Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суд з вимогами до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного [PERSON] , просила визнати факт батьківства [PERSON] стосовно [PERSON] ; скасувати свідоцтво про право на спадщину від 30.11.2012 року, серія ВТА №541628, номер в реєстрі нотаріальних дій 2-1144, видане на ј 2 -кімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнати право позивача на спадщину, яка відрилась після смерті [PERSON] у розмірі 1/6 від квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, посилається на наступне, що з 1996 по 2001 рік [PERSON] , мати позивача, спільно проживала та вела спільне господарство з [PERSON] . Під час перебування у фактичних шлюбних стосунках, [INFO] народилась донька [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 09.12.1997 року Відділом реєстрації актів громадського стану Подільського району м. Києва, в свідоцтві про народження відомості про батька дитини записані зі слів матері. Проте, спільне життя у матері позивача та [PERSON] не склалося, оскільки через деякий час після народження дитини мати позивача почала вживати спиртні напої та періодично без попередження зникати з дому на тривалий час. Приблизно в 2001 році [PERSON] зібрала свої речі та пішла з дому, а малолітню доньку залишила з [PERSON] так як останній наполягав, щоб дитинна залишилась проживати з ним. З моменту народження позивача і до своєї смерті [PERSON] займався вихованням дитини, утримував та матеріально забезпечував свою доньку, на підставі розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві адміністрації за № 175 від 28.02.2003 року [PERSON] було призначено опікуном позивача. Так, як мати позивача тривалий час не приймала участі у вихованні та утриманні дитини [PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] , на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2007 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи № 2-1429/07 [PERSON] , мати позивача, була позбавлена батьківських прав. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті залишилась спадщина до складу якої входить Ѕ квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , тому метою встановлення факту батьківства [PERSON] відносно позивача є оформлення останньою спадщини, яка залишилась після смерті її батька - [PERSON] . Так, як на момент смерті [PERSON] позивач була неповнолітньою та постійно проживала з ним, вона вважається такою, що прийняла спадщину. Проте, державним нотаріусом 8-ї Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М. відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини, оскільки відсутній документ який би підтверджував наявність у заявника родинних відносин із спадкодавцем ( [PERSON] ) Встановлення факту батьківства має юридичне значення, оскільки є необхідною передумовою для оформлення права власності позивача на частку у спадщині, що відкрилася після смерті її батька. З метою встановлення факту батьківства позивач вирішила звернутись до Дніпровського районного суду м. Києва в порядку окремого провадження (справа № 755/17647/17), проте ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.10.2018 року заява про встановлення батьківства залишена без задоволення, оскільки у склавшихся правовідносинах наявний спір про право. Разом з тим, в межах розгляду справи в порядку окремого провадження судом витребувано з Восьмої Київської державної нотаріальної контори копію матеріалів спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , згідно матеріалів спадкової справи спадкоємцями, що прийняли спадщину є [PERSON] та [PERSON] , які отримали свідоцтво про право на спадщину від 30.11.2012 року, серія ВТА №541628, номер в реєстрі нотаріальних дій 2-1144, згідно з яким [PERSON] отримала ј частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , іншу частину спадщини отримав [PERSON] , в особі законного представника [PERSON] (свідоцтво на право спадщини не було оформлено). Оскільки спадщина вже розподілена між спадкоємцями, задоволення позовних вимог заявлених позивачем, які викладені у позовній заяві про визнання права на спадщину та встановлення факту батьківства [PERSON] неможливе без скасування свідоцтва про право на спадщину від 30.11.2012 року та проведення перерозподілу спадщини між спадкоємцями. Враховуючи вище викладене, позивач уточнила позовні вимоги та просила скасувати свідоцтво від 30.11.2012 року, серія та номер нотаріального бланку ВТА 541628, номер в реєстрі нотаріальних дій 2-1144, видане на ј 2 кімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 28 грудня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва (суддя Астахова О.О.). постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 03 грудня 2019 року відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного [PERSON] , подала до суду зустрічний позов [PERSON] з вимогами «Скасувати свідоцтво від 30.11.2012 року, серія та номер нотаріального бланку ВТА 541628, номер в реєстрі нотаріальних дій 2-1144, видане на ј двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , у розмірі 1/6 від квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , у розмірі 1/6 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ». (т.1 а.