Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , просила встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] : - у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 10,3 кв.м.; -у користування [PERSON] залишити житлову кімнату, площею 18,2 кв.м.; - в загальному користуванні залишити: коридор - 5,9 кв.м., кладову - 1,1 кв.м., вбиральню - 1,1 кв.м., ванну кімнату - 2,1 кв.м., кухню - 7,2 кв.м., балкон - 1,5 кв.м., балкон - 1,1 кв.м.» 12 квітня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14 липня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залучення [PERSON] у якості співвідповідача в межах розгляду цивільної справи. 29 вересня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 15 вересня 2021 року (вх.№61615) позивач [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до змісту поданої до суду заяви, позивач, окремо від вимог за первісним позовом щодо визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] , просила виділити в користування [PERSON] житлову кімнату площею 18,2 кв.м., вселити позивача у квартиру [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] надати позивачу безперешкодний доступ до наділеної позивачу у користування кімнати та залишення у спірному користуванні приміщень, а також надати ключі від вхідних дверей квартири. 05 жовтня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, яка подана позивачем [PERSON] , зареєстрована в канцелярії суду 15 вересня 2021 року (вх. №61615) 05 жовтня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів. 05 жовтня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу залишення без розгляду заяву позивача про виклик свідків, яка подана до суду 28 вересня 2021 року, зареєстрована за вх. № 64463. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статтей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідачі не скористалися процесуальним правом та не направили до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Виходячи з положень ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Пігулевська Вікторія Вікторівна в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, пояснили, що позивачу належить на праві власності 1/6 частина квартири [ADDRESS] , іншим співвласником квартири на момент пред`явлення позову була [PERSON] на підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом, яка 24 березня 2021 року уклала Договір дарування 5/6 часток квартири з [PERSON] . Позивач після смерті свого чоловіка не знаходить порозуміння з відповідачем [PERSON] , зокрема щодо можливості проживання в спільній квартирі, виникають розбіжності з приводу користування квартирою відповідно до часток, крім того після укладання Договору дарування часток квартири, позивач зверталася до нового співвласника квартири [PERSON] щодо укладення мирової угоди, однак отримала відмову, оскільки на даний час існують перешкоди у користування квартирою, у позивача виникла потреба визначити порядок користування квартирою, що наддасть можливість сторонам займати окремі житлові приміщення, врегулювати питання оплати за житлово-комунальні послуги та надати можливість розпоряджатись своєю жилою кімнатою на власний розсуд, у такий спосіб стане можливим уникнути в майбутньому суперечок щодо користування та розпорядження майном. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та розгляд справи повідомлена належним чином, про причину неявки суду не повідомила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, представник відповідача - адвокат Козак Андрій Юрійович в судовому засіданні просив в позові відмовити, пояснив, що відповідно до Договору дарування частини квартири від 24 березня 2021 року, [PERSON] є власником 5/6 часток квартири [ADDRESS] , однак відповідач не проживає в даній квартирі та не користується нею, оскільки на даний момент в спірній квартирі проживають орендарі, крім того обраний спосіб захисту позивачем, а саме виділення позивачу у користування кімнату 10,3 кв.м., є значно більшою ніж припадає на її ідеальну частку, яка складає 1/6 частину квартири, тому порушує право власності 5/6 частки [PERSON] , як співвласника. Таким чином, вислухавши учасників процесу, наведенні сторонами доводи та заперечення щодо підставі та предмету позову, засувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомленні ними обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного. Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України) За даними, які внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] , 1/6 частини квартири належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та 5/6 часток квартири належать [PERSON] , (1/3 частка - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Шостою Київською державною нотаріальною конторою 25 лютого 2020 року, 1/2 частка - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Шостою Київською державною нотаріальною конторою 23 липня 2020 року) Дарування будь-якого майна, є виключним правом власника цього майна. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. (стаття 717 Цивільного кодексу України) Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття та здійснення державної реєстрації права. Судом встановлено, що 24 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , укладено Договір дарування 5/6 часток у праві власності на квартиру. (а.с.73) Відповідно до п. 1.1 Договору дарування, дарувальник [PERSON] передає 5/6 часток квартири, у власність обдарованої [PERSON] , а обдарована приймає 5/6 часток квартири безоплатно. Відповідно до п. 1.2 Договору дарування, 5/6 часток квартири, що відчужується за даним договором, розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Виходячи з предмету позовних вимог, позивач [PERSON] просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 10,3 кв.м.; -у користування [PERSON] залишити житлову кімнату, площею 18,2 кв.м.; - в загальному користуванні залишити: коридор - 5,9 кв.м., кладову - 1,1 кв.м., вбиральню - 1,1 кв.м., ванну кімнату - 2,1 кв.м., кухню - 7,2 кв.м., балкон - 1,5 кв.м., балкон - 1,1 кв.м. Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу УРСР предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора). Відповідно до даних технічного паспорту - квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат житловою площею 42,1 кв.м, у тому числі: 1-а кімната -10,3 кв.м, 2-а кімната - 18,2 кв.м, 3-тя кімната - 13,6 кв.м., та місць загального користування: коридор - 5,9 кв.м., кладова - 1,1 кв.м., вбиральня - 1,1 кв.м., ванна кімната - 2,1 кв.м., кухня - 7,2 кв.м., балкон (30%) - 1,5 кв.м., балкон (30%) - 1,1 кв.м., загальна площа квартири складає 62,1 кв.м. (а.с.18-20) Виходячи з положень статті 358 Цивільного кодексу України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, який є обов`язковим для судів. Таким чином, враховуючи, що власниками спірної квартири є дві особи, а саме: [PERSON] (5/6 частки) та [PERSON] (1/6 частки), загальний розмір житловою площі квартири складає 42,1 кв.м, тому фактично на [PERSON] припадає 7,02 кв.м., а на [PERSON] припадає 35,08 кв.м. (42,1 кв.м. : 6 х 1 = 7,02 кв.м.) (42,1 кв.м : 6 х 5 = 35,08 кв.м.) За змістом предмету позову, позивач просить виділити в користування жилу кімнату площею 10,3 кв.м, у зв`язку з чим інші житлові кімнати загальною площею 31,8 кв.м залишається у користуванні іншого співвласника. Вирішуючи спір з урахуванням обраного позивачем способу захисту, суд приходить до висновку, що порядок користування квартирою за варіантом запропонованим позивачем створює дісбаланс інтересів співвласника та не забезпечує йому рівні умови для здійснення своїх прав власника, оскільки площа кімнати, яку просить виділити позивач становить 31,8 кв.м, що більше у відношенні до ідеальної частки співвласника. Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 Цивільного кодексу України. Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статей 391, Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Як з`ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін по справі, на даний час у спірній квартирі [ADDRESS] , а ні позивач, ані відповідачі, не проживають та не користуються спірним майном, крім того, в межах даного спору позивач не заявляє вимог про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, тому у суду відсутні підстави для здійснення аналізу взаємовідносин сторін по справі, пов`язаних з користування спірним житловим приміщенням, та надавати оцінку діям відповідачів щодо здійснення з їх боку перешкод позивачу в користування спірною квартирою, що у сукупності всіх обставин справи мало слугувати підставою для вирішення питання, чи має місце в розрізі даного спору порушення прав іншого власника житлового приміщення, яким є позивач по справі, та чи наявні підстави для захисту прав власника в судовому порядку, виходячи з предмету позову. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Суд критично відноситься до позиції позивача, яка вважає беззаперечним доказом створення [PERSON] перешкод у користуванні квартирою звернення до Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві 28 липня 2021 року, за результатами розгляду яких надано відповідь згідно Закону України «Про звернення громадян», оскільки сам факт звернення позивача до правоохоронних органів без застосування до конкретних осіб заходів належного реагування на виявлені під час перевірки порушення не можуть слугувати належним доказом вчинення з боку відповідача протиправних дій, в той же час в силу положень ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов`язковими для суду обставини встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення. Згідно зі статтею 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим. Зі змісту статтей 15,16 Цивільного кодексу України вбачається можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача суб`єктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Визначаючи предмет позову як спосіб захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за приписами якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За приписами процесуального законодавства позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачем є особа, якій пред`явлено позовні вимоги. Тобто учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Такий висновок міститься у постанові Верховного суду № 759/15075/19 від 01.07.2021, ЄДРСР №98105328. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному Цивільного процесуального кодексу України. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №664/1893/17-ц, у постанові від 12 серпня 2020 року у справі №761/42322/17. З урахуванням вказаного, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду № 295/5066/19 від 22 квітня 2021 року. Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 Цивільного кодексу України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 363/928/16-ц). З огляду на викладене, позивачем пред`явлено позовні вимоги до неналежного відповідача [PERSON] про встановлення порядку користування спірною квартирою, оскільки з моменту підписання Договору дарування 5/6 частин квартири, [PERSON] втратила право та обов`язок як співвласника спірного майна, тому [PERSON] , як колишній співвласник квартири не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що спір про встановлення порядку користування квартирою, має розглядатися як спір, який виник між співвласниками нерухомого майна та пов`язанні з правом володіння та розпорядження об`єктом нерухомого майна Пунктом 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 роз`яснено, що у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Відповідно до положень ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. 14 липня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залучення [PERSON] у якості співвідповідача в межах розгляду цивільної справи. 15 вересня 2021 року (вх.№61615) позивач [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до змісту поданої до суду заяви, позивач, окремо від вимог за первісним позовом щодо визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] , просила вселити позивача у квартиру [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] надати позивачу безперешкодний доступ до наділеної позивачу у користування кімнати та залишення у спірному користуванні приміщень, а також надати ключі від вхідних дверей квартири. 05 жовтня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, яка подана позивачем [PERSON] , оскільки заява про збільшення (зменшення) позовних вимог подається до суду у разі, якщо позивачем заявлено вимоги майнового характеру, однак за своїм змістом та предметом позову у заяві про збільшення позовних вимог позивач одночасно змінює підстави та предмет позову, що є недопустимим в силу положень статті 49 Цивільного процесуального кодексу України, та свідчить про подання нового позову з іншим способом захисту та доведення обставин шляхом подання нових доказів. Позивач [PERSON] будучи обізнаною із обставинами, що мають істотне значення в справі, не скористалася процесуальним правом подати уточнену позовну заяву з викладенням позовних вимог про захист своїх прав та інтересів спрямовану до відповідача [PERSON] , як співвласника спірної квартири. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 14 липня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва розглянуто клопотання позивача та залучено [PERSON] у якості співвідповідача в межах розгляду цивільної справи, при цьому позивачем не було подано уточнену позовну заяву з викладенням позовних вимог щодо співвідповідача [PERSON] , у зв`язку з цим, суд не може самостійно вийти за межі заявлених вимог та відповідно встановити порядок користування спірною квартирою та виділити у користування [PERSON] житлову кімнату, оскільки вимого пред`явлені лише до [PERSON] , яка є неналежним відповідачем. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. (ч. 1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. (ч.2 ст.264 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed