Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (відповідач), третя особа Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», в якому, з урахуванням уточнень, просить суд: - виділити [PERSON] в одноосібну власність з майна, набутого подружжям під час шлюбу, компютерну систему 2011 року випуску, меблевий гарнітур Спальня «1 ДРИМ БРВ» з ортопедичним матрацом, меблевий гарнітур «Куточок кухонний», меблевий гарнітур «Прихожа», пральна машина «BOSCH», телевізор «Panasonic», мясорубку «Moulinex МЕ 6061», стіл скляний під телевізор, цифровий супутниковий приймач, телевізор LG 42LM5801, стягнувши на користь позивача 20\~650,00 грн. грошової компенсації замість його частки в праві спільної сумісної власності на вказане майно; - стягнути з [PERSON] на його користь ? суми самостійно сплачених [PERSON] грошових коштів на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» за кредитним договором № 014/8338/3/17600 від 12.06.2008 року у сумі 90\~460,34 грн. В обґрунтування позову зазначає, що з 26.12.1992 по 13.02.2014 перебував у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. До спільного майна подружжя, яке на час звернення з даним позовом, не поділено між подружжям, відноситься спірне майно, загальна вартість якого складає 41\~300,00 грн. Посилаючись на статтю 372 ЦК України, позивач вважає, що частки сторін у спірному майні є рівними, а оскільки відповідач викрала всю вищевказану побутову техніку і меблі з будинку, в якому вони спільно проживали, позивач має право вимагати стягнення вартості половини спірного майна. 12 червня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» (нині ПАТ «Фідобанк») і позивачем укладено кредитний договір про надання кредиту в сумі 30\~000 доларів США. Вказане зобовязання було забезпечене іпотекою та порукою відповідача. Вказаний споживчий кредит подружжя вирішило взяти та використати в інтересах сімї, а саме, для ремонту житлового будинку, часткового виконання зобовязань за кредитним договором від 09.03.06 р. для придбання автомобіля ДЄУ Ланос, покупку автомобіля Міцубісі Ланцер, 2006 року випуску, частково для придбання товару для реалізації позивачем, який є приватним підприємцем, для отримання доходу та забезпечення родини, на інші сімейні покупки. Після розірвання шлюбу 12.06.2015 позивачем підписано з ПАТ «Фідобанк» додаткову угоду до кредитного договору від 12.06.2008 щодо зімни умов кредитування та реструктуризації умов кредитування, після чого позивачем внесено в касу банку 177\~808,45\~грн. в якості погашення траншу-1 та 3\~112,23 грн. в якості відшкодування судових витрат згідно умов вказаної додаткової угоди. 16.06.2015 позивачем і третьою особою підписано Договір про прощення боргу за кредитним договором від 12 червня 2008 року у сумі 123\~188,48 грн. Тобто позивач самостійно погасив заборгованість за кредитним договором, який брався в інтересах сімї, у звязку з чим вимагає стягнення з відповідача ? частини від сплаченої на користь третьої особи суми на погашення заборгованості за кредитним договором. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідачем надано письмові пояснення по справі (т. 2, а.с. 9-12), в яких вона вважає позовні вимоги необґрунтованими і зазначає, що Харківським районним судом 21.11.2014 постановлено рішення про поділ майна подружжя за позовом [PERSON] до [PERSON], і останній мав можливість подати зустрічний позов, але не зробив цього. Із зазначених у позові предметів меблі та побутової техніки спільно було придбано тільки пральну машину «BOSCH», яка залишилась у будинку, де зараз проживає позивач. Стосовно іншого майна позивачем не надано будь-яких належних доказів придбання такого майна і його вартості. Твердження про те, що вказане майно перебуває у відповідача, є безпідставними. В даний час позивач проживає в будинку, в якому сторони мешкали разом, і користується усім майном. Щодо вимоги про стягнення кредиту відповідач зазначає, що кредитні кошти були використані позивачем самостійно для розширення своєї підприємницької діяльності як приватного підприємця, і ніяким чином не могли бути використані в інтересах сімї, оскільки майно приватного підприємця не є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно і кредитні зобовязання приватного підприємця не підлягають поділу, оскільки використані в особистих інтересах, а не в інтересах сімї. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях, просила у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 1992 року по 16 грудня 2013 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу та рішенням Харківського районного суду від 16.12.2013 про розірвання шлюбу (т. 1, а.с. 6, 7). Рішенням Харківського районного суду від 12.12.2014, частково зміненим рішенням апеляційного суду Харківської області від 22.04.2015, поділено спільне майно сторін (т. 1, а.с. 8-10, 223-225). Під час шлюбу позивачем як фізичною особою укладено з ВАТ «Ерсте Банк» Кредитний договір з фізичною особою № 014/8338/3/17600 від 12 червня 2008 року, предметом якого є отримання кредиту у сумі 30\~000 доларів США на поточні потреби (т. 1, а.с. 15, 16). 12 червня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», [PERSON] (позичальник) і [PERSON] (поручитель) укладено Договір поруки №\~014/8338/3/17600/2, згідно з яким [PERSON] зобовязалася перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобовязань за Кредитним договором № 014/8338/3/17600 від 12.06.2008 та всіх додаткових угод (т. 1, а.с. 29, 30). 15 січня 2010 року між позивачем і ВАТ «Ерсте Банк» укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 014/8338/3/17600 від 12 червня 2008 року, у якій міститься згода [PERSON] на укладення кредитного договору (а.с. 20-22). 12 червня 2015 року між позивачем і ПАТ «Фідобанк» укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору з фізичною особою № 014/8338/3/17600 від 12.06.2008 року про реструктуризацію кредитних зобовязань (а.с. 148-151). На виконання вказаної Додаткової угоди позивачем 12.06.2015 здійснено на користь ПАТ\~«Фідобанк» платіж у сумі 177\~808,45 грн. та у сумі 3\~112,23 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень (т. 1, а.с. 153). 16 червня 2015 року між позивачем і ПАТ «Фідобанк» укладено Договір про прощення боргу за Кредитним договором з фізичною особою № 014/8338/3/17600 від 12.06.2008 року, згідно з яким сторони дійшли згоди про прощення залишку боргу у сумі 123\~188,48 грн. (т. 1, а.с. 152). Проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя врегульовано статтею 60 СК України, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 4 статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно з частиною 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК). Таким чином, борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї, повинні бути враховані судом при поділі майна подружжя. Згідно з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладеній в ухвалі від 26 грудня 2012 року (головуючий суддя Луспеник Д.Д.), (т. 1, а.с. 157-159), дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обовязки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобовязань за кредитом. При укладенні кредитного договору відповідач надав письмову згоду на його укладення, оскільки кредит брався в інтересах та на потреби сімї. Посилання апеляційного суду на те, що при поділі майна борги подружжя враховуються, а не підлягають поділу, зроблене з неправильним тлумаченням і розумінням ч. 4 ст. 65 СК України. У звязку з викладеним, касаційним судом залишено в силі рішення суду першої інстанції, яким стягнуто з відповідача компенсацію 1/2 частки боргових зобовязань за кредитним договором. Аналогічної правової позиції дотримався Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 16 липня 2014 року (т. 1, а.с. 160-163). Згідно з правовою позицією вказаного суду, висловленою в ухвалі від 17 квітня 2013 року (т. 1, а.с. 164-167), у результаті взяття в кредит грошових коштів для використання на споживчі цілі боргові зобовязання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Приймаючи до уваги вищевикладене, слід дійти висновку, що при поділі майна подружжя мають бути враховані також зобовязання за кредитним договором, який взято на споживчі цілі і укладено в інтересах сімї. Як убачається з тексту кредитного договору від 12.06.2008, кредит узято позивачем як фізичною особою на поточні потреби, тобто кредит є споживчим, і взятий в інтересах сімї, що підтверджується письмовою згодою відповідача на його укладання (т. 1, а.с. 22), а також договором поруки від 12.06.2008 (т. 1, а.с. 29, 30), в якому поручителем виступила відповідач. Як встановлено судом, позивач після розірвання шлюбу самостійно погасив залишок заборгованості за кредитним договором від 12.06.2008 у загальній сумі 180\~920,68 грн., що підтверджується відповідними платіжними документами та Договором про прощення боргу. Отже, позивачем самостійно погашено заборгованість за кредитом, який брався в інтересах сімї, у звязку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача ? частини сплачених позивачем на погашення кредиту коштів є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При цьому суд не бере до уваги посилання сторони відповідача на те, що кредит не брався в інтересах сімї, а був повністю витрачений на розвиток підприємницької діяльності позивача, виходячи з наступного. Як пояснив позивач у судовому засіданні, основним джерелом коштів для сімейного бюджету під час спільного проживання сторін були його доходи від підприємницької діяльності, оскільки відповідач працювала на державній службі і отримувала невисоку заробітну плату. Згідно з довідкою від 15.08.2012 (т. 1, а.с. 221), середня заробітна плата відповідача за 2011 рік склала 1\~738,98 грн., при цьому мінімальна заробітна плата в Україні у 2011 році становила від 941,00 грн. до 1004,00 грн. Як убачається з матеріалів справи, сторони проживали у приватному будинку, в якому було зроблено ремонт, мали у власності автомобілі, придбані в кредит, на погашення кредиту від 12.06.2008 щомісяця сплачували кошти в розмірі близько 500-600 доларів США, що вбачається з графіку погашення заборгованості за кредитним договором (т. 1, а.с. 18-20). Наведені обставини підтверджують доводи позивача про те, що основним джерелом коштів для існування родини були його прибутки від здійснення підприємницької діяльності. Пояснення сторін щодо напрямків витрачання кредиту від 12.06.2008 суперечать одне одному. Так, позивач пояснив, що кредит було використано на погашення попереднього кредиту на придбання автомобіля ДЄУ Ланос, проведення ремонту в будинку, придбання автомобіля Міцубісі Ланцер, інші поточні потреби сімї, частково на розвиток його підприємницької діяльності. Водночас представником відповідача зазначено, що кредит було повністю використано на розвиток підприємницької діяльності позивача, тобто не в інтересах сімї. Оскільки беззаперечних доказів того, яким чином було використано кредит від 12.06.2008, сторонами суду не надано, вирішуючи питання, чи був вказаний кредит використаний в інтересах сімї, суд зазначає наступне. Як убачається з кредитного договору від 12.06.2008, кредит надано позивачеві як фізичній особі, а не як субєкту підприємницької діяльності, мета кредитування поточні потреби. Наявність письмової згоди відповідача на укладення кредитного договору підтверджує той факт, що кредит брався на потреби сімї. Навіть якщо стати на позицію сторони відповідача про те, що кредит використано виключно на розвиток підприємницької діяльності позивача, то, враховуючи висновок суду про те, що саме доходи від підприємницької діяльності позивача були основним джерелом коштів для існування родини, слід дійти висновку, що кредит, узятий на розвиток цієї підприємницької діяльності, є таким, що взятий в інтересах сімї. Також суд не бере до уваги посилання сторони відповідача в обґрунтування безпідставності позовних вимог на той факт, що судом уже вирішене питання про поділ спільного майна подружжя, оскільки при ухваленні рішення про поділ майна подружжя питання про поділ зобовязань за кредитним договором не було предметом спору. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації ? частини вартості меблів та побутової техніки, яка перебуває в користуванні відповідача, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем усупереч вимог статті 60 ЦПК України не надано переконливих та беззаперечних доказів того, що спірне майно перебуває у володінні відповідача. Надані на підтвердження цього фотокартки (т. 1, а.с. 67-71) не можуть бути визнані належним і допустимим доказом, оскільки з їх змісту незрозуміло, де, коли, за яких обставин вони зроблені, також відсутні докази того, що на них зображені саме спірні меблі і побутова техніка. Посилання позивача на аудіозапис розмови (т. 1, а.с. 241) як на підтвердження факту крадіжки відповідачем спірного майна суд вважає безпідставним, оскільки зміст аудіозапису не доводить вказаних обставин.

Outcome: partial