с.232-234). Вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що [PERSON] , діючи в своїх інтересах та інтересах недієздатного [PERSON] , як спадкоємці за законом померлого [PERSON] , в установленому порядку отримали свідоцтво про право на спадщину, однак у разі задоволення вимог позивача по первісному позову та встановлення факту батьківства [PERSON] відносно [PERSON] постане питання перерозподілу спадщини, що неможливо без скасування свідоцтва про право на спадщину від 30.11.2012 року. За зазначених обставин розмір часток у спадщині [PERSON] та [PERSON] , яка залишилась після смерті спадкодавця змінюється з 1/4 на 1/6 двокімнатної квартири, яка знаходиться у [ADDRESS] , що фактично впливає на майнові права [PERSON] та [PERSON] . Виходячи з викладеного вище у відповідачів за первісним позовом виникла необхідність пред`явлення зустрічного позову лише після попереднього судового засідання на якому [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог, за таких обставин та враховуючи ч. 1 ст. 193 ЦПК України, [PERSON] просить поновити строк на пред`явлення зустрічної позовної заяви. 03 грудня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва. (суддя Астахова О.О.) постановлено ухвалу про прийняття зустрічного позову [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах [PERSON] до [PERSON] , треті особи: державний нотаріус Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцька Ольга Миколаївна, Подільський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Головне Управління юстиції у м. Києві про скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадщину, та його об`єднання в одне провадження з первісним позовом. 20 травня 2020 року на підставі розпорядження керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва, відповідно до пункту 19 розділу VІІІ Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 7.54 розділу VІІ Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл вказаної справи. 20 травня 2020 року вказану позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Савлук Т.В. 22 травня 2020 року вказана заява була передана судді Савлук Т.В. відповідно до контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді. 16 червня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановив ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Іванова Н.С. в судовому засіданні підтримали первісний позов з уточненнями з викладених у ньому підстав, просили позов задовольнити, та висловили свою позицію щодо підстав для задоволення зустрічного позову, вважають, що у разі встановлення факту батьківства [PERSON] відносно позивача, відновлення її прав на отримання спадкового майна не можливо без задоволення зустрічного позову, враховуючи той факт, що потенційні спадкоємці [PERSON] , відповідачі по первісному позову, отримали у встановленому порядку свідоцтва про право на спадщину, що зумовлює вирішення заявлених вимог по зустрічному позову про скасування свідоцтва про право на спадщину. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного [PERSON] , в судовому засіданні просила задовольнити первісний позов, вважає доведеним факт батьківства [PERSON] , який помер [INFO] , відносно [PERSON] , оскільки з моменту народження дитини [PERSON] займався її вихованням, опікувався нею, мати дитини самоусунилась від її виховання та надала письмову згоду на призначення покійного опікуном своєї дитини, доведення цих обставин зумовлює задоволення зустрічного позову для відновлення прав позивача за первісним позовом, як потенційного спадкоємця, та отримання частки у праві на спадкове майно. Представник третьої особи - Подільського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у м. Києві, в судове засідання не з`явився, від третьої особи подана заява про розгляд справи у відсутності їх уповноваженого представника, також в заяві наголошено, що оскільки відповідно до актового запису № 903 від 09.12.1997 року про народження дитини [PERSON] , [INFO] , зареєстрований Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у м. Києві, відомості про батька внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, за заявою матері, тому немає необхідності виключати відомості про батька з актового запису про народження. Треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, - державний нотаріус Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцька Ольга Миколаївна, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Головне Управління юстиції у м. Києві, - в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями про вручення викликів до суду третім особам, в особі їх уповноважених представників, правом подати письмові пояснення по суті предмету спору не скористались, інших заяв (клопотань) до суду не подавали. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] [PERSON] помер у віці 76 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 20 вересня 2011 року (актовий запис № 763). (а.с.16 том. 1) За життя, [PERSON] належала на праві Ѕ частина квартира [ADDRESS] , інша Ѕ частина квартири належала [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19 липня 1995 року. [PERSON] призначений опікуном свого недієздатного сина [PERSON] , 1969 року народження, який з 11 червня 2003 року постійно перебуває в Новобілецькому психоневрологічному інтернаті для чоловіків, підстава - рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2002 року про визнання [PERSON] , 1969 року народження, недієздатним. 10 червня 2004 року Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією прийнято розпорядження за № 714 щодо надання дозволу опікуну [PERSON] , 1935 року народження, укласти договір довічного утримання від імені підопічного [PERSON] , 1969 року народження, з [PERSON] , 1964 року народження, яка мешкала за адресою: [ADDRESS] , в теперішній час проживає разом з опікуном. 27 січня 2011 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу. 15 березня 2012 року [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до Восьмої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття належного їй за законом спадкового майна, що залишилось після смерті чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі заяви спадкоємця заведена спадкова справа № 63/2012, яка в копії залучена до матеріалів справи. (а.с.85-141 том. 1) 30 листопада 2012 року [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до Восьмої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] , яке складається з Ѕ частини квартири [ADDRESS] , та повідомила про наявність іншого спадкоємця - недієздатного сина померлого - [PERSON] , який перебуває є в Ново-Білицькому психоневрологічному інтернаті для чоловіків, за адресою: [ADDRESS] листопада 2012 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за № 2-1144, у спадковій справі № 63/2012 щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] , його спадкоємцями є його дружина - [PERSON] , [INFO] , - Ѕ частка; його син [PERSON] , [INFO] , - Ѕ частка. Спадщина, на яку в указаній частині видано це свідоцтво, складається з Ѕ частини квартири за [ADDRESS] , що належала померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житло. Свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частину квартири видано на ім`я [PERSON] (том. 1 а.с. 26). 4 вересня 2017 року [PERSON] звернулась до Восьмої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття належної їй за законом спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . (а.с.132 том. 1) 19 жовтня 2017 року (вих.№ П-3998) Головне територіальне управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України, у відповідь на заяву [PERSON] , повідомило, що оскільки спадкова справа № 63/2012 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] не містить документів на підтвердження права [PERSON] на закликання до спадкоємства, у зв`язку з чим надати [PERSON] інформацію щодо стану спадкової справи не вбачається за можливе. (том 1 а.с. 65-66) Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачою їм свідоцтва про право на спадщину. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), постанова Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 414/811/17 9провадження № 61-15499 св18) Стосовно заявлених вимог за первісним позовом щодо встановлення факту батьківства [PERSON] , померлого [INFO] , по відношенню до [PERSON] , суд приходить до наступних висновків. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до частин 1, 3 статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Статтею 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. У частині 2 статті 55 КпШС України зазначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім`я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою. Як роз`яснено у пункті 3 постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] народилась [INFO] , даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , видане 09.12.1997 року Відділом реєстрації актів громадського стану Подільського району м. Києва, відомості про батька дитини в свідоцтві про народження записані зі слів матері, [PERSON] , на підставі частини 2 статті 55 КпШС України. (том 1 а.с. 20) Крім того, відповідно до змісту письмової заяви [PERSON] , засвідченої державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Іавненко Р.С., зареєстрованої в реєстрі № 2-307 від 17.01.2003 року, повідоляється, що [PERSON] немає житла, прописки та роботи та не може забезпечити необхідні умови життя своїй неповнолітній дитині [PERSON] , [INFO] , просила орган опіки дозволити опікунство над її неповнолітньою дитиною громадянину [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] . (том 1 а.