Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до Дніпровської міської ради про визначення часток у спільній сумісній власності. В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що вони є єдиними спадкоємицями після смерті їхнього батька [PERSON] , якому на підставі Договору довічного утримання, посвідченого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 03.03.1995 року, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» в реєстровій книзі №139 під №41 його сестра [PERSON] передала право власності на свою Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 березня 2015 року, виданого державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., спадкова справа №283/2012, зареєстрованого в реєстрі за № 3-532, [PERSON] стала власником 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] , інша 1/2 частина даного домоволодіння належить [PERSON] . При оформленні спадкових справ з`ясувалось що [PERSON] за життя приватизував земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА №2167423 від 10 лютого 2006 року, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 08.12.2004 року №130/22, з цільовим призначенням: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, у спільну сумісну власність з [PERSON] . На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА №2167424 від 10 лютого 2006 року, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 08.12.2004 року №130/22, [PERSON] також передано у спільну сумісну власність земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. 16 липня 2015 року нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2368/02-31 від 16.05.2015 року, якою позивачам відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки він прийняв спадщину після [PERSON] , однак не оформив своїх спадкових прав, проте її частка земельної ділянки не визначена. Крім того, згідно з рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2013 року Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА №2167424 від 10 лютого 2006 року, виданий на ім`я [PERSON] визнано недійсним, та право власності на зазначену земельну ділянку ні за ким не зареєстровано і не визнано право власності за іншою особою, що унеможливлює зареєструвати зазначене рішення в Держаному реєстрі речових прав. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01.03.2018 року було скасоване рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2013 року та ухвалою від 19.03.2018 року провадження по даній справі закрите. 28 квітня 2018 року нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори була винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки [PERSON] прийняв спадщину після [PERSON] , однак не оформив своїх спадкових прав, проте її частка земельної ділянки не визначена. Таким чином, на даний час законодавчо не врегульований порядок визначення часток у спільній сумісній власності між особами, які померли, оскільки документ щодо визначення такої частки є самостійним правочином, у зв`язку з чим позивачі просили суд визначити, що [PERSON] згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку, серія ЯА №2167423 від 10 лютого 2006 року, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 08.12.2004 року №130/22, з цільовим призначенням: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, у спільній сумісній власності на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , загальною площею 0,1000 га, з кадастровим номером: 1210100000:01:658:0039, належить Ѕ частина та визначити, що [PERSON] згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку, серія ЯА №2167424 від 10 лютого 2006 року, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 08.12.2004 року №130/22, з цільовим призначенням: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, у спільній сумісній власності на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , загальною площею 0,1000 га, з кадастровим номером: 1210100000:01:658:0039, належить Ѕ частина. Представник Дніпровської міської ради Камишникова Ю.М. надала до суду відзив на позов, у якому зазначила, що позовна заява та матеріали справи не містять доказів, а також посилань на будь-які порушення, невизнання або оспорювання відповідачем передбачених законодавством прав чи законних інтересів позивача, отже предмет спору між позивачем та Дніпровською міською радою відсутній. Так, позивачі просять визначити за [PERSON] та [PERSON] , які є померлими, право власності по Ѕ частині земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.2 ЦК України вирішення прав осіб, які не є сторонами процесу та у зв`язку зі смертю, не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить нормам чинного законодавства України. На підставі вищевикладеного, представник Дніпровської міської ради просила відмовити у задоволенні позову. На підставі Свідоцтва про шлюб, виданого Амур-Нижньодніпровським районний у м.Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 28.08.2018 року, [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » . У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] позовну заяву підтримала у повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково зазначила, що ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01.03.2018 року було скасоване рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2013 року та ухвалою від 19.03.2018 року провадження по даній справі закрито. Позивачка [PERSON] позов також підтримала, просила його задовольнити та виділити частки земельної ділянки, що є рівними та належали спадкодавцям [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача Камишникова Ю.М. проти позову заперечувала у повному обсязі та просила відмовити у задоволенні позову, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Вислухавши пояснення сторін та представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що батькові позивачів [PERSON] передано у спільну сумісну власність з його сестрою [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯА №2167423 від 10 лютого 2006 року, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 08.12.2004 року №130/22. На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА №2167424 від 10 лютого 2006 року, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 08.12.2004 року №130/22, [PERSON] також передано у спільну сумісну власність земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 березня 2015 року, виданого державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., зареєстрованого в реєстрі за №3-532, (спадкова справа №283/2012, відкрита після смерті [PERSON] ), [PERSON] стала власником 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] , інша 1/2 частина даного домоволодіння належить [PERSON] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.02.2013 року Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА №2167424 від 10 лютого 2006 року, виданий на ім`я [PERSON] , був визнаний недійсним. 16 липня 2015 року нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2368/02-31 від 16.05.2015 року, якою [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки він прийняв спадщину після [PERSON] , однак не оформив своїх спадкових прав, проте її частка земельної ділянки не визначена. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01.03.2018 року було скасоване рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2013 року та ухвалою від 19.03.2018 року провадження по даній справі закрито. 28 квітня 2018 року нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори була винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки [PERSON] прийняв спадщину після [PERSON] , та не оформив своїх спадкових прав, проте її частка земельної ділянки не визначена. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Статтею 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно зі ст.86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Відповідно до ст.87 ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду. В силу ст.89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сушеній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сушеній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ст. 6 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права судом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачами обраний правильний спосіб захисту свого права. Суд критично ставиться по пояснень представника відповідача про те, що позивачі просять визначити за [PERSON] та [PERSON] , які є померлими, а відповідно не є учасниками судового процесу, оскільки у даному випадку іншого способу спадкоємцям визначити частки земельної ділянки, що належали спадкодавцям, аніж у судовому порядку, немає. На підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає, витрати по справі віднести на рахунок сторони, що їх понесла.

Outcome: approved