Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

[PERSON] у поданій нею до суду до [PERSON] позовній заяві просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до АРК Крим, Туречини, Єгипту, Польщі, Чорногорії, Росії малолітньому [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері, [PERSON] , [INFO] , на термін з 10.2019 по 10.2021, без згоди та супроводу батька дитини, з метою оздоровлення та відпочинку, протягом строку, що не перевищує місячного терміну у кожну поїздку, пославшись на таке: Від зареєстрованого шлюбу з [PERSON] , який було розірвано у 2015 році, вони мають малолітнього сина [PERSON] , 2008 р.н., який мешкає з нею за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на її утримання. Вона, як мати, належним чином піклується про здоров`я, фізичний розвиток, духовний та моральний стан сина. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Більше того, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею (позивачкою) заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньому [PERSON] за кордон для його відпочинку та оздоровлення останнього. Водночас їхній з відповідачем син часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Але, не зважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька неповнолітнього [PERSON] шкодить інтересам дитини та не сприяє його всебічному і гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний і гармонійний розвиток його особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Відповідач сплачує аліменти на утримання дитини. Але у зв`язку з тим, що відповідач не спіклується зі своїм сином, не відповідає на дзвінки позивачки, та її прохання у смс-повідомленнях про надання добровільного дозволу на виїзд дитини за межі країни не реагує, вона змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Судовою ухвалою від 25.10.2019 відкрите провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження (а.с.21). Судовою ухвалою від 06.12.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.34). У судовому засіданні позивач позов підтримала за наведених у позовній заяві підстав, додатково пояснивши, що до звернення її до суду з дійсним позовом вона зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд їхнього сина за кордон. Відповідач пообіцяв надати таку згоду за умови, що вона зніме з реєстрації сина у житловому приміщенні, де вони під час шлюбу з відповідачем були зареєстровані, і де після розірвання шлюбу залишився бути зареєстрованим їхній син, хоча фактично весь час проживає з нею у її новій сім`ї. Вона погодилася і зі свого боку виконала обіцянку, знявши сина з реєстрації. Відповідач же пред`явив їй нову умову, за якою вона за надання дозволу мала відмовитися від зобов`язання відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини. Від такої пропозиції вона відмовилася. Необхідність надання дозволу на виїзд дитини за кордон викликана тим, що вони з її теперішнім чоловіком бажають усією родиною разом із дитиною виїжджати на відпочинок, а також відвідувати батьків її чоловіка, яки проживають у Росії, чому перешкоджає відсутність згоди батька дитини. Відповідач відзив на позовну заяву не надав, у судовому засіданні позов визнав частково, пояснивши, що не заперечує проти виїзду дитини за кордон, окрім Росії, де проживають батьки й інші родичі нового чоловіка позивачки, оскільки вважає, що його сину нема чого робити з чужими для нього людьми. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні «пояснив позицію» свого довірителя, зауваживши, що відповідач не заперечує проти надання дозволу на виїзд дитини за кордон за умови, що позивач конкретно визначить країну прямування із зазначенням конкретного часового проміжку перебування у ній. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків. Судом встановлено, що сторони у справі - позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] (копія - на а.с.8). Шлюб між сторонами розірвано рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2015 року, яке набуло чинності 21.04.2015 (копія рішення - на а.с.7). Малолітня дитина сторін проживає разом з матір`ю, що позивач підтвердила довідкою житлового органу - КП «СЄЗ» №1 від 02.09.2019 за №1864 (а.с.9), і що не заперечено стороною відповідача. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Вирішуючи питання обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд виходив за такого: Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). При цьому положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У даному випадку, суд прийшов до висновку, що відмова у наданні дитині сторін дозволу на виїзд за кордон є для відповідача механізмом маніпулювання позивачкою на користь своїм особистим інтересам без врахування інтересів дитини. Так, доводи позивачки щодо висування відповідачем певних умов на свою користь задля надання такого дозволу підтверджені показами свідка [PERSON] , який також пояснив, що ставиться до сина своєї дружини [PERSON] [PERSON] , 2008 р. н., як до члена своєї сім`ї. Вони мають бажання виїжджати усі разом на відпочинок за кордон, зокрема до Росії, де проживають його батьки. Проте здійснити таке прагнення вони не мають змоги через перешкоджання відповідача у цьому. Так, у минулому році його (свідка) батько запросив їх усією родиною на святкування свого ювілею. Дружина намагалася отримати дозвіл відповідача на таку подорож, у чому відповідач їй відмовив, внаслідок чого дитина залишилася дома з бабою - матір`ю позивачки. У цьому році ювілейні свята очікує його мати, на які вона також запросила його з усією родиною. Ці обставини і доводи сторони позивача відповідачем не спростовані. Натомість у судовому засіданні відповідач продемонстрував образу на позивачку, викликану її, нібито, зневажливою поведінкою до його (відповідача) матері. Суд вважає неприпустимим, що через особисті неприязні стосунки сторін, їхня дитини має зазнавати певних обмежень її прав, у тому числі і щодо гарантованої їй законодавством свободи пересування. Тож позов суд вважає обґрунтованим і таким, що має бути задоволеним. При цьому суд не зважає на доводи сторони відповідача про те, що дозвіл на виїзд дитини за кордон відповідачем можливий лише за умови визначеності позивача з певним напрямом прямування і певним часовим проміжком. Так, країни прямування за позовом визначені - Росія, Туреччина, Єгипет, Польща, Чорногорія, як і часовий проміжок перебування у цих країнах - періодичні поїздки, що не перевищують місячного терміну у кожну поїздку. Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved