Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] 21 червня 2019 року звернулися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТ Логістик», третя особа: Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування позову зазначили, що 03 грудня 2016 року водій [PERSON] , який знаходився в трудових відносинах з фізичною особою підприємцем [PERSON] , керуючи автобусом «MAN 16.360» 1991 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , № шасі, кузова [NUMBER] , зіткнувся з автомобілем «Skoda Octavia A5», що належить [PERSON] , та здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . Від заподіяних смертельних травм жінка померла на місці. [PERSON] була дружиною [PERSON] та матір`ю [PERSON] . За вказаним злочином 03 грудня 2016 року порушено кримінальне провадження № 12016040150000916, у рамках якого вищезазначений автобус, який належав на праві власності [PERSON] , визнано речовим доказом. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року на вказаний вище автобус накладено арешт та заборону розпоряджатися ним. Далі, обґрунтовуючи позов, позивачі вказали на те, що на підставі розписки від 30 березня 2017 року про отримання та збереження транспортного засобу даний автобус передано на відповідальне зберігання [PERSON] 06 квітня 2017 року [PERSON] незаконно розпорядилася своїм автобусом, уклавши з товариством з обмеженою відповідальністю «АВТ Логістик» у Територіальному сервісному центрі № 1241 Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області договір купівлі-продажу автобуса. Також було проведено переоформлення вищезазначеного автобуса на ТОВ «АВТ Логістик». Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто майнову шкоду, завдану внаслідок пошкодження транспортного засобу «Skoda Octavia A5», у розмірі 25 189,53 грн., матеріальні збитки, пов`язані з розборкою автомобіля в розмірі 555 грн. та моральну шкоду в сумі 250 000 грн.. Вказаним вироком суду на користь [PERSON] з ФОП [PERSON] стягнуто моральну шкоду в розмірі 250 000 грн., та шкоду, завдану смертю годувальника, у розмірі 76 090,38 грн. Оскільки виконати вирок суду в частині стягнення з [PERSON] на користь позивачів можливо лише звернувши стягнення на її майно, яким є автобус, позивачі, з урахуванням уточнень, просять суд визнати та встановити, що договір купівлі-продажу автобуса «МАN 16.360», державний реєстраційний номер [NUMBER] , укладений 06 квітня 2017 року в Територіальному сервісному центрі №1241 Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області є нікчемним та недійсним; скасувати державну реєстрацію автобуса «МАN 16.360», державний реєстраційний номер [NUMBER] , від 06.04.2017 року з [PERSON] на ТОВ «АВТ Логістик», визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ; скасувати державну реєстрацію автобуса «МАN 16.360», державний реєстраційний номер [NUMBER] , від 19.10.2018 року ТОВ «АВТ Логістик» при отриманні індивідуальних номерних знаків [NUMBER] та визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , а також поновити в порядку реституції реєстрацію автобуса «МАN 16.360», державний реєстраційний номер [NUMBER] , за попереднім власником [PERSON] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2019 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено заборону здійснювати будь-які дії, направлені на відчуження транспортного засобу «МАN 16. 360», 1991 року випуску, білого кольору № шасі, кузова VIN код [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року клопотання представника позивачів [PERSON] , [PERSON] , - [PERSON] про витребування доказів задоволено частково та витребувано докази. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року підготовче провадження закрито та призначено цивільну справу до судового розгляду. 09 липня 2019 року від представника відповідача ТОВ «АВТ Логістик» - Шикаловського Д.І. надійшов відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову, оскільки твердження позивачів щодо введення однієї сторони правочину іншою в оману під час укладення договору купівлі-продажу автобуса є необґрунтованим та не підтверджено доказами. 12 серпня 2019 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на позов, в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що позивачі не довели, що діями відповідачів порушені їх права та інтереси. Також у відзиві вказує, що позивач не надав доказів щодо обставин, на які посилається в обґрунтуванні позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу автобуса недійсним або нікчемним. 17 жовтня 2019 року від позивача [PERSON] надійшли відповіді на відзиви ТОВ «АВТ Логістик» та [PERSON] , в яких позивач заперечував проти аргументів, викладених у відзивах відповідачів та просив позов задовольнити. 11 листопада 2019 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив [PERSON] , в яких не погоджувався з твердженнями позивача, викладеними у відповіді на відзив, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову, просили у позові відмовити. У судовому засіданні представник відповідача ТОВ «АВТ Логістик» Литвиненко Ю.Д. заперечував проти позову, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області письмово просив розгляд справи проводити за його відсутністю. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що 03 грудня 2016 року [PERSON] , керуючи автобусом «MAN 16.360», реєстраційний номер [NUMBER] , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] (т. 1 а.с. 31) належав [PERSON] , та, виконуючи обов`язки водія ФОП [PERSON] згідно трудового договору від 03 березня 2016 року (т. 1 а.с. 218-220), скоїв зіткнення автобуса з автомобілем «SKODA OCTAVIA А5», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] та скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , яка внаслідок отриманих травм померла на місці дорожньо-транспортної пригоди. [PERSON] була дружиною [PERSON] та матір`ю [PERSON] . Постановою т.в.о. слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області Мушик В.В. про визнання речовим доказом від 04 грудня 2016 року в рамках кримінального провадження № 12016040000000916, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 грудня 2016 року, за фактом ДТП за ч. 2 ст. 286 КК України автобус «MAN 16.360», реєстраційний номер [NUMBER] визнано речовим доказом у вищевказаному кримінальному провадженні (т.1 а.с. 15). У письмовій заяві [PERSON] від 04 грудня 2016 року, наданій слідчому відповідач не заперечувала проти проведення огляду автобуса та його перебування на майданчику тимчасового тримання (т.1 а.с. 14). Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року на автобус «MAN 16.360», реєстраційний номер [NUMBER] , накладено арешт та заборону розпоряджатися ним (а.с. 12). У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] отримала автобус з майданчика в кінці березня 2017 року. 06 квітня 2017 року в сервісному центрі № 1241 Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області між [PERSON] та ТОВ «Логістик» було укладено договір купівлі-продажу № 1241/ [NUMBER] автобуса марки «MAN», модель «16.360», 1991 року випуску, білого кольору, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] (т.2 а.с. 27-28). Відповідно до інформації центру № 1241 від 06 квітня 2017 року обмеження на вищезазначений транспортний засіб відсутні (т. 2 а.с. 29). Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та піддано кримінальному покаранню у виді позбавлення волі строком чотири роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком три роки. Позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до ПАТ «Страхова група «ТАС», ФОП [PERSON] , третя особа: [PERSON] задоволено частково. Зокрема, стягнуто з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] майнову шкоду, завдану в наслідок пошкодження транспортного засобу автомобіля «SKODA OCTAVIA A5», реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 25 189,53 грн., матеріальні збитки, пов`язані з розборкою автомобіля у розмірі 555,00 грн., моральну шкоду у розмірі 250 000,00 грн. Також стягнуто з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 250000,00 грн. та шкоду, завдану смертю годувальника, у розмірі 76 090,38 грн. (т. 1 а.с.16-26). Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року набрав законної сили 30 липня 2020 року. У ході судового розгляду встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т.В. про відкриття виконавчого провадження від 28 серпня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62909481 на підставі виконавчого листа, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] майнової шкоди, завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу автомобіля «SKODA OCTAVIA A5», реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 25 189,53 грн., матеріальних збитків, пов`язаних з розборкою автомобіля у розмірі 555,00 грн., моральної шкоди в розмірі 250000,00 грн. (т.2 а.с.115). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т.В. про відкриття виконавчого провадження від 18 вересня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63093231 на підставі виконавчого листа, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, про стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 250 000 грн. та шкоди, завданої смертю годувальника, у розмірі 76 090,38 грн. (т. 2 а.с.114). Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року розмежовано види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Таким чином, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, правом звертатися до суду з позовом про визнання оспорюваного правочину недійсним може також заінтересована особа, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі, які звернулися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу № 1241/2017/405942 транспортного засобу від 06 квітня 2017 року, не є сторонами зазначеного договору. Як встановлено судом, вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року, яким частково задоволено цивільні позови [PERSON] та [PERSON] , набрав законної сили 30 липня 2020 року. До суду позивачі звернулися з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним 21 червня 2019 року, тобто передчасно, а саме до набрання вироком суду законної сили, а отже, і до виникнення права на стягнення з [PERSON] коштів відповідно до вироку суду. Окрім того, як вбачається з постанов приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т.В. про відкриття виконавчого провадження [PERSON] набув статус стягувача у виконавчому провадженні з виконання вказаного вище вироку суду 28 серпня 2020 року, а [PERSON] 18 вересня 2020 року. Враховуючи викладене, суд не вбачає в укладенні відповідачами договору купівлі-продажу транспортного засобу порушення прав чи законних інтересів позивачів на момент звернення до суду з позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 215, ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Підставою для визнання договору купівлі-продажу автобуса позивачі зазначають порушення з боку [PERSON] вимог ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 228 та ч. 1 ст. 230 ЦК України. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У позові зазначено, що після надання [PERSON] власноручної розписки слідчому Мушик В.В., згідно якої вона зобов`язалася зберігати своє майно до вирішення питання по суті та була попереджена про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України, ввівши в оману ТОВ «АВТ Логістик» шляхом замовчування наявної заборони розпоряджатися автобусом, незаконно уклала правочин купівлі-продажу забороненого до розпорядження майна, порушуючи при цьому основи суспільного та державного публічного порядку. У матеріалах справи міститься розписка про отримання та збереження транспортного засобу (т.1 а.с.13), відповідно до якої [PERSON] отримала від працівників міліції автомобіль у стані, в якому він був після ДТП, яка мала місце 03 грудня 2016 року. Суд ставиться критично до зазначеної розписки, оскільки в ній не зазначено, який саме транспортний засіб отримала відповідач. До того ж, розписка датована березнем 2016 року, а ДТП сталася 03 грудня 2016 року. Щодо обізнаності відповідача, яку в судовому засіданні [PERSON] заперечувала, про накладення арешту ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська на автобус, суд зауважує наступне. Зі змісту зазначеної ухвали вбачається, що розгляд клопотання слідчого про накладення арешту відбувався без участі власника майна [PERSON] . Як встановлено судом, відповідно до інформації центру № 1241 від 06 квітня 2017 року обмеження на автобус «МАN 16.360», державний реєстраційний номер [NUMBER] , були відсутні. З наведеного не слідує, що [PERSON] була обізнана про арешт належного їй майна та замовчувала даний факт під час укладення оспорюваного договору. Таким чином, оскільки позивачами не доведено протилежне достатніми та допустимими доказами, до вказаних правовідносин не застосовуються положення ст. 230 ЦК України щодо правових наслідків вчинення правочину під впливом обману. Окрім того, у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року вказано, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. До того ж, суд звертає увагу, що арешт на автобус накладено у рамках кримінального провадження з метою збереження речового доказу, а не з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов). Невиконання зазначеної ухвали слідчого судді стосується здійснення кримінального провадження, а не забезпечення цивільних позовів [PERSON] та [PERSON] , а отже, не свідчить про порушення прав чи законних інтересів позивачів. Суд зауважує, що незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, включаючи його відчуження, передбачають відповідальність, встановлену КК України. Посилаючись на ч. 1 ст. 203 ЦК України як підставу визнання правочину недійсним, позивачі не обґрунтували, чим саме зміст договору купівлі-продажу транспортного засобу суперечить законодавству України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Суд не вбачає невідповідності змісту договору купівлі-продажу транспортного засобу закону та інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Також, як підставу визнання недійсним договору купівлі-продажу, позивачі вказують, що правочин порушує публічний порядок , тому що спрямований на незаконне заволодіння майном. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Суд не вбачає будь-яких підстав для застосування до оспорюваного правочину норм ст. 228 ЦК України, оскільки право власності [PERSON] на автобус було оформлене відповідно до чинного законодавства, тому не може бути незаконним, як і набуття права власності на автобус відповідачем ТОВ «АВТ Логістик» на підставі договору купівлі-продажу. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги передчасні та недоведені, правові підстави для їх задоволення відсутні, тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачами, суд відносить за їх рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed