Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-04 00:00:00

Адвокат Бойченко Г.В. звернулась до суду із зазначеним позовом в інтересах позивача [PERSON] , яка діє як її представник на підставі договору від 12.02.2019, в якому просить визнати 1/2 частку квартири [ADDRESS] , особистою приватною власністю [PERSON] . Заявлені вимоги мотивує тим, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] разом із її донькою [PERSON] , в рівних частках по Ѕ частці. Місце проживання відповідача було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 22.10.2019 року по справі № 534/346/19 визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зазначена вище квартира була придбана за рахунок коштів від продажу будинку за адресою: [ADDRESS] , співвласниками якого були: позивач -1/2 частка на підставі свідоцтва про право власності, її донька [PERSON] - 1/6 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та [PERSON] - 1/3 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] Будинок [ADDRESS] було продано 05.06.2009 за 115 191 грн, з них: 57 595 грн 50 коп. - частка [PERSON] (1/2) та 19 198 грн 50 коп. - частка [PERSON] (1/6), разом сума - 76 794 грн. Квартира [ADDRESS] була придбана 05.06.2009 за 31 274 грн з них: 15 637 грн - частка [PERSON] (1/2) та 15 637 грн - частка [PERSON] (1/2). Таким чином, в один день було продано будинок, від продажу якого, [PERSON] отримала кошти у сумі 57 595 грн, які є її особистою власністю, оскільки вони були отримані від продажу майна, яке було у нею до шлюбу з [PERSON] , та придбано квартиру - за яку було внесено [PERSON] кошти у сумі 15 637 грн, які є її особистою приватною власністю. Відповідач після розірвання шлюбу відмовляється звертатись до нотаріуса для того, щоб оформити дозвіл на продаж зазначеної квартири, бо не визнає той факт, що частка квартири є особистою приватною власністю позивача, у зв`язку із цим позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. У відповідності до вимог ч.1 ст.281 ЦПК України, 05.05.2020 судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду даної справи. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У судове засідання позивач, представник позивача татретя особа не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Від представника позивача [PERSON] , третьої особи [PERSON] адвоката Бойченко Г.В. до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, відсутність позивача та третьої особи. Позов підтримала повністю та просила про його задоволення. Проти прийняття рішення по справі у заочному порядку не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомив. Дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, судом встановлено наступне. Як убачається з матеріалів справи співвласниками будинку [ADDRESS] були: позивач [PERSON] , яка мала -1/2 частки приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 04.03.2009 виданого Комсомольською держнотконторою за р.№ 1-139 (а.с. 19), її донька [PERSON] - яка мала 1/6 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВМВ № 962924 від 04.03.2009 виданого Комсомольською держнотконторою за р.№ 1-141 (а.с.20)та [PERSON] - яка мала 1/3 частку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ) серії ВМВ № 962925 від 04.03.2009 виданого Комсомольською держнотконторою за р.№ 1-143 (а.с.22). Зазначений вище будинок [ADDRESS] було продано на підставі договору купівлі продажу від 05.06.2009 посвідчений приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Коваленком В.В. за 115 191 грн, з них: 57 595 грн 50 коп. - частка [PERSON] (1/2) та 19 198 грн 50 коп. - частка [PERSON] (1/6), разом сума - 76 794 грн. Відповідно до Договору купівлі продажу від 05.06.2009 квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності по Ѕ частки позивачу [PERSON] та третій особі у справі - [PERSON] , що підтверджується: записом реєстрації права власності проведеного на підставі договору купівлі-продажу, р. № 1909, виданого 05.06.2009 приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Полтавської області Коваленко В.В. (а.с.14), рішенням виконавчого комітету Комсомольської міської ради № 198 від 26.05.2009 (а.с.56); витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.06.2009 (а.с.15). Відповідно до договору купівлі продажу квартира [ADDRESS] було придбано 05.06.2009 за 31 274 грн з них: 15 637 грн - частка [PERSON] (1/2) та 15 637 грн - частка [PERSON] (1/2), (а.с.14). Суд зазначає, що правочини щодо майна, а саме продажу будинку [ADDRESS] та купівлі квартири [ADDRESS] здійснювались в один і той же час, тобто 05.06.2009року. Таким чином, в один день було продано будинок, від продажу якого, [PERSON] отримала кошти у сумі 57 595 грн, що є її особистою власністю, оскільки вони були отримані від продажу майна, що належало їй на підставі свідоцтва про право на спадщину (яке вона отримала ще до вступу у шлюб з [PERSON] ), та придбано квартиру - за яку було внесено [PERSON] кошти у сумі 15 637 грн, котрі є її особистою приватною власністю. Окрім цього, в матеріалах справи наявна заява [PERSON] про згоду на придбання дружиною [PERSON] квартири, що посвідчена приватним нотаріусом та зареєстрована в реєстрі за від 05.06.2009 №1912 (а.с.57). Із заяви убачається, що відповідач [PERSON] не заперечує, щодо придбання частки квартири [ADDRESS] на купівлю за ціну та на умовах по власному розсуду частки квартири. Тобто, на думку суду відповідач знав ціну, за якою буде відбуватися придбання частки квартири та надав дозвіл дружині здійснити згаданий правочин. Відповідно до матеріалів справи позивач [PERSON] декілька разів змінювала прізвище з [PERSON] (дівоче) на [PERSON] , з [PERSON] на [PERSON] , з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується копіями витягу з Державного реєстру, повторного свідоцтва про зміну імені та свідоцтва про шлюб (а.с.8,9,10). Місце проживання відповідача [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 22.10.2019 року по справі № 534/346/19 визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с.7). З метою досудового врегулювання спору відповідачу було направлено попередження (у відповідності до вимог норм Цивільного кодексу України і Житлового кодексу України) від 08.01.2020 року (зворотній бік а.с.23). Встановивши всі обставини справи та виходячи із досліджених письмових доказів, суд вважає пред`явлений позов обґрунтованим, з огляду на наступне. Як зазначалось у описовій частині позову відповідач після розірвання шлюбу відмовляється звертатись до нотаріуса для того, щоб оформити дозвіл на продаж зазначеної квартири, бо не визнає той факт, що частка квартири є особистою приватною власністю позивача. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Згідно з положеннями глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Відповідно до ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю визначається дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд наголошує, що відповідно до абзацу 2 п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, тощо. Суд погоджується з доводами представника позивача, що частка [PERSON] в праві власності на квартиру [ADDRESS] є її особистою приватною власністю, хоча і була придбана під час перебування в шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] , оскільки придбана за особисті кошти позивача від продажу будинку, 1/2 частки якого належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про судові витрати по справі вирішено судом відповідно до вимог ст.141 ЦПК України

Outcome: approved