Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення майнової шкоди завданої неправомірними діями та моральної шкоди, посилаючись на те, що ухвалою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області відповідачі [PERSON] та [PERSON] були звільнені від кримінальної відповідальності передбаченої ст.190 ч.2 КК України на підставі закінчення строків давності. Тобто пройшло 5 років з дня вчинення інкримінованого їм кримінального правопорушення. Позивачі стверджують, що відповідачі з 05 грудня 2008 року весь час уникали кримінальної відповідальності через, що вони вимушені були звертатися до різних правоохоронних органів з заявами та скаргами. Крім того, [PERSON] та [PERSON] зазначають, що відповідачі визнані винними у скоєнні злочину проти них, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою. Посилаються на те, що злочин проти них був скоєний 05 грудня 2008 року, а сума якою заволоділи відповідачі злочинним шляхом складає 38000,00 грн. У зв'язку з неправомірними діями позивачі просять суд стягнути з відповідачів завдану їм матеріальну шкоду з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох відсотків річних на загальну суму, яка складає 132017,26 грн. та моральну шкоду у розмірі по 250000,00 грн. з кожного відповідача. В позасудовому порядку повернути гроші позивачам не вдалося, тому позивачі змушені були звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Зазначили, що відповідачі по справі не повертали суму боргу у розмірі 38000,00 грн., яку вони їм дали на підставі усної домовленості. Крім того представник позивачів зазначив, що відповідачі по справі були визнані винними у скоєнні злочину по відношенню до позивачів і постанова суду набрала законної сили, тому відповідачі повинні відшкодувати завдані збитки позивачам, а саме: повернути гроші у розмірі 38000,00 грн. які брали в борг. Також наголосила на тому, що відповідачі не оскаржували постанову суду про закриття кримінального провадження, тому фактично визнали свою вину в інкримінованому їм злочині. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася надала до суду заяву про розгляд справи без неї за участю її представника - адвоката [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, зазначили, що всі грошові кошти, які брали у позивачів в борг були повернуті. Просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того представник відповідачів вказав, що позивачі по справі не надали жодного належного доказу, який міг би підтвердити той факт, що відповідачі по справі взяли в борг у них 38000,00 грн. та не повернули до цього часу. Посилання позивачів на наявність постанови суду, якою відповідачі [PERSON] та [PERSON] були звільнені від кримінальної відповідальності передбаченої ст.190 ч.2 КК України на підставі закінчення строків давності не може свідчити про те, що вони були визнані винними у вчиненні вказаного злочину по відношенню до позивачів. Також зазначив, що позивачі не надали оригіналу боргової розписки, яка може бути єдиним доказом того, що між сторонами по справі виникли цивільні правовідносини позики та сума боргу не була повернута позикодавцям. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку з тим, що відповідачі повернули суму боргу у розмірі 38000,00 грн. позивачам. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази і оцінивши їх у сукупності, а також дослідивши матеріали кримінального провадження відносно [PERSON] та [PERSON] за ст. 190 ч. 2 КК України, суд встановив наступне. 18 березня 2010 року рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу у розмірі 38000,00 грн. та моральної шкоди було відмовлено. Зі змісту рішення вбачається, що судом були досліджені надані сторонами докази та встановлено, що договір позики в письмовій формі не укладався, а відповідно до пояснень сторін 05.12.2008 [PERSON] надала [PERSON] гроші у сумі 38тисяч, які він повернув їй після 25.12.2008 р. Письмових доказів на підтвердження цих обставин вони не надали, ні договору, ні розписок не складали всупереч вимог ст. 1047 ЦК України. (а.с. 54) 21 квітня 2010 року ухвалою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області [PERSON] в ухваленні додаткового рішення було відмовлено (а.с. 55). 06 липня 2010 ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області, апеляційна скарга [PERSON] була відхилена, вищевказане рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 18.03.2010 р., та ухвала Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 21.04.2010 р. були залишені без змін (а.с. 56). 02 серпня 2017 року ухвалою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області [PERSON] та [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42012220370000011 від 03 грудня 2012 року, відносно [PERSON] та [PERSON] - закрито, у зв'язку зі звільненням останніх від кримінальної відповідальності. Цивільний позов [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду (а.с. 4-6). Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила суду, що [PERSON] взяла у борг грошові кошти у [PERSON] та не повернула до сьогоднішнього дня. Зазначила, що саму передачу коштів вона не бачила і знає про факт передачі коштів зі слів [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що 05 грудня 2008 року він знаходився вдома і в той час до будинку зайшла його мати [PERSON] разом з відповідачами [PERSON] та [PERSON] Мати відвела його до кімнати та пояснила навіщо прийшли [PERSON] та [PERSON], після чого дала йому гроші для того, щоб він передав їх відповідачам. Відповідачі перерахували гроші та сказали, що не вистачає 100 грн. тоді мати додала їм 100 грн. і вони пішли. Гроші до цього часу не повернули. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що їй відомо зі слів [PERSON] про те, що остання в кінці грудня 2008 року дала в борг кошти у розмірі 30000,00 грн. [PERSON] Зазначила, що [PERSON] протягом 10 років переймається через те, що їй відповідачі не повернули гроші. Також пояснила, що при передачі грошових коштів присутня не була, знає про це лише зі слів [PERSON] Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. 08 червня 2016 року по справі № 6-1103цс16 Верховний суд України виклав правову позицію, яка є обов'язковою для суду, в якій вказав, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В тексті вищевказаної постанови ВСУ№ 6-1103цс16 від 08.06.2016 р. зазначено, що оскільки існує часовий проміжок між наданням позики і її поверненням, про яке сторони домовляються у момент укладення договору позики, повернення боргу не може вважатися правочином, який повністю виконується у момент його вчинення. Тому як і надання грошової позики, так і її повернення належить вчиняти у письмовій формі. А тому пояснення свідків не є належним доказом і не можуть підтвердити чи спростувати жодну обставину у справі. На підставі викладеного, враховуючи, що факт укладення договору позику може бути підтверджений лише оригіналом боргового документу і не може бути підтверджений показами свідків, однак позивачі в порушення вимог чинного законодавства не надали суду боргового документу, а свідки у судовому засіданні повідомили суду, що вони не бачили момент передачі або повернення грошових коштів, а про наявність заборгованості їм відомо лише зі слів позивачки, суд встановив, що договір позики в письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики сторони не надали, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів спірних грошових коштів. Відносно показань свідка [PERSON], то суд критично до них ставиться, оскільки він являється близьким родичем позивачів та зацікавлений у задоволенні позовних вимог, щодо повернення грошових коштів відповідачами. Крім того, як вбачається з копії листа, який був написаний 05.12.2008 р. [PERSON] та [PERSON] ([INFO]) про факт підтвердження отримання грошей [PERSON], то при передачі коштів були присутні [PERSON], [PERSON], [PERSON] та його дружина [PERSON], тобто даний лист спростовує покази [PERSON] про те, що він був присутній при передачі коштів. (а.с. 26). Разом з тим даний лист, суд розцінює, як спосіб захисту, який був складений позивачкою [PERSON] з метою підтвердити факт отримання відповідачами коштів, оскільки як вбачається з даного листа ні [PERSON], ні його дружина [PERSON] свій підпис наданому листі не ставили, а отже він не може бути розцінений, як розписка, в розумінні вимог ЦК України. Стосовно доводів представника позивача про те, що вина відповідачів була доведена ухвалою суду, якою [PERSON] та [PERSON] були звільнені від кримінальної відповідальності за ст.190 ч.2 КК України на підставі закінчення строків давності, то судом встановлено наступне. Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В силу ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 02 серпня 2017 року ухвалою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області [PERSON] та [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності З тексту вищевказаної ухвали вбачається, що питання, чи мало місце заволодіння майном позивачів шляхом обману та зловживання їх довірою та чи вчинені ці дії відповідачами, вирішено не було, оскільки мотивувальна частина даної ухвали складається з зазначенням даних згідно обвинувального акту, тобто вина відповідачів [PERSON] та [PERSON] судом встановлена не була. Тому, враховуючи вимоги ст.62 Конституції України, стосовно того, що жодна особа не може бути визнана винною доки даний факт не буде встановлено обвинувальним вироком суду, суд вважає, вищевикладені доводи представника позивача не обґрунтованими. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, про необхідність відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed