Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

[PERSON] прибула до Франції 28 червня 2015 року, має посвідку на проживання терміном до 20 лютого 2020 року та розписку про прийняття заяви на продовження терміну дії посвідки на проживання. З пояснень [PERSON] вбачається що вона прибула до Франції у зв`язку з проявами насилля з боку [PERSON] щодо неї та її сина [PERSON] , та у зв`язку з неможливістю скритися в Україні від переслідування громадянина [PERSON] . Пояснила, що вона на тереперішній час окрім [PERSON] , [INFO] , має ще двох синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею, та знаходяться на її утриманні ( а.с.28 том4) Громадянка [PERSON] не працює, отримує допомогу активної солідарності та сімейні виплати в розмірі 800 євро на місяць. Підтверджень отримання допомоги в зазначеному розмірі відповідачкою надано не було. За повідомленнями [PERSON] , її син [PERSON] навчається у школі Жана Мулена в Лізьє, початкова школа ( СМ2). Отримує гарні оцінки, багато займається спортом після школи, та ніколи не згадує про батька, оскільки з моменту прибуття до Франції він жодного разу не спілкувався зі своїм батьком. Пані [PERSON] посилається на рішення палати у сімейних справах Апеляційного суду міста Руан Франція від 18 липня 2019 року, за яким судом було встановлено, що неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] було незаконно вивезено з України на територію Франції, але повернення дитини до України суд вважає за недоцільним. Також відповідно до рішення суду Франції від 18 липня 2019 року, суд обґрунтовує своє рішення про неможливість повернення дитини до України тими обставинами, що [PERSON] надала суду письмові докази жорстокого поводження [PERSON] з нею та її малолітнім сином в Україні, що в свою чергу ставить під загрозу життя малолітнього [PERSON] . В якості письмових доказів виступили письмові пояснення громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які нібито були очевидцями жорстокого поводження [PERSON] з [PERSON] та їх малолітним сином [PERSON] . ( том 4 а.с.42) Позивач [PERSON] в судовому засіданні на спростування зазначених в судовому рішенні обставин щодо жорстого поводження, надав суду ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 7 липня 2020 року, якою було затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . Зі змісту ухвали суду вбачається, що [PERSON] та [PERSON] визнають той факт, що їх персональні данні які було зазначено в рішенні Апеляційного суду міста Руан відповідають їх персональним данним, проте вони не приймали участь у складанні будь якого документу в тому числі « Акта про насильство на пані [PERSON] та її сином [PERSON] , які проживають в квартирі [ADDRESS] », який було надано пані [PERSON] . Апеляційному суду міста Руан Франція. Визнають, що інформація, викладена в зазначеному акті, не відповідає дійсності та є недостовірною. ( том 4 а.с. 52-54). На підтвердження добровільності укладення мирової угоди [PERSON] та [PERSON] надали заяви про спростування інформації, підписані ними в присутності нотаріуса. ( том 4 а.с. 55-57) Аналогічні заяви про спростування інформації, які було завірено нотаріусом, було надано [PERSON] , та [PERSON] ( а.с.58-62) Таким чином на думку позивача, рішення Апеляційного суду міста Руан Франція від 18 липня 2019 року, базується на недостовірній інформації, а тому підлягає перегляду, для чого він і звернувся на теперішній час до судової системи Франції. Суд розглядає зазначену інформацію лише в призмі характеристики відповідача [PERSON] , оскільки питання щодо законності рішення Апеляційного суду міста Руан від 18 липня 2019 року не входить до компетенції суду України. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Щодо вимог про визначення місця проживання дитини разом із батьком, суд виходить з наступного. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Абзацем 3 частини 2 статті 159 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] з якою проживає малолітній син, [PERSON] , [INFO] , під час проживання її в Україні, станом до червня 2015 року, належним чином не виконувала свої батьківські обов`язки щодо його догляду, виховання та розвитку. Такого висновку суд дійшов виходячи з наступного. Звертаючи увагу на поведінку [PERSON] , жильці будинку [ADDRESS] , [PERSON] , (кв. 84) та [PERSON] (кв.96) зверталися до голови ОСББ «Жукова» [PERSON] з письмовим зверненням від 20.06.2015 року, щодо неналежного догляду жильцем квартири [ADDRESS] - [PERSON] за своїм сином - [PERSON] , який неодноразово сам знаходився у дворі будинку у нічний час, після 22-00 години, ставлячи під загрозу життя та здоров`я дитини. ( том 1 а.