Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач») про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування ізольованою житловою квартирою за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково Позивач зазначив про те, що, уклавши з Позивачем договір міни квартири, Відповідач взяв на себе зобов'язання знятися з реєстрації по даному місцю проживання протягом двох тижнів з моменту підписання договору , але не виконав даного зобов'язання. Таким чином, посилаючись на норми закону щодо захисту прав власника, Позивач просив визнати Відповідача таким, що стратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Відповідач - [PERSON], - в судове засідання не з'явився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки Суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Відтак, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву представника Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 19 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір міни квартир (надалі - «Договір міни»), за змістом якого [PERSON] зобов'язувався передати [PERSON] належну йому квартиру за номером [ADDRESS], а [PERSON] взамін зобов'язувався передати [PERSON] у власність належну йому квартиру за номером [ADDRESS] (пункт 1 Договору міни). Відповідно до пункту 2 Договору міни у власність [PERSON] поступає квартира за номером [ADDRESS], яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 29,2 кв.м., загальною площею 44,1 кв.м. У власність [PERSON] поступає квартира за номером [ADDRESS], яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 38,6 кв.м., загальною площею 69,2 кв.м., загальна площа комори 4,0 кв.м. За змістом пункту 10 Договору міни [PERSON] зобов'язувався знятися з реєстраційного обліку з квартири до першого липня 2015 року. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 39384742 від 19 червня 2015 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Згідно з Довідкою № 02-02/3068 виписка з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім'ї від 13 липня 2015 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON]. Відтак, як вбачається зі змісту вищевказаної довідки, станом на 13 липня 2015 року [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS], хоча відповідно до пункту 10 Договору міни зобов'язувався знятися з реєстраційного обліку з квартири до 01 липня 2015 року. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Як зазначив Позивач в судовому засіданні, не виконавши зобов'язання щодо зняття з реєстрації місця проживання в квартирі [ADDRESS], визначене в пункті 10 Договору міни, Відповідач порушив права Позивача, як власника даної квартири, на вільне розпорядження та користування цією квартирою. Крім того, в судовому засіданні Позивач зазначив про те, що ним самостійно сплачуються комунальні послуги та інші платежі за даною квартирою, а оскільки розмір плати за окремі комунальні послуги залежить від кількості зареєстрованих в такій квартирі осіб, Позивач об'єктивно зобов'язаний нести додаткові витрати, пов'язані з реєстрацією Відповідача в його квартирі. Крім того, вказана обставина стримує Позивача від реєстрації у власній квартирі його та/чи членів його родини. Враховуючи вищевикладене, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частин 1,2 статті 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 4 статті 715 ЦК України). Отже, уклавши та посвідчивши нотаріально Договір міни від 19 червня 2015 року, [PERSON], зокрема, передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Іншими словами, за даним Договором міни [PERSON] передав [PERSON] право власності на дану квартиру. За змістом частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відтак, право власності на квартиру включає в себе правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання даною квартирою. Отже, за Договором міни [PERSON] передав [PERSON] правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання квартирою [ADDRESS], тобто втратив ці правомочності на вказану квартиру. З метою остаточного оформлення втрати таких правомочностей сторонами в пункті 10 Договору міни і було передбачено зобов'язання [PERSON] щодо зняття з реєстраційного обліку з квартири до 01 липня 2015 року. Як встановлено Судом та не спростовано належними засобами доказування, визначене в пункті 10 Договору міни зобов'язання [PERSON] не виконано. Враховуючи все вищевикладене в сукупності, Судом встановлено, що реєстрація [PERSON] у квартирі [ADDRESS], яка на даний час належить [PERSON], створює перешкоди у здійсненні Позивачем права власності та вільного користування і розпорядження вказаною квартирою, а тому порушені права Позивача слід поновити та визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловою площею у цій квартирі, оскільки такий спосіб захисту права власності не суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування ізольованою житловою квартирою за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, стягненню з [PERSON] підлягає сплачена Позивачем сума судового збору в розмірі 243,60 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 15, 316, 317, 319, 383, 391, 715 Цивільного Кодексу України, ст. 15 Житлового кодексу України,

Outcome: approved