Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-09 00:00:00

[PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просила стягнути з відповідача [PERSON] половину вартості витрат, які були понесені на утримання сина, а саме 5800 грн.,мотивуючи тим, що 16 травня 2015 року сторони зареєстрували шлюб, від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . 06 грудня 2018 Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про розірвання шлюбу. 06 грудня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 08 листопада і до повноліття дитини. Позивачем в 2019 року були понесені витрати в розмірі 11 601 гривень на придбання путівки закордон на оздоровлення дитини, так як син має діагноз загострення хронічного тонзиліту, 05 грудня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 12 лютого 2020 року [PERSON] подав відзив на позовну заяву, мотивуючи відзив тим, що відповідно до Довідки Науково-практичного медичного центру дитячої кардіології та кардіохірургії, дитині рекомендовано оздоровлення та фізіотерапевтичні процедури. Дана довідка видана без зазначенням дати видачі, що унеможливлює встановити коли саме дитина перебувала на прийомі та в який період дитині було призначено лікування та надані рекомендації лікарем. Із позовної заяви не вбачається те, що дитині необхідне оздоровлення біля моря (не надано медичних довідок, висновків лікарів, їх рекомендації щодо лікування дитини за кордоном), тому позовні вимоги є безпідставними. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Судом встановлено, що 06 грудня 2018 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час шлюбу народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] . 06 грудня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено рішення, яким присуджено до стягнення з [PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн 00 коп, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 08.11.2018 і до повноліття дитини. Як убачається з матеріалів справи, підтверджується наявними у справі доказами, після припинення шлюбу між сторонами, неповнолітня дитина - син [PERSON] , [INFO] , залишився проживати разом з матір`ю, перебуває на її утриманні. Відповідно до довідки з Міністерства охорони здоров`я Науково-практичного медичного центру дитячої кардіології та кардіохірургії [PERSON] , [INFO] , знаходився на лікуванні в ЦДКК з 05 серпня 2015 року запропоновано приймання ліків, оздоровлення та фізіотерапевтичні процедури. Батько дитини [PERSON] є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, до досягнення дитиною повноліття, на підставі рішення суду, відповідач сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 2 500,00 грн. щомісячно, в межах даного спору відповідач не скористався процесуальним правом надати докази про місце роботи та розмір отриманих доходів, тому є підстави вважати, що відповідач спроможний нести додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини, з урахуванням вимог ч.1 та ч.2 ст.185 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватись після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Зі змісту вищенаведеної норми матеріального закону слідує, що у витратах, понесених при загальному режимі життя, хоча б вони й були додатковими, але не викликані виключними обставинами, участь другого батька (платника аліментів) не є обов`язковим. Відповідно до частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Верховний Суд України роз`яснив, що вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. ВСУ звернув увагу, що, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі (постанова від 13.09.2017 у справі № 6-1489цс17). Відповідно до предмету спору, позивачем [PERSON] пред`явлено вимоги до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , які понесенні позивачем, як оплату за придбану на відпустку за межами України в розмірі 5 800,00 грн. Як роз`яснено у п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку стягнення виплат по додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (в тому числі хвороби) передбачених ст.185 Сімейного кодексу України, йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, які необхідно стягувати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Аліменти мають своєю метою забезпечити нормальні матеріальні умови життя дитини. У тих випадках, коли в силу особливих, виняткових обставин вимагаються поверх звичайних додаткові витрати, цих коштів може виявитися недостатньо. До особливих обставин з якими законодавець пов`язує стягнення додаткових витрат на дитину відносяться ті обставини, що пов`язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. Тому не можуть стягнуті з одного з батьків як додаткові витрати кошти, витрачені на одяг і взуття для дитини, страхування життя і здоров`я дитини, її харчування, відвідуванням кінотеатру, цирку, придбання літератури, на екскурсійні поїздки тощо, тому такі витрати не можуть бути стягнуті як додаткові витрати на дитину, оскільки такими в розумінні закону не являються. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] безпідставно включено до складу додаткових витрат на утримання дитини, які підлягають стягненню з відповідача, витрати понесені на придбання путівки до Туреччини в розмірі 11601,00 грн, оскільки понесенні позивачем, як матір`ю дитини, витрати на придбання квитків на відпочинок, не відносяться до додаткових витрат на дитину в розумінні ст. 185 СК України, тому вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, ці витрати покриваються за рахунок оплати аліментів, вони не були погоджені з батьком дитини, необхідність такого виду відпочинку не підтверджена лікарськими установами державної форми власності. Саме по собі зазначення в медичних документах про те, що [PERSON] запропоновано приймання ліків, оздоровлення та фізіотерапевтичні процедури, без надання доказів на підтвердження вартості лікування, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особа, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed