Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

[PERSON] , звертаючись з позовом до [PERSON] відповідно до заявлених вимог просила суд: «визнати транспортний засіб «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя та виділити [PERSON] , Ѕ частку вартості майна в грошовому еквіваленті, стягнувши її з [PERSON] в розмірі 147 533,69 гривень. Стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 25 000,00 гривень» Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року (головуючий суддя Астахова О.О.) відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації вартості транспортного засобу, та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 14 червня 2018 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив частково задовольнити позовні вимоги, а саме «визнати транспортний засіб «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] спільною сумісною власністю. Стягнути з відповідача на користь позивача в порядку поділу майна подружжя компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , в розмірі 50 000,00 грн.» 06 серпня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою накладено арешт на автомобіль марки «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який зареєстрований на ім`я [PERSON] . 06 лютого 2019 року позивач подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, змістом поданої до суду заяви позивач просить суд: «визнати договір купівлі-продажу № 8045/2018/936898 транспортного засобу від 12 травня 2018 року укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Визнати транспортний засіб «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] спільною власністю подружжя та виділити позивачу Ѕ частку вартості цього майна в грошовому еквіваленті, стягнувши її з відповідача в розмірі 127 803,68 грн. Витребувати транспортний засіб «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , в останнього набувача, [PERSON] та повернути у власність позивача. Визнати сплачені за Договором купівлі-продажу квартири від 24 липня 2013 року та додатку до Договору про внесення змін до Договору купівлі-продажу від 09 червня 2017 року кошти в сумі 215 923,38 грн. об`єктом спільної сумісної власності та стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] компенсацію Ѕ частини від зазначеної суми в розмірі 107 961,69 грн.» 18 лютого 2019 року представник відповідача [PERSON] подала заперечення проти заяви про збільшення позовних вимог з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову. 30 травня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою прийнято заяву про збільшення позовних вимог [PERSON] у цивільній справі №755/5847/18. Залучено до участі у цивільній справі № 755/5847/18-ц в якості співвідповідача - [PERSON] . 29 липня 2019 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просила відмовити у задоволені позову в повному обсязі. 11 листопада 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу та провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів, витребування майна - зупинено до закінчення проведення експертизи. 14 квітня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою поновлено провадження у цивільній справі та призначено справу до підготовчого засідання. 20 травня 2020 року на підставі розпорядження керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва, відповідно до пункту 19 розділу VІІІ Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 7.54 розділу VІІ Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл вказаної справи. 22 травня 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів, передано в провадження судді Савлук Т.В. 22 травня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів, до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. 26 червня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою закінчено підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 26 червня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою заяву представника позивача - адвоката Патрик Г.Г. про залишення без розгляду частини позовних вимог, - задоволено. Залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] , які пред`явлено до відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а саме: - визнати сплачені за Договором купівлі-продажу квартири від 24 липня 2013 року та Додатку до Договору про внесення змін до Договору купівлі-продажу від 09 червня 2017 року кошти в сумі 215923 грн.38 коп. об`єктом спільної сумісної власності та стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] компенсацію Ѕ частини від зазначеної суми в розмірі 107 961,69 грн.; - визнати договір купівлі-продажу 8045/2018/936898 транспортного засобу від 12 травня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійним; - витребувати із чужого незаконного володіння транспортний засіб Фольксваген Поло 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] , у відповідача по справі [PERSON] . Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Позивач та представник позивача - адвокат Патрик Г.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у заяві про уточнення позовних вимог, додатково пояснила, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 28 вересня 2013 року. У період шлюбу придбано автомобіль «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , право власності на який відповідач зареєстрував 23 жовтня 2013 року. Вказаний автомобіль було придбано у жовтня 2013 року через Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна», де був укладений кредитний договір. Автомобіль був придбаний на спільні кошти, що на сьогоднішній день відповідач відмовляється сплачувати половину вартості цього майна, позивач просить задовольнити позов та розподілити спільно набуте майно колишнім подружжям. Представник відповідача- адвокат Кубрак Ж.Б. в судовому засіданні позов визнали частково, пояснили, що відповідач визнає той факт, що спірний транспортний засіб «Volkswagen Polo», придбаний за спільні кошти подружжя та підлягають поділу, однак заперечує щодо суми грошової компенсації вартості Ѕ частини автомобіля в розмірі 147 533,69 грн., оскільки даний транспортний засіб був проданий відповідачем 12 травня 2018 року за ціною 100,00 грн. про що в Територіальному сервісному центрі МВС 8045 РСЦ МВС в м. Києві був укладений Договір купівлі-продажу транспортного засобу 8045/2018/936898. Така ціна продажу транспортного засобу була обумовлена тим, що автомобіль перебував в активній експлуатації п`ять років, з них понад рік перебував в оренді юридичної особи, мав деякі пошкодження. Ціна 100 000,00 грн. за транспортний засіб «Volkswagen Polo» стала реальною ціною, за якою можливо було вчинити його продаж Таким чином, вислухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі, та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що з 28 вересня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. 03 травня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України) Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки Міністерства Внутрішніх справ України Головного сервісного центру, повідомлено, що станом на 04 квітня 2018 року згідно з інформації з бази даних Єдиного державного реєстру МВС за [PERSON] , [INFO] , зареєстровано транспортний засіб «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] , з 23 жовтня 2013 року. 12 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу 8045/2018/936898 транспортного засобу. «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] . Відповідно до п. 3.1 Договору, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 100 000,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України). Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як убачається з матеріалів справи, позивач просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах, шляхом визнання за сторонами спору права приватної власності по Ѕ частині кожному в об`єкті рухомого майна - транспортного засобу «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] . При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77,78 ЦПК України ) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. За положеннями пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбання (набуття) майна. Зазначені висновки відповідають правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі за №6-2641цс15. Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Зі змісту наведених норм сімейного закону вбачається, що поділу в натурі підлягає лише майно, яке є в наявності на момент такого поділу. Посилаючись на те, що транспортний засіб придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, а, відтак, є спільним майном подружжя, позивач просила суд вирішити питання вартості грошового еквівалента визначеного транспортного засобу. Вирішуючи даний спір, судом встановлено відсутність між сторонами будь-яких угод щодо добровільного поділу майна, набутого ними за час перебування у шлюбі. Висуваючи заперечення проти позову, які викладено у відзиві на позов та письмових поясненнях на позов, відповідач, змінюючи свою позицію щодо предмету позову, не заперечує сам факт придбання спірного транспортного засобу під час перебування у шлюбі. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідно до ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; - річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Як роз`яснено у пунктах 22, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна в подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З метою визначення дійсної ринкової вартості спірного транспортного засобу? за клопотанням позивача, на підставі ухвали суду від 11 листопада 2019 року призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На виконання ухвали суду, надано Висновок експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 16березня 2020 року за №34274/19-54, складений судовим експертом А.А. Волошин, яким визначити ринкову вартість досліджуваного транспортного засобу не видається за можливе, однак середня ринкова вартість транспортного засобу марки «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] станом на вересень 2017 року складає: 263587,30 грн. з урахуванням ПДВ З урахуванням висновку експерта, загальна вартість транспортного засобу, що є предметом поділу складає 263 587,30 гривень, отже на долю кожного з подружжя припадає грошова компенсація в розмірі 131 793,65 гривні. Враховуючи обраний позивачем спосіб поділу спільного сумісного майна подружжя шляхом виділення кожного із подружжя транспортного засобу в натурі, суд, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, виходить з рівності часток подружжя, вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь позивача грошової компенсації в розмірі 131 793,65 гривень, яка складає різницю між загальною вартістю майна, автомобіля «Volkswagen Polo» 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , середня ринкова вартість якого складає 263 587,30 гривні, такий варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації вартості транспортного засобу, підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1317,93 гривень та витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз в розмірі 3140,00 гривень, а всього на загальну суму 4457,93 гривень, що підтверджується долученими до справи оригіналами платіжних документів про сплату позивачем понесених витрат. Враховуючи наведене та

Outcome: approved