Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

[PERSON] (надалі-Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі-Відповідач) третя особа Управління ДАІ в Одеській області, про визнання довіреності удаваним правочином договору купівлі-продажу, визнання права власності на автомобіль та зобов'язання Управління ДАІ в Одеській області зареєструвати автомобіль. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 26 вересня 2016 року між Позивачем та Відповідачем був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого Позивач отримав у власність автомобіль марки HYUNDAI, модель ACCENT, випуску 2011 року, номер шасі (рама, кузова) Z94CT41CABR034444, реєстраційний номер АС 8409ВТ, за який було сплачено Відповідачу сума у розмірі 8200 (вісім тисяч двісті) доларів США. 26 вересня 2016 року Відповідач видав Позивачу генеральну довіреність на право керування, розпорядження зазначеним автомобілем. Позивач перевіз автомобіль до місця свого проживання і вважав його своєю власністю. Факт отримання грошей за автомобіль підтверджується розпискою, підписаною Відповідачем, 14 листопада 2016 року. Проте, в даний час Відповідач відмовляється належним чином оформити угоду купівлі-продажу даного автомобіля та не виходить на зв'язок з Позивачем. Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею - продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх тішів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Договір доручення на підставі, якого було видано Довіреність посвідчену 26.09.2016 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1165, є удаваним правочином у розумінні ч. 1 ст. 235 ЦK України. Позивач вважає, що удаваний договір доручення на підставі, якого було видано Довіреність посвідчену 26.09.2016 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1165 за своїми істотними ознаками відповідає істотним умовам договору купівлі - продажу. Тому до відносин, що виникли між сторонами слід застосувати норми закону, що регулюють договір купівлі - продажу. Крім того, як випливає з вищенаведеного та зі змісту самої довіреності, Відповідачем були передані Позивачу всі повноваження власника, в тому числі ті, що повязані з розпорядженням автомобіля, виїздом за кордон, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу автомобіля. Позивач вважає, що сторонами було виконано істотні умови договору купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI, модель ACCENT, випуску 2011 року, номер шасі (рама, кузова) Z94CT41CABR034444, тип ТЗ-легковий/седан-В, бежевого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], в результаті чого Позивач набув право власності на вкахзаний автомобіль. 17.05.2017 року Позивачем було подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, таким чином предметом позовних вимог на момент розглчду справи є визнання довіреності удаваним правочином та визнання права власності на автомобіль. Позивач в судове засідання не з'явився, до суду подав письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності та задоволити його позовні вимоги в повному обсязі, виходячи з наявних у матеріалах справи доказів. Відповідач в судове засідання не з'явився, надала заяву про слухання справи у її відсутності, та визнала позов. Представник третьої особи Управління ДАІ в Одеській області до суду не з'явився. За вказаних обставин розгляд справи був проведений без участі сторін на підставі наявних в справі доказів. Розглянувши матеріали справи, вивчивши письмові заяви та дослідивши наявні докази у справі, Суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: 26 вересня 2016 року Відповідач надала Позивачу довіреність на право володіння, користування та розпорядження на власний розсуд належним їй на праві власності автомобілем марки HYUNDAI, модель ACCENT, випуску 2011 року, номер шасі (рама, кузова) Z94CT41CABR034444, реєстраційний номер АС 8409ВТ, що підтверджується відповідною довіреністю, посвідченою Приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] усі істотні умови угоди сторонами було узгоджено та жодних заперечень стосовно ціни та предмета угоди у сторін не виникало. Надалі, Відповідачем було отримано від Позивача грошові кошти за передачу транспортного засобу у розмірі 8200 (вісім тисяч двісті) доларів США., про що 14.11.2016 року складена власноручно написана розписка про отримання коштів та про відсутність претензій. Беручи до уваги наведене вище, Сторонами за Довіреністю вчинені дії, які породжують юридичний факт, тотожний із наслідками укладення договору купівлі-продажу. Після придбання вказаного автомобіля Позивач перереєстрацію транспортного засобу в органах ДАІ своєчасно не провів. Встановлено, що після укладеної угоди Позивач вільно та безперешкодно володів транспортним засобом в своїх особистих потребах. З 2016 року автомобіль фактично знаходився у власності Позивача, він проводив необхідний догляд за автомобілем. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивность, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як передбачено п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. За таких обставин, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили (Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року). Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, норм актів законодавства України та судової практики, в дійсності між Позивачем та Відповідачем був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого Відповідач передав у власність позивача автомобіль, а останній прийняв його та сплатив за нього грошову суму коштів, визначену між сторонами. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Підтвердженням того, що був укладений удаваний правочин свідчить те, що фактично Позивачу були передані всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням автомобіля, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу автомобіля. Тому, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до Позивача перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник майна володіє, користується та розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд, а на підставі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод в праві користування та розпорядження своїм майном. Вимоги ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантують та забезпечують непорушність права власності. Ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежена в його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом. Таким чином, відповідно до ст. ст. 235, 328, 334, 391 ЦК України, ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», а також п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Позивач правомірно набув право власності на вказаний автомобіль саме 29 вересня 2016 року, а умови довіреності та розписки свідчать про укладення. На підставі викладеного,

Outcome: approved