с. 22-23) Відповідно до Витягу з розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 28.02.2003 року № 175 про призначення опіки, піклування над неповнолітніми дітьми, розглянувши заяви громадян та надані документи, враховуючи пропозиції ради органу опіки та піклування від 05.02.2003 року протокол №2, було призначено опікуном [PERSON] , над неповнолітньою [PERSON] , [INFO] , яка мешкає разом з опікуном, у зв`язку з тим, що мати-одиначка, [PERSON] , немає житла, утриманням дитини не займається та дала письмову згоду. (том 1 а.с. 19) 26 вересня 2007 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про позбавлення [PERSON] , [INFO] , уродженку м. Києва, місце проживання не встановлено, батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 903 складений відділом РАЦС Подільського району м. Києва від 09.12.1997 року. (том 1 а.с. 18) У пункті 13 постанови Пленуму «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12 червня 1998 року №16, Верховний Суд України, роз`яснив, що заяви про встановлення батьківства можуть бути прийняті до судового розгляду, якщо в органах РАГС проведено реєстрацію народження дитини. Питання про походження дитини від осіб, які не перебувають між собою в шлюбі й не подали в органи РАГС спільної заяви про їх реєстрацію як батьків, може вирішуватися судом за заявою про встановлення батьківства (факту батьківства, факту визнання батьківства), поданою одним із батьків або опікуном (піклувальником), іншою особою, на утриманні якої перебуває дитина, а також самою дитиною після досягнення повноліття. При зверненні із заявою особи, на утриманні якої перебуває дитина і яка не є опікуном (піклувальником) останньої для захисту інтересів дитини, до участі у справі залучається орган опіки та піклування. Згідно ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18), від 06 квітня 2020 року № 523/13485/18 (провадження 61-23349св19). Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України) В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що являється хрещеною позивача [PERSON] , підтвердила, що знала матір позивача [PERSON] , яка за два роки до народження дитини почала проживати разом [PERSON] , однак після народження дитини змінили свою поведінки та відношення до дитини, почала зловживати спиртними напоями, в подальшому відмовилась від дитини, передала її під опіку [PERSON] , який самостійно займався виховання дитини, забезпечував всім необхідним, сумнівів щодо свого батьківства відносно цієї дитини у [PERSON] не було, про це знали всі сусіди та інші знайомі. Свідок [PERSON] показав, що з 1999 року проживає в під`їзді будинку, де проживав нині покійний [PERSON] , часто з ним зустрічався на вулиці, свідку відомо, що з моменту народження [PERSON] проживала в квартирі [PERSON] , він постійно був поряд з нею, приймав активну участь у її вихованні, завжди супроводжував до школи та проводив з нею вільний від навчання час, тому не виникало сумнівів, що [PERSON] піклувався та виховував [PERSON] як батько. Однак, суд критично ставиться до наданих свідками показів, оскільки обставини, які повідомили свідки та межі їх освідчення щодо особистого життя [PERSON] , його спільного проживання з матір`ю позивача, ведення ними домашнього господарства, можуть слугувати підтвердженням лише тих обставин, що [PERSON] був гарним опікуном [PERSON] , сумлінно виконував покладені на нього обов`язки, що в розрізі даного спору не є достатнім для встановлення батьківства (факту батьківства) . За нормою частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Європейський суд з прав людини в рішенні в справі «Калачова проти Російської Федерації» від 07 травня 2009 року зауважив, що на сьогоднішній день ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту оспорювання батьківства. Однак, в зв`язку з тим, що на момент звернення [PERSON] з відповідним позовом [PERSON] вже помер, провести експертизу для встановлення батьківства не вбачається за можливе. Обґрунтовуючи свій позов про встановлення факту батьківства позивач послалася на письмові докази, а саме: письмову заяву матері позивача в якій вона просить дозволити передати свою доньку [PERSON] під опіку [PERSON] , при цьому вона не вказує, що останній являється біологічним батьком [PERSON] ; рішення суду про позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до доньки [PERSON] , свідоцтво про народження та витяг з обліково-статистичної картки дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації відомості про батька дитини [PERSON] , [INFO] , в актовому записі про народження внесено відповідно до ч. 2 ст.55 Кодексу про шлюб та сім`ї України, також позивач посилається на свідчення свідків, фотографії. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини») Аналізуючи зазначені норми матеріального та процесуального права, роз`яснення Верховного Суду України, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, у тому числі, вище приведені докази,

Outcome: dismissed