Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги позивача, з урахуванням їх уточнення, мотивовані тим, що 31.05.2007 року між позивачем та відповідачем по справі був укладений договір про іпотечний кредит №44 за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 21000 дол. США на придбання будинку, що розташований по [ADDRESS] . В забезпечення виконання умов кредитного договору 31.05.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений іпотечний договір №44, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивач наполягає, що відповідач належним чином умови договору про іпотечний кредит не виконує, суми коштів не повертає та у нього утворилася заборгованість за вказаним договором у сумі 14159.94 дол. США, а також 43291.67 грн., яка відповідачем не погашається. У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором 02.04.2018 року відповідачу було направлено претензію з вимогою виконати зобов`язання за кредитним договором, однак відповідачем вказані вимоги були проігноровані. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом у якому просив в рахунок стягнення заборгованості по договору про іпотечний кредит за №44, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок загальною площею 54 м. кв., житловою 24,7 м. кв. та надвірні будівлі: літня кухня, гараж, погріб, вбиральня, колодязь, огорожа, який належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визначити порядок реалізації предмета іпотеки: з прилюдних торгів в ході виконавчого провадження по вартості не нижчій за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 03.12.2018 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що стверджується відповідним повідомленням про вручення поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи. Від відповідача на адресу суду відзив на позовну заяву не надходив. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судове засідання представник позивача не прибув, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, де позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився і від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що стверджується поштовим повідомленням про вручення рекомендованого відправлення, однак не повідомив про причини неявки та не надав заяву про розгляд справи у його відсутність, відзив не подав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Так як відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але у судове засідання не з`явився без поважних причин, не подав відзив, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 31.05.2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» правонаступником якого став публічне акціонерне товариство (а в подальшому акціонерне товариство) «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №44 відповідно до умов якого позичальнику на умовах цього договору надані 21000 дол. США , а позичальник зобов`язувався прийняти та належним чином використати зазначені кошти, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12% річних в порядку, на умовах та в строки , які визначені цим договором. Пунктом 1.5 зазначеного договору визначено, що позичальник зобов`язується щомісячно, до 25 числа місяця, сплачувати проценти за користування кредитом за поточний місяць , проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 88 дол. США,шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з 25.06.2007 року на відповідні рахунки позичальника. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 25.05.2027 року. Додатковою угодою №1 від 26.08.2008 року були внесені зміни до кредитного договору №44 від 31.05.2007 року та змінено відсоткову ставку, яка становить 14% річних, а додатковою угодою №2 від 06.07.2011 року були змінені пункти 1.5, 5.2 та доданий пункт 7.7 договору №44 від 31.05.2007 року, відповідно до яких була встановлена пеня за порушення позичальником взятих на себе зобов`язань в розмірі 0.5% від суми несплаченого платежу, та збільшені строки позовної давності до п`яти років. Відповідно до пунктів 4.2 та 4.3 договору про іпотечний кредит №44 банк має право вимагати позичальника виконання ним взятих на себе зобов`язань по кредитному договору. Позичальник зобов`язувався належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди та штрафні санкції у випадку неналежного виконання умов дорговору. Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» правонаступником якого став публічне акціонерне товариство (а в подальшому акціонерне товариство) «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 31.05.2007 року був укладений іпотечний договір №44, який посвідчений 31.05.2007 року приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Кравченко С.В., зареєстрований в реєстрі за номером 3872. Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 54 м. кв., житловою 24,7 м. кв. та надвірні будівлі: літня кухня, гараж, погріб, вбиральня, колодязь, огорожа, який належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 6.1 вказаного договору іпотеки визначено, що іпотеко держатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов`язання або його частина не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від строку платежу у випадку не виконання іпотекодавцем будь-якого із своїх обов`язків, передбачених цим договором та/або кредитним договором, а рівно у випадках, якщо будь-яка із гарантій або завірень, наданих іпотекодавцем у відповідності з цим договором, виявиться (стане) недійсною. Позивач наполягає, що відповідач належним чином свої зобов`язання не виконав, а тому у нього утворилася заборгованість у розмірі 14159.94 дол. США, а також 43291.67 грн., яка відповідачем не погашається та яка складається із наступного: - заборгованість за кредитом - 11491 (одинадцять тисяч чотириста дев`яносто один) дол. США 86 центи; - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 2668 (дві тисячі шістсот шістдесят вісім) дол. США 08 центів; - сума пені за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми Кредиту та своєчасній сплаті відсотків за користування кредитом - 37171 (тридцять сім тисяч сто сімдесят одна) гривня 54 коп.; - 3% річних від прострочених сум заборгованості - 6120 (шість тисяч сто двадцять) гривень 12 коп.. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормами статей 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором та надав позичальнику кредитні кошти, однак, позичальник належним чином взяті на себе зобов`язання не виконала, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Стороною відповідачів доказів на підтвердження належного виконання зазначеного рішення суду та сплати заборгованості банку, - суду надано не було. Вирішуючи спір суд^приймає до уваги те, що відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до статті 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Аналіз положень статей 33,36,37,39 Закону України «Про іпотеку», статей 328,335,376,392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом зверненню стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. У спірному випадку іпотекодержатель на власний розсуд обрав судовий спосіб свого захисту звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», що відповідає вимогам закону та не охоплюється застереженням іпотечного договору. Приймаючи до уваги те, що звернення стягнення має відбуватись у межах процедури виконавчого провадження, то відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, а тому не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень. Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц. Окрім того, згідно із ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Слід зазначити про те, що сторона відповідача, будучи достеменно обізнаною про наявність даного спору в провадженні суду, доказів на підтвердження належної сплати боргу перед банком суду не надала, як і не було надано суду доказів на спростування обгрунтування позовних вимог. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи знайшли своє об`єктивне підтвердження обгрунтування позову та встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, а відтак останні підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що пунктом 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку. За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній, валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов`язання, а є відстроченням виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов`язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 6-46 цс 15 та в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 200/7371 /17-ц (провадження № 61-41990 св 18). Також, оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не зареєстрований в будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , однак матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, чи є у позичальника у власності інше нерухоме житлове майно, а тому суд вважає, що в такому випадку виключення із абз. 2 п.п. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України» відсутнє. Враховуючи викладене, суд вважає, що в даному спорі підлягає застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тобто, наявні підстави для відстрочення його виконання. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 6190.33 грн..

Outcome: approved