Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] в м. Києві, мотивуючи тим, що протягом останніх десяти років відповідач [PERSON], рідна донька позивача, та відповідач [PERSON], онук позивача, проживають за кордоном, з цього часу вони лише двічі були в Україні строком не більше одного місяця, останній раз влітку 2012 року, тобто добровільно визначили собі інше місце проживання і не користуються квартирою більш ніж один рік. Зважаючи на те, що відповідачі зареєстровані в квартирі, тому нарахування за житлово-комунальні послуги проводиться з урахуванням відповідачів, при цьому всі обов'язки по утриманню житла вимушена нести позивач, як власник житла, оскільки відповідачі не сплачують за житлово-комунальні послуги, не несуть інших витрат на утримання житла, що спонукало позивача звернутись за захистом своїх інтересів до суду шляхом пред'явлення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] в м. Києві, що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою вказаною у позовній заяві, відповідачами направлено на адресу суду письмову заяву про визнання позову разом з клопотанням про розгляд справи у їх відсутність, у зв'язку з неможливістю приїзду в Україну. Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], яка набута в процесі приватизації житла, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 02 березня 1994 року. (а.с.13) 3гідно довідки Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №412 (форма №3) від 13 березня 2015 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] ( з 30.01.1986 року), [PERSON] ( з 30.01.1986 року), [PERSON]( з 30.01.1986 року), [PERSON] ( з 05.01.1999 року), [PERSON]( з 30.01.1986 року). (а.с.4) 3гідно ст. 64 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачемусіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно ст. 65 Житлового кодексу України наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в [ADDRESS] більше одного року, наміру проживати в спірній квартирі відповідачі не мають, оскільки мають інше місце проживання, за комунальні послуги не сплачують та не несуть інших витрат по утриманню житла, ці обставини визнані відповідачами [PERSON] та [PERSON] під час розгляду справи шляхом подання заяви про визнання позову, а обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню, як це передбачено ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідачами визнано факт не проживання в квартирі, за місцем їх реєстрації, більше року, тому в межах даного спору є доведеними обставини, які підлягають доказуванню для застосуванню положень статті 405 ЦК. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: approved