Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у місті Запоріжжі Запорізької області, вказавши, що на її користь за рішення суду з [PERSON] на утримання [PERSON] стягнуто аліменти. Під час виконання рішення суду державним виконавцем Коциняном М.О. постановою від 25.09.2017 року було повернуто виконавчий документ стягувачеві, а одночасно скасовано арешт на майно, зокрема на ј частку квартири за адресою: [ADDRESS] , яка була продана 19.12.2017 року. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 16.08.2018 року постанова державного виконавця була скасована. Вказуючи, що незаконна постанова державного виконавця про повернення виконавчого документу та скасування арешту майна надала можливість боржнику продати належне йому майно, на яке б могло бути звернуто стягнення, а в подальшому заборгованість по аліментам так стягнута і не була, позивач просила стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] 65698,04 гривень, тобто суму заборгованості по аліментам, яка існувала на день постановлення державним виконавцем постанови від 25.09.2017 року. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Суркової В.П. від 30.09.2020 року відкрите провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 21.10.2020 року відповідачем Шевченківський ВДВС м. Запоріжжя подано відзив на позов, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову, вказуючи, що позивач не понесла жодних збитків, які б могли бути стягнуті у відповідності до положень закону, під час виконання рішення суду підстав звертати стягнення на квартиру боржника не було, адже сума заборгованості була недостаньою для вжиття таких заходів, наразі виконавче провадження відкрите, у боржника наявне інше майно, тож позивач не позбавлена можливості отримати суму коштів, яка рахується як заборгованість по аліментам. 30.10.2020 року відповідачем Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжя подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказував про відсутність підстав для звернення з позовом саме до цієї установи, адже належним відповідачем у справах про стягнення з державного бюджету шкоди є Державна казначейська служба України. 17.03.2021 року позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій позивач просила стягнути на свою користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України матеріальну шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, в сумі 65698,04 гривень, а також моральну коду в сумі 30000 гривень. 13.05.2021 року позивачем подано клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача Державної казначейської служби України, а також подано уточнену позовну заяву. 21.05.2021 року відповідачем - Шевченківським ВДВС м. Запоріжжя подано відзив на уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 01.06.2021 року судом залучено в якості співвідповідача по справі Державну казначейську службу України.01.07.2021 року відповідачем Державною казначейською службою України подано відзив на позовну заяву. Також судом вирішувались клопотання про витребування доказів, у задоволенні яких відмовлено. Інших заяв чи клопотань учасниками справи не заявлялось та судом не вирішувалось. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, вказуючи, що внаслідок неналежного виконання органом державної виконавчої служби своїх обов?язків [PERSON] була позбавлена можливості отримати аліменти, які стягнуті на її користь за рішенням суду. З заявою про повернення виконавчого документу [PERSON] не зверталась, отже підстав для повернення виконавчого документу, закриття виконавчого провадження та скасування арешту на нерухоме майно боржника у державного виконавця не було. Після скасування арешту, боржник продав належну йому квартиру, чим позбавив стягувача можливості отримати належні їй кошти, адже інших доходів боржник не мав, а придбана ним квартири у м. Марганець за своєю вартістю не є достатньою для задоволення вимог стягувача. Представник відповідача Шевченківського ВДВС, а одночасно і третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, вказуючи, що в його провадженні було виконавче провадження з виконання рішення суду про стягнення на користь [PERSON] аліментів. У зв?язку із надходженням до Шевченківської ВДВС заяви стягувача про повернення виконавчого документу, постановою від 25.09.2018 року виконавчий документ був повернутий стягувачеві, а арешт, накладений на майно боржника, був скасований. В подальшому за заявою Шевченківської ВДВС було отримано дублікат виконавчого листа та виконавче провадження було знову відкрите за заявою [PERSON] , а згодом виконавче провадження передано для виконання за місцем проживання боржника, наразі виконавче провадження не закрите. Вказуючи, що підстав для звернення стягнення на квартиру боржника не було, адже сума заборгованості по аліментам не перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати, тож [PERSON] у будь-якому разі не могла отримати належні їй кошти за рахунок звернення стягнення на квартиру, тож рішеннями державного виконавця збитків їй спричинено не було, а наразі вона не позбавлена можливості отримати належні їй за рішенням суду кошти. Також відповідач вказував на відсутність підстав для стягнення моральної шкоди за відсутності винної поведінки з боку органу державної виконавчої служби та його особисто. Представник відповідача - Управління Державної казначейської служби України у місті Запоріжжі Запорізької області в судовому засіданні вказувала, що установа не є належним відповідачем у цій справі. При дослідженні наданих учасниками справи документів судом встановлено наступне. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2018 року були визнані дії головного державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя Коциняна М.О. неправомірними. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 16.08.2018 року ухвала Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2018 року була скасована в частині, ухвалено постанову про задоволення скарги [PERSON] та скасовано постанову головного державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжя Коциняна М.