Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

[PERSON], інтереси якої представляє її законний представник [PERSON], звернулася в листопаді 2015 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та забовязання надати ключі від даної квартири. У позовній заяві зазначено, що позивач є співвласником квартири (1/4 частки) після смерті матері, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.10.2015 року, решта частки квартири належить її сестрі [PERSON]. Однак, не зважаючи на те, що позивач є співвласником квартири, відповідач не впускає її до даної квартири, ключі не дає. Ухвалою суду від 18.01.2016 року до участі у справі залучено орган опіки та піклування м.Івано-Франківська, в інтересах неповнолітньої особи. Позивач та її законний представник в судових засіданнях просили позов задовольнити. Відповідач та її представник позов не визнали, просили в задоволенні його відмовити. Представник органу опіки та піклування м.Івано-Франківська в інтересах дитини, підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 22.09.1985 р., [PERSON] та [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] (а.с.35). [PERSON] померла 25.01.2015р. Після її смерті відкрилася спадщина на ? частку квартири [ADDRESS], та згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.10.2015 року (а.с.3), ? частки даної квартири успадкувала позивач [PERSON], [INFO] (молодша дочка померлої - а.с.4) та ? частки (а всього у власності наявна уже ? частки квартири) успадкувала відповідач [PERSON] (старша дочка померлої). Ще до смерті спадкодавця, в квартирі [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] та позивач [PERSON] (а.с.6), відповідач як співвласник квартири в ній не зареєстрована, і як встановлено судом зареєстрована і проживає за іншою адресою. З часу набуття права власності на частку житла, як пояснила позивач, маючи 15 років (в січні 2016 р. 16 років) вона бажала проживати уже не з батьком за іншою адресою (Горбачевського, 1/23 м.Івано-Франківськ), а у квартирі [ADDRESS], так як в цій квартирі ніхто не проживає, вона є співвласником квартири, та ця квартира є ближчою до навчального закладу. Але, відповідач, сказала їй після смерті матері забрати всі речі, що вона і зробила, не впускає її до квартири, повідомляючи про те, що може тільки коли їй зручно разово відкрити квартиру для того, щоб при потребі щось взяти. Померла мама була розлучена з своїм чоловіком батьком сторін з квітня 2014 року, відносини в колишнього подружжя були конфліктними (а.с.39). Відповідач натомість заперечуючи вимоги, зазначила суду те, що сестра є неповнолітньою, тому їй слід проживати саме з батьком, окрім того, позивач є дитиною інвалідом з дитинства (по зору), тому вона не може сама проживати, при проживанні будуть витрати за комунальні послуги які треба буде платити, не заперечила і того, що дійсно вона готова разово відкрити квартиру для перевірки стану належної частки позивачу, але не проживання. Хоча суперечливо заперечувала що вона чинить сестрі такі перешкоди. Щодо цього суд зазначає, що як слідує з матеріалів справи, у вересні 2014 року позивач дійсно пішла проживати до батька [PERSON] (а.с 40), але судом встановлено дійсний наявний намір позивача проживати у спірній квартирі. Позивач є візуально особою, що взмозі самостійно проживати самостійно та не потребує догляду кимось. Окрім того, за вимогами ст..29 ЦК фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Тому доводи відповідача, що сестра неповнолітня, а тому повинна проживати тільки з батьком, є необґрунтованими. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Оскільки економічною основою кожного суспільства є власність у різних її формах, то одним із найголовніших об'єктів державного захисту виступає саме право власності. При цьому законодавство, зокрема Конституція, Цивільний кодекс надають усім власникам рівні умови для захисту права власності. У ст. 386 ЦК закріплено основні правові засади захисту права власності в Україні, які базуються на принципі рівності захисту права власності всіх його суб'єктів (фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад). До основних речово-правових засобів захисту належать в т.ч. негаторний позов усунення перешкод у здійсненні власником права власності. Стаття 383 ЦК визначає основні права власників житлового будинку або квартири. Одним з найважливіших їхніх прав є можливість власника використовувати квартиру або будинок для власного проживання або проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За вимогами ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Суд приходить до висновку, що власник житла - позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, в т.ч. шляхом передання ключів від квартири, так як відповідач замки поміняла. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 15, 29, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved