час утворення та розмір заборгованості по кредитним коштам та її складових, перевірити правильність нарахування заборгованості неможливо, виписка не містить достатніх даних про особу, яка її здійснила, оскільки крім підпису цієї особи, інші ідентифікуючі дані відсутні (прізвище, посада). Окрім того, дана виписка містить відомості щодо фінансових операцій різних карткових рахунків відповідача. Отже, при таких обставинах дана виписка не може бути прийнята судом як допустимий доказ на підтвердження фактів, які підлягають доказуванню у даній справі. Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 13.06.2018 року у справі № 733/608/16-ц. Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Таким чином, з огляду на викладене, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачем окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем поза розумним сумнівом, не доведено факт укладення між сторонами кредитного договору та досягнення сторонами згоди щодо істотних умов цього договору, отримання відповідачем від позивача кредитної картки та кредитних коштів у зазначеному ним розмірі та наявність і розмір заборгованості по поверненню цих кредитних коштів, тому підстави для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у розмірі 137 863, 29 грн., про що просить позивач, відсутні, а у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed