Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

[PERSON] як законний представник малолітнього [PERSON] 23 березня 2017 року звернувся суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про спростування недостовірної негативної інформації стосовно посвідчення підпису особи під його заявою про згоду дарування квартири. Позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено підпис [PERSON] , зроблений у його заяві про надання згоди на дарування його дружиною [PERSON] їхній дочці [PERSON] квартири [ADDRESS] . Цим же приватним нотаріусом 01 грудня 2001 року було посвідчено сам договір дарування, укладений між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] , [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] , а [INFO] вона померла. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, про прийняття якої заявив батько померлої [PERSON] , який у квітні 2015 року почав стверджувати, що жодних заяв про згоду на відчуження його дружиною вказаної квартири не підписував. У зв`язку із зазначеним представник позивача просила визнати правдивою інформацію про те, що [PERSON] підписав заяву про його згоду на дарування його дружиною [PERSON] їх доньці [PERSON] квартири [ADDRESS] та визнати негативною і неправдивою стосовно [PERSON] створену і розповсюджену відповідачем [PERSON] інформацію про те, що підпис під заявою про його згоду на зазначене дарування йому не належить і не є його підписом, а нотаріус [PERSON] безпідставно посвідчила цей підпис як ніби підпис [PERSON] під зазначеною заявою. Позивач вважає, що порушені його права. Зараз є спір за вказане житло, в добровільному порядку його не вирішено. Представник позивача просив задовольнити уточнений позов в повному обсязі. Відповідачі нотаріус [PERSON] та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи були повідомлена належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомила, вказаним і матеріалами справи, на думку суду, в зверненні до суду з заявленими позовними вимогами фактично не згодна і просила винести рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомив, вказаним і матеріалами справи, на думку суду, з заявленими позовними вимогами фактично не згоден і вважав за можливе винести рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. В судовому засіданні встановлено, що за твердженнями сторони позивача приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено підпис [PERSON] , зроблений у його заяві про надання згоди на дарування його дружиною [PERSON] їхній дочці [PERSON] квартири [ADDRESS] . Як зазначає представник позивача, цим же приватним нотаріусом 01 грудня 2001 року було посвідчено сам договір дарування, укладений між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2016 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] , який діяв в своїх інтересах і в інтересах малолітнього [PERSON] про визнання договору недійсним і визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 01 грудня 2001 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , та скасовано державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON] .. Вказане рішення набрало законної сили і повинно бути виконаним. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Сторона позивача ставить питання про визнання правдивою інформацію про те, що [PERSON] підписав заяву про його згоду на дарування його дружиною [PERSON] їх доньці [PERSON] квартири [ADDRESS] та визнати негативною і неправдивою стосовно [PERSON] створену і розповсюджену відповідачем [PERSON] інформацію про те, що підпис під заявою про його згоду на зазначене дарування йому не належить і не є його підписом, а нотаріус [PERSON] безпідставно посвідчила цей підпис як ніби підпис [PERSON] під зазначеною заявою. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. У даному випадку предметом спору є визнання інформації правдивою, визнання створеної і розповсюдженої інформації неправдивою і негативною, визнання безпідставним посвідчувального надпису нотаріуса під заявою на згоду дарувати житло, але такий спосіб захисту цивільних справ не передбачений цивільним законодавством України; відомостей про те та доказів того, що відповідні дії та надписи нотаріуса оскаржуються будь-якою особою, не визнаються тощо суду також надано не було. Суд також відзначає, що у нього відсутні повноваження на визнання правдивою чи неправдивою інформацію, дійсною нотаріальної дії чи інш., оскільки така дія була вчинена і це самим позивачем не оспорюється. Та обставина, що учасник спірних правовідносин вказує на недостовірність інформації чи такої нотаріальної дії як посвідчення підпису сторони правочину не може слугувати підставою для визнання її в судовому порядку дійсною, а її дійсність та правомірність повинні доводитися при розгляді провадження щодо оскарження такої дії. З огляду на зазначене у задоволенні позовних вимог про спростування недостовірної негативної інформації при нотаріальному посвідчуванні надпису стосовно дарування квартири слід відмовити у повному обсязі. Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати необхідно віднести на рахунок держави. В свою чергу, нотаріус, в розумінні ст. З Закону України «Про нотаріат» № 3425-ХІІ, це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Між нотаріусом та позивачем не існувало та не існує будь яких цивільно - правових відносин, тобто спору про майно або особисті немайнові права, не кажучи вже про відсутність між ними житлових, земельних, сімейних або трудових відносин. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року), впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація. Позивач не надав до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував його правову позицію, а саме: позивачем не було доведено фактів порушення чи не порушення створення чи розповсюдження інформації (правдивої чи неправдивої), порядку вчинення нотаріальних дій та і нш. при укладенні вже скасованого договору дарування, а його посилання на порушення норм законодавства не відповідають дійсності. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представника на позові в частині їх не обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] як законному представнику малолітнього [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] і [PERSON] про спростування недостовірної інформації стосовно посвідчення підпису особи під його заявою про згоду на дарування квартири відмовити, судові витрати слід віднести за рахунок держави. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання дійсними нотаріально посвідчувального напису нотаріуса стосовно посвідчення підпису особи під його заявою про згоду на дарування квартири в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed