Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, в якому просять суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на їх користь грошові кошти у розмірі 70700,32 доларів США в еквіваленті національної валюти України по курсу Національного банку України на день винесення судового рішення та понесені ними судові витрати у справі, що складаються з судового збору. У позовній заяві в обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що 03 січня 2013 року відповідачі під розписку отримали у них грошові кошти в сумі 46000 доларів США для власних потреб та зобовязалися повернути у строк до 03 січня 2014 року, на підтвердження чого [PERSON] в присутності [PERSON] власноручно написала розписку, яку підписали обидва боржника, та передали її позивачам. Вказані грошові кошти були передані боржникам відповідно до обумовлених у розписці умов, а саме строком на один рік зі сплатою в кінці строку (в день повернення боргу) відсотків у розмірі 18% річних за користування вказаними коштами. Оскільки відповідачі зобовязання за договором позики не виконали, просять стягнути заборгованість разом з відсотками, розмір якої становить 70700,32 доларів США. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просять суд його задовольнити. Разом з тим, в судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог [PERSON] та [PERSON] послалися на інші обставини, ніж ті, які були зазначені ними у позовній заяві. Так, в судовому засіданні позивачі пояснили, що 03 січня 2013 року ніяких грошових коштів відповідачам не передавали. Раніше вони з відповідачами спільно займалися підприємницькою діяльністю, в яку спільно вкладали кошти. Коли вони прийняли рішення вийти зі спільної підприємницької діяльності, вирішили не ділити спільне майно, а разом з відповідачами визначили свою частку в бізнесі, розмір якої склав 46000 доларів США. Відповідачі обіцяли їм за рік повернути вказану суму, у звязку з чим і написали розписку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали суду письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності, в яких зазначили, що позовні вимоги не визнають та вважають їх безпідставними. Відповідач [PERSON] також подала суду письмові заперечення, в яких підтвердила, що розписку на суму 46000 доларів США вона писала особисто, але позивачі по даній розписці коштів їй не передавали, а тому зобовязання за договором позики між сторонами не виникли. Вважає, що є достатні підстави для відмови позивачам у задоволенні позовних вимог в цілому. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і в задоволенні позовних вимог просить суд відмовити, посилаючись на обставини, викладені у поданих ним письмових запереченнях. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 03 січня 2013 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] позивачам [PERSON] та [PERSON] була видана розписка про отримання у них грошей в сумі 46000 доларів США під 18% річних терміном на один рік. Разом з тим, з пояснень самих позивачів [PERSON] і [PERSON], а також заперечень представника відповідачів [PERSON] та письмових заперечень відповідача [PERSON] однозначно та беззаперечно слідує, що ні 03 січня 2013 року, ні в інший час позивачі не передавали відповідачам грошові кошти в сумі 46000 доларів США. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Позивачі в правове обґрунтування своїх позовних вимог посилаються саме на положення статей 1046,1047,1049 ЦК України, вказуючи на те, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики. Однак, як встановлено судом, грошові кошти в сумі 46000 доларів США позивачі відповідачам не передавали, що свідчить про те, що договір позики між сторонами не був укладений. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Надана позивачами розписка від 03 січня 2013 року не містить ні дати отримання грошових коштів, ні зобовязання про їх повернення. Відповідно до вимог частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі не надали суду належних та допустимих доказів, які б свідчили як про укладення між сторонами договору позики, так і про укладення між ними будь-якого іншого договору та про його справжню правову природу. За наведених обставин позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15).

Outcome: dismissed