с. 12 зв). Голова ОСББ «Жукова» Анісімова О.В. на адвокатський запит надавала відомості від 11.06.2015 року про те, що [PERSON] , проживає одна з сином, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , офіційно не працевлаштована, з її слів, основний дохід сім`ї - допомога на дитину як матері - одиначці, близьких родичів не має. Син [PERSON] не відвідує дитячий садок та повинен знаходитись з матір`ю, проте жильці будинку часто бачать її одну без дитини, де знаходиться дитина в цей час невідомо ( том1 а.с. 13). Згідно листа Служби у справах дітей Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради від 01 квітня 2014 року, 10 січня 2013 року до служби надійшло звернення [PERSON] відносно неналежного виконання батьківських обов`язків [PERSON] відносно її малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , Службою у справах дітей було здійснено перевірку фактів, зазначених у зверненні з метою проведення профілактично - роз`яснювальної роботи з [PERSON] щодо належного виконання своїх обов`язків з приводу виховання, навчання та утримання її малолітнього сина, [PERSON] . Однак при неодноразовому відвідуванні зазначеної адреси, двері ніхто не відчинив. ( том 1 а.с. 164, 165). Відповідно до довідки, виданої КЛПУ «Дошкільний санаторій для дітей з захворюваннями органів дихання не туберкульозної етіології м. Маріуполя» № 12-о від 24.02.2015 року, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , знаходився на санаторно-курортному лікуванні з 09.01.2015 року по 01.02.2015 року. Діагноз: хронічний тонзиліт, гіпертрофія аденоїдів. Повторно дитина знаходиться на санаторно-курортному лікуванні в санаторії з 03.02.2015 року по даний час. Режим знаходження дітей в санаторії - цілодобовий. Даний режим неповнолітнім [PERSON] виконується. [INFO] дитину в санаторій привела мати, [PERSON] . У зв`язку з проведенням АТО в Донецькій області, мати забирала дитину додому з 17.01.2015 року по 18.01.2015 року, та з 25.01.2015 року по 28.01.2015 року. 01.02.2015 року дитина була виписана з санаторія по закінченню строку путівки. 03.02.2015 року неповнолітній [PERSON] повторно поступив до санаторія, привела його мати, [PERSON] . За час перебування в санаторії з 09.01.2015 року по даний час (дата видачі довідки 24.02.2015 року) та в інші дні дитину ніхто не відвідував. (том 1 а.с. 10). Як пояснював в судовому засіданні позивач [PERSON] про перебування його сина в санаторії йому не було відомо. Згідно довідки, наданої комунальним дошкільним навчальним закладом загального розвитку «Ясла-садок № 47 «Подоляночка» Управління освіти Маріупольської міської ради» від 24 лютого 2016 року за № 27, що здійснює соціальний патронат в рамках закріпленої за дитячим закладом території обслуговування, [PERSON] , [INFO] , дитячий садок не відвідує, що підтверджується листом Управління освіти Маріупольської міської ради від 25 лютого 2016 року (а.с. 163). Зокрема, дошкільним навчальним закладом № 47 листом від 25 березня 2016 року повідомлено суд, що ДНЗ № 47 Управління освіти Маріупольської міської ради в системі проводиться робота з соціально-педагогічного патронату з дітьми, які не відвідують дошкільні заклади. Дитина [PERSON] в поле зору дошкільного закладу потрапив у серпні 2014 року за даними дитячої поліклініки за адресою: [ADDRESS] . Двічі на рік, в січні та вересні, педагоги відвідують вихованців за місцем їх проживання, запрошують до дошкільного закладу на Дні відчинених дверей. Проте жодного разу двері квартири [ADDRESS] для них не відчинили. Також на підтвердження наявності у [PERSON] психічного розладу здоров`я, судом, за клопотанням позивача [PERSON] було досліджено цивільну справу № 264/7651/14-ц, провадження № 2/264/41/2015, в якій (а.с.126), знаходиться довідка КЛПУ «Міська психіатрична лікарня № 7», від 17 січня 2015 року за № 81, витребувана за ухвалою суду від 18 грудня 2014 року, в якій зазначено, що [PERSON] проходила стаціонарне лікування у лікарні з 4 листопада 1997 року по 20 листопалда 1997 року з діагнозом «Істеричний невроз». Суд розглядаючи зазначене питання враховує, що вказане лікування відповідачка [PERSON] , проходила у зв`язку зі смертю на виробництві своєї матері. При цьому інформації про проходження інших курсів лікування відповідачкою [PERSON] в психіатричній лікарні, суду надано не було, у зв`язку з чим суд вважає, що наявність цієї довідки не може свідчити про психічне захворювання відповідачки на теперішній час. Також заертає увагу, що з червня 2015 року по теперішній час сплило шість років, і за цей час суду не було надано жодного доказу щодо неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських прав. На підтвердження можливості визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком, позивачем [PERSON] було надано наступні докази. Як вбачається з висновку Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради від 18 листопада 2015 року, згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 10 листопада 2015 року, складеного службою у справах дітей Жовтневої райадміністрації, за місцем проживання батька, [PERSON] створені необхідні умови для проживання дитини. Батько, [PERSON] за місцем проживання характеризується з позитивного боку. Мати, [PERSON] на засідання комісії з питань захисту прав дитини Жовтневої районної адміністрації, яке відбулося 11 листопада 2015 року, не з`явилася. Таким чином, враховуючи інтереси дитини, Орган опіки та піклування Жовтневої районної адміністрації вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] за місцем його проживання ( том 1 а.с. 79). Зокрема, матеріалами справи підтверджується, що позивач [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувався (довідка Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області станом на 22.09.2015 року), за психіатричною допомогою не звертався (довідка Міської психіатричної лікарні № 7 від 22 вересня 2015 року), на обліку в міському наркологічному диспансері не знаходиться (довідка Міського наркологічного диспансеру від 17.09.2015 року), за місцем роботи характеризується позитивно, доброзичливий, комунікабельний, користується повагою в колективі (характеристика на менеджера по рекламі ТОВ «Екологічні технології» [PERSON] від 29.09.2015 року), за місцем проживання також характеризується позитивно, скарг не має (довідка-характеристика, видана Жовтневим РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області). ( том 1 а.с. 13, 31-33) Органом опіки та піклування Орджонікідзевської райадміністрації Маріупольської міської ради відповідний висновок у справі про доцільність передання малолітнього [PERSON] в родину батька, та визначення місця проживання дитини з батьком, або залишення з матір`ю, не представилось можливим, оскільки за неодноразовими виходами за місцем проживання [PERSON] доступу до житла надано не було через відсутність жильців, що підтверджується актами № 8 від 20 січня 2016 року, № 353/17 від 26 січня 2016 року та 3 353 від 08 лютого 2016 року ( том 1 а.с. 111, 120, 139). При цьому, нових документів, характеризуючих особу позивача [PERSON] на час розгліду справи, позивачем надано не було. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1ст. 150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях, повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно зі статтею 3 Гаазької конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі (частини перша та друга статті 12 Гаазької конвенції). Як було встановлено судом відповідачка [PERSON] , вивезла малолітнього [PERSON] , [INFO] незаконно, що також підтверджується рішенням Апеляційного суду міста Руан Франція від 18 липня 2019 року. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком, передання малолітнього [PERSON] батькові 22 вересня 2015 року. На час звернення позивача до суду, [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] проживала в Україні та була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до матеріалів справи, про виїзд дитини за кордон, позивач [PERSON] міг дізнатися в червні 2016 року, у зв`язку з чим ним було подано до суду клопотання про виконання судового рішення від 1 квітня 2016 року у Франції, за останнім відомим місцем проживання дитини. ( том 1 а.с. 199) При цьому згідно постанови палати у семейних справах Апеляційного суду міста Руан Франція, від 18 липня 2019 року, позивач [PERSON] звернувся до національних судів Франції 8 серпня 2016 року з позовом про визнання незаконним вивезення [PERSON] , [INFO] та повернення дитини до України. (том 4 а.с. 38) Метою Гаазької конвенції 1980 року є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року. Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції юрисдикція щодо застосування заходів, які спрямовані на захист дитини, належить судовим або адміністративним органам Договірної Держави звичайного місця проживання дитини; з урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання. На час нового розгляду справи Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя, після скасування постановою Верховного Суду від 29 січня 2019 року заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 1 квітня 2016 року, малолітній [PERSON] , [INFO] вже тривалий час проживав на території Франції, і це є його постійне, звичайне місце проживання. Під час судового розгляду судом вживалися міри щодо встановлення рівня життя неповнолітнього [PERSON] у Франції, для чого судом було направлено до компенетних органів Франції судове доручення про допит відповідачки [PERSON] та дослідження умов проживання її та її сина [PERSON] , [INFO] . Судом загальної юрисдикції міста Кана 15 липня 2020 року було допитано пані [PERSON] з приводу заявлених позовних вимог [PERSON] , на що вона заперечувала проти задоволення заявлених вимог, посилаючись на ті обставини, що дитина з 2015 року проживає разом з нею у Франції, має двоїх рідних братів, які народилися вже у Франції. З батьком дитина не бажає спілкуватися, оскільки не бачив його майже з трьох років. Будь-яких документально підтверджених відомостей про наявність у неї самостійного законного доходу окрім матеріальної допомоги, яку вона нібито отримує в розмірі 689,40 євро відповідачкою надано не було. Ніяких документів підтверджуючих умови проживання дитини, його соціальне становище, місце навчання, умови для навчання та розвитку, суду надано не було. Також відповідачкою [PERSON] не надано документів, підтверджуючих її сталий правовий статус на території Французької Республіки, питання щодо притулку є невирішеним, у зареєстрованому шлюбі вона не перебуває. При цьому національним судом Франції не було встановлено і поганого ставлення до дитини, та не забезпечення належних умов його проживання на території Франції. Також судом загальної юрисдикції міста Кана не було допитано малолітнього [PERSON] з приводу його думки щодо визначення міста проживання. Але суд приймає до уваги, і не можливість національного суду України в повному обсязі перевірити умови проживання дитини- [PERSON] на території Франції, у зв`язку з чим суд вважає за доцільне звернення позивача з анололгічним позовом до національних судів Франції за місцем постійного, сталого проживання дитини. Також суд приймає до уваги, що на час прийнятя рішення судом, малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає на території Франції більш ніж шість років. За цей час, в нього народилося во Франції два брати: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Таким чином, малолітній [PERSON] має сталі родинні стосунки у Франції не тільки з матір`ю а й з двома братами, які проживають з ним від свого народження. У зв`язку з обмеженістю можливості національного суду України перевірити психологічний стан дитини на її новому місці проживання, суд все ж таки приймає до уваги ті обставини, що дитина приїхала до Франції разом з матір`ю у віці 4,5 роки і проживає в зазначеній країні більшу частину свого життя. А тому на думку суду, існує серйозний ризик того, що повернення дитини до України в підлітковому віці до людини, яку вона не бачила вісім років з 2013 року, створить для дитини загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди. Що також підтверджується і постановою палати у сімейних справах Апеляційного суду міста Руан від 18 липня 2019 року, за яким було встановлено, що [PERSON] пристосувався до життя у Франції, особливо до школи, в 2017 році він пройшов спостереження у психолога і повернення до України може наразити його на фізичну або психологічну небезпеку або поставить його в нестерпну ситуацію. Посилання позивача про погані житлові умови дитини у Франції, та невиконання відповідачкою батьківських обов`язків, грунтуються лише тільки на припущеннях та документах які надані суду до 2016 року. Інших переконливих доказів існування загрози для життя, здоров`я та духовного розвитку дитини під час проживання її разом з матір`ю, не було надано позивачем, але також і не спростовано відповідачем. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Аналізуючи вищевикладені норми права, враховуючи відсутність доказів неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків на час прийняття рішення судом, недоведеність існування загрози для життя, здоров`я та розвитку дитини, наявність сталого місця проживання неповнолітнього [PERSON] в іншій державі, разом з матір`ю та двома братами, а також відсутність спілкування неповнолітнього з батьком понад 8 років, суд вважає, що таке втручання у життя дитини, як визначення місця проживання з батьком, в іншій державі, з особою, яку дитина не бачила 8 років, поодаль від рідних та близьких для нього людей, може негативно відобразитися на психічному та фізичному стані дитини, у зв`язку з чим суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed