Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] просила визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , посвідчений 04 лютого 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою Ольгою Володимирівною, що є предметом позову. 04 серпня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. (а.с.52 т.1) 25 жовтня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. (а.с.159-160 т.1) 06 грудня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, у зв`язку з чим зупинена провадження у цивільній справі. (а.с.25-27 т.2) На виконання ухвали суду, 03 жовтня 2017 року експертами Українського науково-дослідного інститут соціальної і судової психіатрії та наркології складено Висновок судово-психіатричного експерта за №40, який приєднано до матеріалів цивільної справи. (а.с.67-76 т.2) 23 жовтня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі. (а.с.80 т.2) 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 23 січня 2018 року Дніпровським районним судом мста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про забезпечення доказів. (а.с.113-114 т.2) 23 січня 2018 року Дніпровським районним судом мста Києва постановлено ухвалу про залучення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницьку Ольгу Володимирівну у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. (а.с.115-116 т.2) 23 квітня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з чим зупинене провадження у цивільній справі. (а.с.162-165 т.2) Постановою Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року - скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції. (а.с.189-190 т.2) 18 липня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про забезпечення доказів шляхом витребування з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Русанівка» та Державної наукової установи «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини Державне управління справами медичної документації відносно [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . (а.с.202-204 т.2) 13 листопада 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Українського науково-дослідного інститут соціальної і судової психіатрії та наркології, у зв`язку з чим зупинене провадження у цивільній справі. (а.с.3-7 т.3) На виконання ухвали суду, 10 січня 2019 року експертами Українського науково-дослідного інститут соціальної і судової психіатрії та наркології складено Висновок судово-психіатричного експерта за №2, який приєднано до матеріалів цивільної справи. (а.с.26-38 т.3) 20 лютого 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі. (а.с.12-13 т.3) 06 червня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи. Позивач та представник позивачав судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та на підставі наявних у справі доказів, додатково пояснили, що [INFO] померла [PERSON] , тітка позивача, після її смерті позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за законом, однак з`ясувалось, що за життя спадкодавець залишила заповіт датований 04 лютого 2016 року, яким заповідала все належне їй на момент смерті майно [PERSON] . Позивач вважає, що заповіт є недійсним, оскільки починаючи з лютого 2016 року та до часу смерті [PERSON] з нетривалими перервами проходила лікування у зв`язку з тяжкою хворобою, на момент підписання заповіту вона перебувала на стаціонарному лікуванні, при госпіталізації стан її здоров`я був критично тяжким, вона не орієнтувалась у навколишньому, нікого не впізнавала, не знала, де її речі, дзвонила на перший номер, що натиснула, і цей час лікарями призначались сильнодіючі препарати, які знижували пам`ять та впливали на загальний психологічний стан хворої. У перший місяць перебування [PERSON] в лікарні позивач відвідувала тітку щодня, її стан здоров`яперіодично змінювався, деколи вона перебувала в неадекватному стані, потім приходила до усвідомленості, після крапельниць з плазмою тітка погано себе почувала, протягом дня її стан змінювався. 14 лютого 2016 року стан тітки був вкрай тяжкий, вона перебувала в комі, того ж дня відповідач, який постійно навідувався до лікарні, повідомив, що на нього складений заповіт, сама позивач про заповіт у тітки не розпитувала, як і про ситуацію з поданням заяви до поліції про шахрайство.. Відповідача та представник відповідача в судовому засіданні просили в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи, просили в позові відмовити, вважають позов безпідставним та необґрунтованим посилаючись на наступне, що починаючи з 2001 року відповідач підтримувава зі [PERSON] дружні відносини, спільно працювали, займались різними проектами, всі ці роки відповідач надавав їй фінансову допомогу, допомагав у вирішенні побутових проблем та в інших життєвих ситуаціях, тому залишення на його ім`я заповіту відповідач вважає виваженим і свідомим кроком [PERSON] , на час складання заповіту вона перебувала у лікарні, стан її здоров`я значно погіршився, тому про всяк випадок вона вирішила розпорядитись своїм майном на користь особи, яка приймала активну участь у її житті. Не зважаючи на стан здоров`я[PERSON]. планувала майбутні справи, постійно перебувала у свідомості та за своїм психічним станом на день укладання заповіту [PERSON] могла керувати своїми діями, фізично володіла своїм тілом, могла підписати документ, висловлювала свою дійсну волю на укладання саме заповіту, після того як її виписали з лікарні, вона добрепам`ятала, що склала заповіт на користь відповідача, не була обмежена в діях скасувати заповіт, однак не виявила такого бажання. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька О.В. в судове засідання не з`явила сь, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду письмові пояснення по суті предмету спору, які приєднано до справи (а.с.141-143 т.2), просила в позові відмовити за відсутності доведених обставин, що заповідач на момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що потребує доказування з урахуванням наведених позивачем підстав щодо недійсності заповіту. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Нормами спадкового права регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб`єктів (спадкоємців) в правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб (статті 1218, 1219 Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (стаття 1221 Кодексу). Виходячи з положень ч. 1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Право власності на рухоме та нерухоме майно, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, є таким, що не припинилося внаслідок його смерті та входить до складу спадщини. 01 квітня 2016 року [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві 02 квітня 2016 року (актовий запис №5273). (а.с.116 т.1) За життя [PERSON] заповіт датований 04 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., за змістом заповіту все своє майно, яке буде належати заповідачу на день її смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, заповідала [PERSON] , [INFO] . (а.с.120 т.1) Після смерті [PERSON] , П`ятнадцятою Київської державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №513/2016, яка в копії долучена до матеріалів справи (а.с.113-141 т.1). Заяви про намір прийняти спадщину до нотаріуса подали - спадкоємець за заповітом [PERSON] (заява про прийняття спадщини датована 04 квітня 2016 року - а.с.114 т.1) та спадкоємець по закону - племінниця спадкодавця [PERSON] (заява про прийняття спадщини датована 17 травня 2016 року -а.с.115 т.1). 20 травня 2016 року державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Демчик В.В., за результатами розгляду заяви [PERSON] від 17 травня 2016 року, повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] , після шестимісячного терміну, оскільки [PERSON] не є спадкоємицею, так як померла склала заповіт на іншу особу. (а.с.140 т.1) Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності договору, визначені у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи. (стаття 1233 Цивільного кодексу України) Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. (стаття 1234 Цивільного кодексу України) Загальні вимоги до форми заповіту викладені у статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі із вказанням місця та часу його складання, власноручно підписаний заповідачем та нотаріально посвідчений. Стаття 1257 Цивільного кодексу України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правиламЦК Українищодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи у відповідності до ст.ст.229,230,231 Цивільного кодексу України. Заповіт може бути визнаний недійсним як повністю, так і частково. При цьому недійсність окремих частин заповіту не тягне недійсності його в цілому. Відповідно до частини першої статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Таким чином, виходячи зі змісту вищевказаної норми закону, слідує, що за загальним правилом звернутися з позовом про визнання правочину недійсним може тільки сама особа, яка перебувала в означеному у статті 225 ЦК України стані. Звернення інших осіб з зазначеним позовом допускається тільки у випадку смерті особи, яка в момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними - осіб, чиї права чи інтереси порушені; у випадку наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною - призначеного цій особі опікуна. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц. Виходячи з предмету позову, позивачем пред`явлено вимоги про визнання недійсним заповіту від імені [PERSON] датованого 04 лютого 2016 року на ім`я [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., в приміщенні Київської міської клінічної лікарні №1 (адреса: м. Київ, вул. Харківське шосе, 121), зареєстрованого в реєстрі за №194, посилаючи на правові підстави недійсності одностороннього правочину на положення статей 203, ч.1 215, ч.1 ст.225, ч.2 ст.1257 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. ( ст.1 Закону України «Про судову експертизу») Виходячи з положень статті 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Відповідно до статті 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Порядок проведення судово-психіатричної експертизи, затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 травня 2018 року №865, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 червня 2018 року за №719/32171. Предметом судово-психіатричної експертизи є психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу. Психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу визначається з метою надання відповіді на запитання, поставлені особою або органом, яка (який) залучила(в) експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. ( ч.1 та ч.2 ст.102 Цивільного процесуального кодексу України). 06 грудня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, у зв`язку з чим зупинена провадження у цивільній справі. (а.с.25-27 т.2) На виконання ухвали суду, 03 жовтня 2017 року експертами Українського науково-дослідного інститут соціальної і судової психіатрії та наркології складено Висновок судово-психіатричного експерта за №40, який приєднано до матеріалів цивільної справи (а.с.67-76 т.2) За висновками експертів, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на момент складання від її імені заповіту датованого 04 лютого 2016 року на ім`я [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., в приміщенні Київської міської клінічної лікарні №1 (адреса: м. Київ, вул. Харківське шосе, 121), зареєстрованого в реєстрі за №194, виявляла ознаки Органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу. В момент складання заповіту датованого 04 лютого 2016 року на ім`я [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., в приміщенні Київської міської клінічної лікарні №1 (адреса: м. Київ, вул. Харківське шосе, 121), зареєстрованого в реєстрі за №194, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. За змістом положень ч.1 ст.113 Цивільного процесуального кодексу України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому ж самому або іншому експерту (експертам). Особливістю додаткової експертизи є те, що вона проводиться лише тоді, коли неповноту або недостатню ясність основного експертного висновку не можна усунути за допомогою допиту експерта й останньому потрібні додаткові дослідження. Призначення додаткової експертизи, пов`язане з якістю проведеної первісної експертизи та її повноти, тому необхідність проведення додаткової експертизи виникає у разі, коли експерти не надав відповіді на всі постановлені судом питання, не дослідив у повному обсязі надані йому у розпорядження матеріали або залишив без уваги суттєві обставини, також наявність нових доказів та/або надання сторонами нових матеріалів, які не були предметом дослідження. 13 листопада 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Українського науково-дослідного інститут соціальної і судової психіатрії та наркології, у зв`язку з чим зупинене провадження у цивільній справі. (а.с.3-7 т.3) На виконання ухвали суду, 10 січня 2019 року експертами Українського науково-дослідного інститут соціальної і судової психіатрії та наркології складено Висновок судово-психіатричного експерта за №2, який приєднано до матеріалів цивільної справи. (а.с.26-38 т.3) За висновками експертів, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на момент складання від її імені заповіту датованого 04 лютого 2016 року на ім`я [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., в приміщенні Київської міської клінічної лікарні №1 (адреса: м. Київ, вул. Харківське шосе, 121), зареєстрованого в реєстрі за №194, виявляла ознаки Органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу. В момент складання заповіту датованого 04 лютого 2016 року на ім`я [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., в приміщенні Київської міської клінічної лікарні №1 (адреса: м. Київ, вул. Харківське шосе, 121), зареєстрованого в реєстрі за №194, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. В порядку дослідження висновків експертів, експерт Олійник О.П. пояснила, що висновки судово-психіатричного експерта (первісної та додаткової), які наявні в матеріалах справи, є законним та обґрунтованим, відповідь на питання, яке викладені в ухвалі про призначення експертизи є категоричними, що виключає необхідність ставити ряд похідних питань, надані судом для проведення експертного дослідження матеріали цивільної справи та медична документація підекспертної особи були достатніми для надання повного та обґрунтованого висновку експерта. 01 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 754/3352/14-ц, провадження № 61-28333св18 (ЄДРСРУ № 76859756) досліджував питання застосування ст. 225 ЦК України («Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними»). Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016 року, №36-9цс12 від 29.02.2012 року, №6-9цс12 від 29.02.2012 року підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Так, відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи (в тому числі посмертної), так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя визначає Закон України «Про судову експертизу». Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження (стаття 3 цього Закону). Законодавство України про судову експертизу складається також з інших нормативно-правових актів, зокрема Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2001 № 397 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 35 Порядку висновок експертизи повинен бути обґрунтованим і містити відповіді на поставлені перед ним питання у межах його компетенції, мати конкретний характер. У разі виявлення експертом важливих фактів, з приводу яких йому не були поставлені запитання, він дає відповідь з власної ініціативи. Відповіді не можуть мати форму рекомендацій або вказівок слідству чи суду. З аналізу наведених норм вбачається, що висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Отже, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відтак, з зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-384цс16. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.63 Цивільного процесуального кодексу України) На підтвердження заявлених позовних вимог щодо психічного стану здоров`я [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач посилається на покази свідків [PERSON] , подруга заповідача, та [PERSON] , мати позивача, які надавали пояснення в судовому засіданні. Однак, суд критично відносить до показів свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки свідкиотримували інформацію про стан здоров`я[PERSON] від третіх осіб, під час перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні в лютому 2016 року до хворої не навідувались, мали спілкування по телефону, їх свідчення гуртуються на припущеннях, що не може розцінюватись як належний доказ щодо психічного стану особи, якою складено заповіт, на момент вчинення заповіту. В свою чергу, свідки [PERSON] , голова ЖБК, яке обслуговувало будинок де проживала заповідач, та [PERSON] , працювала консьєржем того ж будинку, в судовому засіданні надали пояснення стосовно характеризуючих даних щодо мешканки будинку [PERSON] , її поведінки в побуті та відношення до інших мешканців будинку, про стан здоров`я [PERSON] станом на лютий 2016 року (періодперебування на стаціонарному лікуванні) та дату вчинення заповіту свідки необізнані, володіють загальною інформацію, яка повідомлена третіми особами. Свідок [PERSON] , знайома [PERSON] , в судовому засіданніпояснила, що після госпіталізації Смульської до лікарні в лютому 2016 року свідок майже щодня навідувала її у лікарні, приносила їжу та за потребою придбавала ліки, наголосила, що найбільшу увагу та турботу [PERSON] приділяв відповідач, який повністю взяв на себе всі витрати за медичне обслуговування, придбання лікарських препаратів та забезпечував [PERSON] всім необхідним. Свідок наголосила, шо [PERSON] в день укладання заповіту, який посвідчений нотаріусом у лікарні, перебувала у свідомості, вільно спілкувалась з нотаріусом, після посвідчення заповіту добрепам`ятала, які вчинила дії та говорила, що згідно документу її майном буде розпоряджатись Юра (відповідач). Свідок [PERSON] , лікар терапевтичного відділення КМКЛ №1, яка була лікуючим лікарем [PERSON] в період укладання правочину, в судовому засіданні повідомила про загальний стан хворої під час перебування на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні лікарні в лютому 2016 року, та виклавши загальну картину стану здоров`я хворою, застосовані методи лікування та перелік препаратів, які призначені лікарем для покращення стану хворої, наголосила, що за загальною клінічною картиною [PERSON] на період укладання заповіту перебувала у такому психосоматичному стані, що не могла розуміти, що відбувається з нею та у навколишньому. Висновок про зниження інтелекту лікар встановила сама, без виклику психіатра на консультацію, так як на її думку це обумовлено основним захворюванням, насамперед печінковою енцефалопатією. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ч. 1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою вказаної статті визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно частини 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. (ч.2 ст.264 ЦПК України) Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, прийнявши лише ті що є належними, та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійним, оскільки при проведені судових експертиз (первинної та додаткової) експертами зроблено категоричний висновок, що в момент складання заповіту датованого 04 лютого 2016 року на ім`я [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., в приміщенні Київської міської клінічної лікарні №1, зареєстрованого в реєстрі за №194, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, тобто волевиявлення спадкодавця щодо свого заповітного розпорядження було вільним та відповідало його волі. За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька Ольга Володимирівна про визнання заповіту недійсним є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed