Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] через свого представника - адвоката Шпиляк О.В. звернулася до суду з цією заявою, в якій вказала, що її мати [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Шушківка Лисянського району Черкаської області, громадянка України, яка на час смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], померла [INFO] в [ADDRESS], причина смерті - хронічна серцева недостатність 2Б-3, дифузний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця. Оскільки Луганський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) відмовив у реєстрації смерті, який не зміг провести цю реєстрацію через сумнів у легітимності лікарського свідоцтва про смерть, заявник просить встановити факт смерті у певний час, що необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка. Заявник та її представник в судовому засіданні присутніми не були. До суду надали заяву з проханням розглянути справу за їх відсутності. Заінтересована особа також надіслала письмову заяву, в якій просила розглянути справу на розсуд суду згідно вимог чинного законодавства за відсутності представника заінтересованої особи. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Так, судом встановлено, що заявник є, родичем, а саме донькою померлої [PERSON] , що підтверджується: - копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01 червня 1970 року сільським бюро РАЦС с.Чаплинка Лисянського району Черкаської області, за актовим записом № 14, з якого слідує, що [PERSON] (шлюбне прізвище) записана як матір позивачки, яка при народженні отримала прізвище « [PERSON] »; - копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28 березня 1958 року районним бюро бюро РАЦС Лисянського району Черкаської області, за актовим записом № 22, з якого слідує, що матір заявниці при народженні отримала прізвище « [PERSON] »; - копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом РАЦС Лисянського району Черкаської області, актовий запис № 9, відповідно до якого [PERSON] після розірвання шлюбу отримала дошлюбне прізвище - « [PERSON] ». - копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 02 червня 1990 року міським відділом РАЦС м. Нагань, актовий запис №217, відповідно до якого заявник отримала шлюбне прізвище (російською)« [PERSON] »; - копією паспорту заявника серії [NUMBER] , виданого 17 червня 2004 року Ровеньківським МВ УМВС України в Луганській області, в якому її прізвище українською мовою записане як « [PERSON] ». На підтвердження факту смерті матері заявник надала довідку про причину смерті № 470 від 14 вересня 2019 року, згідно якої [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в смт. Пролетарський м.Ровеньки Луганської області, Україна, причина смерті - хронічна серцева недостатність 2Б-3, дифузний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця. Копією паспорту померлої серії [NUMBER] , виданого 01 жовтня 2001 року Лисянським РВ УМВС України в Луганській області, підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Шушківка Лисянського району Черкаської області, громадянка України, яка на час смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Луганським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) листом за №481/21.19-38 від 15 березня 2021 відмовлено в проведенні реєстрації факту смерті з видачею свідоцтва про смерть у зв`язку з тим, що для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, форма якого не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Оцінюючи надані суду документи в сукупності, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті встановленим. Таким чином,

Outcome: approved