О. від 25.09.2017 року про повернення виконавчого документу стягувачеві. З тексту постанови суду апеляційної інстанції та інших наявних у справі документів вбачається, що на підставі рішення суду від 22.07.1998 року з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки усіх видів доходу, щомісячно. З серпня 1998 року на виконанні Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя знаходилось виконавче провадження з виконання зазначеного рішення суду. Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського районного управління юстиції від 28.01.2005 року було накладено арешт на все майно [PERSON] , в тому числі і на частку квартири [ADDRESS] . 22.09.2017 року до Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя надійшла поштою заява [PERSON] про повернення без подальшого виконання виконавчого листа, яку [PERSON] , за її твердженнями, не писала та не подавала. Постановою головного державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя Коциняна М.О. виконавчий лист був повернути стягувачеві, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Постановою виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя від 05.01.2018 року на підставі особистої заяви [PERSON] , написання та подання якої її представником також заперечувались, було знову відкрите виконавче провадження з виконання рішення суду, а згодом виконавче провадження за постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя від 02.10.2019 року було направлено на виконання з місцем проживання боржника до Марганецького міського ВДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області, де воно і перебуває на виконанні на момент розгляду справи судом. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що станом на 14.06.2019 року [PERSON] на праві власності належить квартира у м. Марганець, на яку накладено арешт державним виконавцем Шевченківського ВДВМ м. Запоріжжя. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що станом на 06.02.2018 року квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2017 року, укладеного з [PERSON] , яка у свою чергу набула право власності на вказану квартиру за договором купівлі-продажу від 24.10.2017 року. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Як вказує ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Позовні вимоги позивача ґрунтувались на твердженні, що рішення державного виконавця від 25.09.2017 року про повернення виконавчого документу та скасуванні арешту майна, яке в подальшому було скасовано судом апеляційної інстанції, позбавило її можливості фактичного виконання рішення суду про стягнення аліментів та отримання належних їй сум. У відповідності до положень ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час винесення державним виконавцем постанови від 25.09.2017 року, стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Суду не надано доказів того, що на момент повернення виконавчого документу стягувачеві у боржника не було іншого майна, на яке б можна було б звернути стягнення, окрім частки у праві власності на квартиру. Крім того, відповідно до копії свідоцтва про право власності квартира належала на праві спільної сумісної власності трьом особам: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відомостей про виділення частки [PERSON] чи набуття [PERSON] права власності на усю квартиру в цілому суду не надано. За вищевказаних обставин та враховуючи, що з 2005 року, коли було накладено арешт на майно [PERSON] , стягнення на квартиру так звернуто і не було, тож у суду немає підстав вважати, що виключно відчуження [PERSON] належної йому частки квартири або квартири в цілому перешкодило виконанню рішення суду та отриманню [PERSON] заборгованості по аліментам. При цьому з наявних у справі документах вбачається, що наразі на праві власності [PERSON] належить квартира у м. Марганець, виконавче провадження з виконання рішення суду на користь [PERSON] не закрите, тож [PERSON] не позбавлена можливості отримати належні їй кошти безпосередньо з боржника. За таких обставин, суд не вбачає підстав вважати, що тривале неотримання належних [PERSON] за рішенням суду грошових коштів є наслідком дій чи рішень саме Шевченківського ВДВС чи державного виконавця, отже вини у цьому безпосередньо державного виконавця немає, що виключає покладення обов?язку з відшкодування шкоди саме на Шевченківський ВДВС м. Запоріжжя, тож підстав для задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди суд не вбачає. Оцінюючи вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд виходить з положень ст. 1167 ЦК України, яка вказує, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Враховуючи попередні висновки суду про відсутність вини органу державної виконавчої служби та державного виконавця у неотриманні стягувачем коштів, немає підстав і для задоволення вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Виключно винесення державним виконавцем постанови від 25.09.2017 року про повернення виконавчого документу стягувачеві, на переконання суду, не може бути підставою для стягнення моральної шкоди, враховуючи, що підставою повернення виконавчого документу стала заява стягувача, при цьому до обов?язків державного виконавця Законом України «Про виконавче провадження» не відноситься перевірка справжності підпису стягувача при надходженні відповідної заяви поштою, в подальшому судом права [PERSON] були захищені, тож умисної вини безпосередньо державного виконавця в даному випадку суд не вбачає. При цьому позивач не обґрунтувала чому саме діями чи рішеннями державного виконавця, а не самого боржника, їй завдано моральної шкоди, а рівно і не обґрунтовано розміру моральної шкоди, про компенсацію якої заявлено вимоги. Права стягувача аліментів внаслідок неналежного виконання боржником свого обов?язку з їх сплати захищені законодавцем шляхом встановлення пені у зв?язку з несплатою аліментів. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed