Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

[PERSON] , у листопаді 2021 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Пирятинська міська рада Полтавської області про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія НМР 413800 від 08 липня 2021 року, посвідченого державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Полтавської області Репях Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-351 вона є власником будинку [ADDRESS] . У даному будинку, крім позивача також зареєстровані: син [PERSON] , невістка [PERSON] та онука [PERSON] , проте [PERSON] у будинку позивача не проживає з червня 2020 року, а [PERSON] не проживає з 2010. Фактичним місцем проживання [PERSON] є с. Калинів Міст Лубенського району Полтавської області, місце проживання [PERSON] позивачу невідоме. Через реєстрацію відповідачів у будинку позивача, у неї виникають незручності у користуванні майном, зокрема по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку, отриманні субсидії, тому вона просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Заходи досудового врегулювання спору не проводилися, оскільки відповідачі з позивачем не спілкуються. Викладене стало підставою звернення [PERSON] до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав наведених у позові. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія НМР 413800 від 08 липня 2021 року, посвідченого державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Полтавської області Репях Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-351, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 10), що також підтверджується копіює витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 265777661 від 14.07.2021 (а.с. 11) та копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 65493148 від 08.07.2021 (а.с.12). У вказаному будинку крім його власника [PERSON] також зареєстровані: син позивача [PERSON] , невістка [PERSON] та онука [PERSON] (а.с. 13-19), проте [PERSON] не проживає у належному позивачу будинку з червня 2020 року, а [PERSON] не проживає з 28.08.2012 (а.с. 20). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. У даній справі відповідачі вселилися у спірний будинок у в якості членів сім`ї власника житлового будинку і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У своєму позові [PERSON] вказує про те, що реєстрація відповідачів у належному їй будинку, створює їй певні незручності, зокрема, по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку та отриманні субсидії. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника (інших осіб, які отримали право користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім`ї власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім`ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Судом встановлено, що відповідачі змінила місце свого постійного проживання та більше року у належному позивачу будинку не проживають. Відповідно ч.3, ч. 6 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відмовившись у 2012 та у 2020 року від свого права на користування спірним житлом, відповідачі змінила місце свого постійного проживання та більше року у будинку не проживають, за вказаний час витрат по утриманню будинку, оплаті комунальних послуг відповідач не несли, тому суд приходить до висновку, що вони добровільно втратили правовий зв`язок із приміщенням. Оскільки відповідачі вільно обрала місцем проживання для себе інше житло, де вони постійно проживають протягом тривалого часу, підстави для їх реєстрації за іншою адресою, а саме у будинку [ADDRESS] , відсутні. Таким чином, оскільки відповідачі більше року не проживають у будинку, що належить позивачу, а їх реєстрація у ньому заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися її житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Позивачем при зверненні до суду з позовом судовий збір не сплачувався, оскільки остання на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати, як особа з інвалідністю II групи (а.с. 8-9). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином стягненню з відповідачів, пропорційно підлягає судовий збір у розмірі 908 грн на користь держави.

Outcome: approved