Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-28 00:00:00

[PERSON] (по тексту - позивач) звернулася до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовною заявою до [PERSON] (по тексту - відповідач) про розірвання шлюбу, зареєстрованого 14.12.2016 року Житомирським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №2153. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебуває з відповідачем зареєстрованому шлюбі з 14.12.2016 року, однак подружнє життя не склалося через різні погляди на життя, несумісність характерів. Крім того вказує, що сторони не змогли зберегти сімейні відносини на взаємних почуттях любові та поваги один до одного, взаємодопомоги та підтримки. Вказує, що спільних дітей з відповідачем не мають, однак розірвати шлюб позасудовому порядку останній не виявляє бажання. Акцентує увагу також і на тому, що відповідач будучи громадянином Узбекистану звільнившись з місць позбавлення волі, залишив свої речі за місцем свого фактичного перебування за її реєстрацією місця проживання і більше не повертався, хоч і перебуває на території України. На переконання позивача шлюб має бути розірвано, оскільки будь-яких підстав для збереження сім'ї не має, примирення не є можливим, і це відповідатиме спільним інтересам, як її, так і самого відповідача. У судове засідання позивач не з'явилась. Позивач подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач в судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим, в тому числі шляхом розміщення повідомлення на веб-сайті Ізяславського районного суду Хмельницької області - https://iz.km.court.gov.ua/sud2207/, про причин відсутності не повідомив, відзив у визначений судом строк не подав. Суд згідно ст. 280 - 281 ЦПК України, враховуючи згоду позивача, висловлену в письмовій заяві від 29.12.2018 року, вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 14.12.2016 року Житомирським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Житомирській області зареєстровано шлюб між громадянкою України [PERSON], [INFO] та громадянином Республіки Узбекистан [PERSON] [INFO] про що зроблено актовий запис №2153. Як з'ясовано судом спільних дітей між сторонами у справі не має. Суд встановив, сторони разом не проживають, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, що свідчить про остаточний розпад сім'ї. При цьому, враховано, що згідно інформації Держприкордонслужби від 22.06.2018 року [PERSON] 27.04.2018 року виїхав з України через КПП Удрицьк, але в той же день - 27.04.2018 року в'їхав знову на територію України, з вказаного часу подружжя не підтримує будь-якого зв'язку. Згідно із ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначається правовий статус та закріплюються основні права, свободи та обов'язки іноземців, які проживають або тимчасово перебувають в Україні. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», визначено права у шлюбних і сімейних відносинах, та зазначено, що іноземці можуть укладати і розривати шлюби з громадянами України та іншими особами відповідно до законодавства України, та вказано, що іноземці мають рівні з громадянами України права і обов'язки у шлюбних і сімейних відносинах. Відповідно до положень ст. 279 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, а також шлюбу іноземців між собою в Україні здійснюється за законом України. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№ 29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів... Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення..., держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов'язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Крім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12.06.2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 підпункту «с», «однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. (частина третя та четверта ст. 56 Сімейного кодексу України). У відповідності зі ст. 112 Сімейного Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя чоловіка і жінки і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно із ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Як встановлено в судовому засіданні шлюб між сторонами укладався на території України, так само як і припинився він фактично та території України. Згідно роз'яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст. 110 ЦПК України. Згідно положеннями ч. 2 ст. 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. Враховуючи те, що подружжя проживає окремо, шлюбні відносини припинені, суд вважає, що шлюб підлягає розірванню, так як подальше проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України при задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем на її користь стягуються з відповідача. На підставі викладеного ст. 112 СК України,

Outcome: approved