Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

[PERSON] звертається з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на своє утримання. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з відповідачем мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Дитина проживає з нею та знаходиться повністю на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, тому позивач просить примусово стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини від його доходів щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини. Також просить стягнути з [PERSON] аліменти на своє утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку /доходу/ відповідача щомісячно, від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною трьох років, оскільки вона не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Інших доходів, окрім державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, вона не має. Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, позивач в судове засідання не з'явилася. Надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити ( а.с. 17). Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує (а.с. 18 ). Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності не з'явившихся осіб на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засбу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.10.2015 року (а.с. 7). Дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою Мньовської сільської ради Чернігівського району № 338 від 11.05.2016 року (а.с. 9). Положеннями ст. 141 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України, статей 180, 181 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, причому пріоритет у визначенні способу виконання вказаного обов'язку законодавцем віднесено до взаємного волевиявлення батьків. За відсутністю такого волевиявлення, питання визначення та стягнення аліментів віднесено до компетенції суду. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів, судом враховується стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у нього інших аліментних зобов'язань та інші обставини, що мають істотне значення. За вказаних позивачем обставин справи та враховуючи, що відповідач погоджується з визначеною позивачем часткою аліментів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення аліментів на дитину обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 та ч.4 ст. 84 СК України, дружина , з якою поживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років не залежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, позивач [PERSON] має право також і на утримання від чоловіка до досягнення дитиною трьох років. Відповідач проти стягнення з нього аліментів на утримання дружини в розмірі 1/6 частини не заперечував. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Суд визнає необхідним застосувати п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України і допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved