Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

[PERSON], як представник Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» (далі ПрАТ «Київобленерго», позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - [PERSON], відповідач), в якому просила стягнути з останнього на користь ПрАТ «Київобленерго» заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі 9377,99 грн., та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1762,00 грн. В обґрунтування позову посилалася на те, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Договір про користування електроенергією №85/152 за вказаною адресою між позивачем та [PERSON] було укладено 01.03.2000 року, але в архівах Макарівського РП договір не зберігся. Як вбачається з показників електролічильника СО2 №375271 за особовим рахунком [NUMBER], боржника станом на 01.04.2018 року спожито електричної енергії у розмірі 8681 кВт.год., таким чином заборгованість боржника за спожиту електричну енергію на підставі укладеного договору становить 9377,99 грн. Ухвалою суду від 24.05.2018 року позовну заяву ПАТ «Київобленерго» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Оскільки місце реєстрації відповідача невідоме, останній повідомлявся про розгляд справи відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на веб-сайті Судової влади, яке було розміщене 29.05.2018 року, а тому з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Протягом встановленого судом строку відповідач відзиву на позов не подав, а тому суд розглядає справу на підставі наявних у ній матеріалів. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач, ПрАТ «Київобленерго» є суб'єктом господарювання, що отримав ліцензію НКРЕ серії АГ №578471 від 11.07.2011 р. на право здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, та Ліцензію НКРЕ АГ №578470 від 11.07.2011р. на право здійснення підприємницької діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами на території Київської області (відповідно до статті 11, 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» установчі документи Товариства оприлюднені на порталі електронних сервісів: https://kap.minjust.gov.ua/). Відносини між громадянами (споживачами електричної енергії) та енергопостачальником регулюються Законом України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 року №2019-VІІІ, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-IV, Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року №1357 (далі - ПКЕЕН) та ін. Статтею 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачені обов'язки та відповідальність споживачів енергії, зокрема: додержуватись вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної енергії згідно із законодавством України. Відповідно до п.19 ПКЕЕН розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Згідно із п.20 ПКЕЕН розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Окрім цього, п.48 ПКЕЕН визначає, що споживач несе відповідальність згідно з законодавством за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово- комунальні послуги» (надалі - Закон). Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст.1, ч.2 ст. 3, ст. 19 Закону). Згідно із ч.1 ст.13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Так, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі 9377,99 грн., в обґрунтування позову посилався на те, що відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS], та з яким 01.03.2000 року було укладено Договір про користування електроенергією №85/152 за вказаною адресою, проте в архівах Макарівського РП договір не зберігся. Та, як вбачається з показників електролічильника СО2 №375271 за особовим рахунком [NUMBER], боржника станом на 01.04.2018 року спожито електричної енергії у розмірі 8681 кВт.год., таким чином заборгованість боржника за спожиту електричну енергію на підставі укладеного договору становить 9377,99 грн. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так на підтвердження заборгованості відповідача за спожиту електричну енергію у розмірі 9377,99 грн., позивачем було надано розрахунок боргу за вказаною вище адресою (а.с.9), виписку з особового рахунку [NUMBER] (а.с.8) та рахунок на оплату електроенергії за березень 2018 року на вказану суму (а.с.11). Оцінюючи надані позивачем докази, кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач не довів належними доказами ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, виходячи з наступного. Так, позивач вказав, що з відповідачем у справі було укладено Договір про користування електроенергією №85/152, який в архівах Макарівського РП не зберігся, на підтвердження чого не надав жодних доказів. Поряд з тим, як зазначено вище, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Проте, жодних доказів того, що відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS], на що позивач посилався у позові, також надано не було. Окрім того, згідно відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС Київської області, [PERSON], за адресою: [ADDRESS] - зареєстрованим не значиться. Будь-яких інших документів про те, що відповідач фактично проживає за вказаною адресою, тобто є споживачем електроенергії за даною адресою суду надано не було. Таким чином з наданих позивачем документів не вбачається, що відповідач є споживачем електроенергії за вказаною вище адресою, а відтак позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак уразі відмови в задоволенні позову відшкодуванню не підлягає. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed