Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість по кредитному договору б/н від 17.01.2012 року в розмірі 12512,69 гривень, що утворилась станом на 24.09.2020 року та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмрі 2102,00 грн. Обґрунтовуючи вимоги позивач в позовній заяві вказував на те, що відповідач, з метою отримання банківських послуг підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку б/н від 17.01.2012 року підтвердив свою згоду на те, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір. На підставі вказаного договору відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додано до позову. Для користування кредитним картковим рахунком Відповідачу були видані кредитні картки. Кредитний ліміт відповідачу був збільшений до 800 грн. Таким чином відповідачу був виданий кредит в розмірі 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 24.09.2020 року має заборгованість в розмірі 12512,69 грн, з яких: 8122,39 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3834,37 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 555,93 грн. - заборгованість з відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду належним чином був повідомлений. В прохальній частині позовної заяви представник позивача - Кіріченко В.М. , просить розглянути справу за відсутності представника позивача та в разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення за адресою реєстрації судової повістки. Будь-яких клопотань та відзиву від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, правом подання відзиву на позов не скористався і позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Судом встановлено, що 17.01.2012 року [PERSON] виявив намір на отримання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», на що вказує заява [PERSON] , долучена до матеріалів справи (а.с. 15). Відповідно до змісту анкети-заяви (а.с.15), яка підписана [PERSON] вбачається, що останній погодився з тим, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Згідно копії Статуту АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.47-48), вказаний банк є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк». Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав, що зазначена анкета-заява разом з Умовами та Тарифами банку є підтвердженням оформлення кредитного договору та отримання кредитних коштів. До позову позивачем надані копії витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.16). Позивач вказував, що відповідачу був відкритий кредитний рахунок, на підтвердження чого надав Виписку по рахунку (а.с.49-54), встановлений кредитний ліміт, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а.с.14) та видана кредитна картка, що підтверджується довідкою (а.с.13). Довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.14) свідчить про те, що 02.03.2012 року відбувся старт карткового рахунку [NUMBER] , на який був встановлений кредитний ліміт розміром 300,00 грн, який був 30.07.2012 року збільшений до 800 грн, та 02.08.2018 року зменшений до 0,00 грн. Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти, що підтверджується банківською випискою (а.с.49-54), яка підтверджує факт здійснення фінансових операцій за допомогою банківських карток № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , [NUMBER] які видавались на ім`я [PERSON] . З виписки за договором № б/н вбачається, що відповідач - [PERSON] користувався грошовими коштами, які знаходились на карті № [NUMBER] (отримував готівку у банкоматі та відділенні банку, купував товари, здійснював поповнення картки в терміналі та в відділенні банку) (а.с.49-54). Відповідно розрахунку заборгованості (а.с.9-12) за договором № б/н від 17.01.2012 року, укладеного між ПриватБанком та [PERSON] станом на 24.09.2020 року утворилась заборгованість у розмірі 12512,69 грн, з яких: 8122,39 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3834,37 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 555,93 грн. - заборгованість з відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Вказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідача. Вирішуючи питання чи підлягають задоволенню позовні вимоги позивача, суд виходить з такого. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. Згідно ст. 1054 ч.1 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1050 ч.2 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦПК України). За змістом статті 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. На підтвердження вимог існування договірних кредитних відносин між сторонами у справі позивачем надані анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 17.01.2012 року (а.с.15), копії витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.16), копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.17-40) та документ без назви ( а.с.41). Проте зазначена анкета-заява не підтверджує наміру відповідача отримати саме кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. В даній заяві взагалі відсутні будь-які відмітки у графі «Карта «Універсальна», «Карта «Gold» та суми бажаного кредитного ліміту за платіжною карткою «Кредитка «Універсальна»/Gold. В той же час слід зазначити, що підписуючи вказану анкету-заяву особа мала можливість оформити на своє ім`я не тільки кредит, а і оформити пенсійну карту або зарплатний пакет. З вказаної заяви вбачається, що відповідач дійсно підписав її, але встановити які ж саме банківські послуги він мав намір отримати, з даної заяви встановити не є можливим. У анкеті-заяві від 17.01.2012 року, підписаній сторонами, відсутні умови кредитного договору, а саме щодо розміру кредиту, розміру процентів за користування кредитними коштами, відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Суд зазначає, що хоча анкета-заява і містить запис про те, що відповідач ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовому вигляді, проте зазначене, на думку суду, не свідчить про автоматичне виникнення кредитних зобов`язань між сторонами на тих умовах, про які стверджує банк у позові. Враховуючи наведене, те, що будь-яких істотних умов кредитного договору зазначена заява взагалі не містить, вона не є договором у розумінні вимог ст.638 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що дана анкета-заява не є доказом того, що відповідач мав бажання отримати кредит в Приватбанку та уклав саме кредитний договір. Крім того, позивач обґрунтовуючи у цій справі право вимоги заборгованості посилався на витяг з Умов і правил надання банківських послуг в ПАТ «ПриватБанку» та Тарифи, як невід`ємні частини договору, але матеріали справи не містять підпису відповідача на долучених до позову документах (а.с.17-40) та Тарифах(а.с.16). При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, що саме додані до позовної заяви тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Умови та правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» розумів [PERSON] , ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, штрафних санкцій, пені тощо, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками. В той же час, оцінюючи надані позивачем докази, в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт видачі відповідачу кредитної картки та грошових коштів, якими користувався відповідач, що підтверджується: анкетою-заявою від 17.01.2012 року, яка підписана [PERSON] , яка свідчить про намір останнього отримувати банковські послуги, банківською випискою за договором б/н, який укладався з [PERSON] (а.с.56-59), якою підтверджується, що за допомогою кредитної картки № [NUMBER] здійснювались операції з грошовими коштами (отримувалась готівка у банкоматі та відділенні банку, купувались товари, перераховувались кошти на інші рахунки, поповнювалась картка в терміналі та через додаток Приват 24 тощо), що свідчить про те, що [PERSON] користувався кредитними коштами та повертав кошти на картку. З наданої банківської виписки вбачається, що відповідач отримав від банку кошти на суму 17889,21 грн (придбання товарів в магазині, зняття готівки в банкоматі, перекази на іншу карту, поповнення мобільного тощо), а здійснив погашення на суму 16056,40 грн. Згідно дослідженого судом розрахунку (а.с.49-54) заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором б\\н від 17.01.2012 року складає 1832,81 грн. Що стосується позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України в розмірі 555,93 грн, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню виходячи з такого. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказана стаття регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме стягнення процентів за неправомірне користування кредитом. Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Враховуючи, що строк (термін) виконання відповідачем обов`язку з повернення кредитних коштів між сторонами не встановлений, такий строк (термін) визначається моментом пред`явлення вимоги позивачем. Вимогу про повернення грошових коштів позивач пред`явив відповідачу шляхом звернення до суду з позовом. Відповідач фактично дізнався про вимоги щодо повернення коштів, наданих йому банком, з моменту отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з пакетом документів, а саме 10.11.2020 року, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.64). Отже, семиденний строк виконання обов`язку з повернення кредитних коштів для відповідача, відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, сплинув 18.11.2020 року. Тобто, 18.11.2020 року є останньою датою, коли відповідач повинен був виконати вимогу позивача з повернення коштів, сума яких позивачем була зазначена в позові. Враховуючи наведене, вбачається, що датою, з якої слід вважати, що відповідач порушив зобов`язання з повернення кредитних коштів, слід вважати 18.11.2020 року і саме з цієї дати позивач мав право нараховувати на суму боргу три проценти річних від простроченої суми, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки інший розмір процентів не був встановлений між сторонами за неправомірне користування кредитними коштами. Враховуючи те, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.12) вбачається, що проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України були нараховані за період з 01.02.2020 року по 29.02.2020 року, тобто в період коли строк повернення кредитних коштів у відповідача ще не настав. Крім того, слід зазначити, що в порядку статті 625 ЦК України позивач стягнути з відповідача заборгованість по відсоткам, нарахованими на прострочений кредит виходячи з розміру 86,4%, але матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що сторонами був обумовлений такий розмір процентів, в разі прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України є необґрунтованими та безпідставними і тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами ч. 1 ст.141 ЦПК України, за змістом якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 307,89 грн (1832,81 грн х 2102,00 грн : 12512,69 грн).

Outcome: partial