Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON], та у подальшому з урахуванням уточнень - також до департаменту міського господарства Одеської міської ради, за участю третьої особи - комунального підприємства «Міська агенція по приватизації житла», у якій просили суд визнати недійсним розпорядження органу приватизації - управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради №74705 від 14 березня 1996 року про приватизацію квартири [ADDRESS], визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], що видане управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 14 березня 1996 року. Зазначали, що 14 травня 1994 року будучи однією родиною з відповідачем, разом вселилися до квартири [ADDRESS] і постійно проживають до теперішнього часу. 1 березня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згодом [PERSON] потребував від колишньої дружини і доньки виселитися із квартири, надіславши власноруч написаного листа від 24 березня 2011 року, із якого позивачам стало відомо, що на підставі одноособової заяви [PERSON] від 12 лютого 1996 року розпорядженням органу приватизації УЖКГ Одеської міської ради від 14 березня 1996 року №74705 спірна квартира передана в приватну власність останнього, про що того ж самого дня видано свідоцтво про право власності. Проте позивачі ніколи не покидали спірну квартиру і завжди в ній проживали. Посилаючись на те, що відповідач таємно від дружини та доньки здійснив приватизацію квартири і що вказаною приватизацією квартири порушені їхні житлові права, [PERSON] і [PERSON] просили позов задовольнити, визнати незаконними розпорядження органу приватизації УЖКГ від 14 березня 1996 року №74705 та видане на його підставі свідоцтво про право власності на житло від 14 березня 1996 року на ім'я [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, зазначали, що з 18 серпня 1989 року [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі від якого [INFO] у них народилася донька - [PERSON], сумісне життя не складалося і в 1990 році [PERSON] з донькою поїхали жити в місто Біляївка, Одеської області. Вказували, що в 1994 році [PERSON] вселився один в спірну квартиру на підставі обмінного ордеру на житлове приміщення серії БО №5186 від 07 серпня 1992 року, а позивачі вселилися до нього лише в 1997 році, тому він мав право в 1996 році одноособово здійснити приватизацію спірної квартири. [PERSON] зазначив, що позивачам було відомо про приватизацію квартири і що строк позовної давності ними пропущений. У зв'язку з тим, що колишня дружина та донька перешкоджають йому у вселенні і користуванні квартирою [ADDRESS] [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, та у подальшому з урахуванням уточнень просив суд зобов'язати [PERSON] і [PERSON] не чинити йому перешкод у вселенні, проживанні та користуванні спірною квартирою і вселити його до спірної квартири. Позивачі за первісним позовом та відповідачі за зустрічним позовом [PERSON] і [PERSON] та їх представник у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали, просили первісний позов задовольнити, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні зустрічного позову вважаючи його вимоги незаконними та необґрунтованими. Представник департаменту міського господарства Одеської міської ради до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Комунального підприємства «Міська агенція по приватизації житла» до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення первісного позову заперечував. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів та пояснень сторін та їх представників. 18 серпня 1989 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] [INFO] у подружжя народилася їх донька - [PERSON]. До 1994 року подружжя проживало в комунальній квартирі [ADDRESS], що підтверджується поясненнями сторін і допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] про те, що вона є хрещеною матір'ю [PERSON], дитину хрестили 21 січня 1991 року, коли подружжя з дитиною ще мешкало в комунальній квартирі [ADDRESS] і в спірній квартирі вони поселилися в травні 1994 року. В 1994 року вся родина у складі чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON], неповнолітньої доньки - [PERSON] вселилися квартиру [ADDRESS]. 01 березня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], виданого Другим Приморським відділом РАГСу міста Одеси. Суд критично ставиться до пояснень відповідача та його представника, що в 1990 році [PERSON] з донькою поїхали жити в місто Біляївка Одеської області і в 1994 році [PERSON] вселився один в спірну квартиру, а позивачі вселилися до нього лише в 1997 році, оскільки це спростовується копією диплома з дитячого садку № 39, який відвідувала [PERSON] з травня 1994 року, листом КУ «Дитяча міська поліклініка №4», записами в медичній карті [PERSON], поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] і [PERSON], [PERSON] Всі пояснення свідків підтверджуються наявними в матеріалах справи спільними фотографіями сторін, свідків та їх дітей, які зроблені в різній період і різних місцях. З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON], [PERSON] дійсно мешкали в спірній квартирі з травня 1994 року постійно і безперервно до теперішнього часу. Судом також встановлено, що [PERSON] був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 26 серпня 1992 року, тобто за два роки до фактичного вселення в зазначену квартиру, [PERSON] була зареєстрована в зазначеній квартирі з 18 лютого 2000 року, [PERSON] зареєстрована з 30 жовтня 2006 року, підчас досягнення 16-річного віку і з метою отримання паспорту. Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність громадян за письмовою згодою повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі (будинку), у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням власника квартири. Місцем проживання дитини до дев'яти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Судом встановлено, що [PERSON] під час приватизації квартири [PERSON] виповнилося шість років, вона була неповнолітньою особою, проживала разом з двома своїми батьками в квартирі [ADDRESS]. Частиною 2 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Суди повинні пов'язувати право осіб на приватизацію не з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі. Наведена правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, з огляду на що в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК ця правова позиція є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень при вирішенні питання щодо недійсності правочину. З огляду на дану правову позицію вимога про визнання недійсним розпорядження органу приватизації - УЖКГ Одеської міської ради №74705 від 14 березня 1996 року про приватизацію квартири [ADDRESS] і визнання недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], що видане УЖКГ Одеської міської ради від 14 березня 1996 року підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 257,261 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, що його порушила. В матеріалах справи міститься копія власноруч написаного [PERSON] листа [PERSON] і [PERSON] від 24.03.2011 року, в якій відповідач потребував від колишньої дружини і доньки звільнити спірну квартиру посилаючись на те, що він є одноособовим її власником, надавши копії розпорядження УЖКГ Одеської міської ради і свідоцтва про право власності на житло від 14.03.1996 року. Таким чином позивачі дізналися, що на підставі одноособової заяви [PERSON] від 12 лютого 1996 року розпорядженням органу приватизації УЖКГ Одеської міської ради від 14 березня 1996 року №74705 спірна квартира передана в приватну власність останнього, про що того ж самого дня видано свідоцтво про право власності. Суд також не приймає до уваги пояснення відповідача та його представника, що позивачам було відомо про приватизацію спірної квартири, зокрема тому що остання була заставним майном під час отримання позики [PERSON] на розвиток її бізнесу. Це спростовується наявними в матеріалах справи копіями кредитного договору з додатками, укладеного між [PERSON] і ВАТ «Кредитпромбанк» 28 березня 2008 року, копії договору поруки, укладеному між [PERSON] і і ВАТ «Кредитпромбанк» 28 березня 2008 року. Суд відхиляє вимоги сторони відповідача про відмову у позові внаслідок пропуску позивачами строку давності у зв'язку з тим, що про порушене право вони дізнались із листа [PERSON] 24.03.2011 року, тому строк позовної давності ними не був пропущений. Підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги [PERSON] Так судом встановлено, що [PERSON] був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 26 серпня 1992 року, з травня 1994 року до березня 2011 року, тобто до моменту розірвання шлюбу, постійно проживав з колишньою дружиною і донькою в спірній квартирі, що підтверджується поясненнями [PERSON] і не заперечується відповідачами за зустрічним позовом. В теперішній час позивач за зустрічним позовом позбавлений можливості проживати в квартирі [ADDRESS]. Статтею 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи декілька кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] про вселення та зобов'язання не перешкоджати у користуванні житловим приміщенням є законними та підлягають задоволенню.

Outcome: approved