Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

[PERSON], як представник [PERSON] у вересні 2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповітів недійсними, вказавши, що 09.10.2015 року у місті Черкаси померла бабуся позивача [PERSON], яка наскільки було відомо позивачу, заповідала [PERSON] все своє майно, а саме будинок №33 по провулку Радгоспному у м. Черкаси. Однак звернувшись до нотаріуса для оформлення спадщини [PERSON] довідався, що [PERSON] 27.12.2012 року склала заповіт, яким все своє майно заповідала йому та [PERSON], а 03.02.2014 року склала новий заповіт, яким все своє майно заповіла вже тільки [PERSON]. Обидва заповіти були посвідчені приватним нотаріусом [PERSON] за підписами іншої особи у присутності свідків. При цьому якщо при складанні першого заповіту свідками були сусіди [PERSON], то останній заповіт було посвідчено у присутності мешканців с. Червона слобода Черкаської області, яких на думку позивача, [PERSON] не знала. Заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] подали [PERSON], [PERSON] та племінник спадкодавця - [PERSON]. Позивач вважав заповіти недійсними у звязку із тим, що на час складання заповіту у 2012 році [PERSON] виповнилося 95 років, а на час складання заповіту у 2014 році 97 років. В останні роки життя у [PERSON] розвинувся віковий склероз, почастішали випадки не сприйняття дійсних подій. Відповідач не намагалась поліпшити психічний стан [PERSON], а навпаки лише погіршувала, оскільки зі слів сусідів, постійно розпивала спиртні напої, не годувала бабусю. [PERSON] не є родичем [PERSON], а випадково дізналася про самотню жінку похилого віку від своєї матері, яка є працівником організації «Червоний хрест», своїми діями шкодила бабусі, а тому, на думку позивача, не достойна приймати спадщину після смерті [PERSON]. Позивач тривалий час мешкає у Росії, і тому не міг часто провідувати бабусю, однак посильно допомагав їй, цікавився станом її справ та здоровя. За таких обставин з підстав передбачених ч. 1 ст. 225 та ч.2 ст. 1257 Цивільного кодексу України позивач просив визнати недійсними заповіти [PERSON] від 27.12.2012 року та від 03.02.2014 року посвідчені приватним нотаріусом [PERSON]. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтвердив обставини викладені у позові, наполягав на задоволенні позовних вимог. Вважав, що [PERSON] при складанні заповітів від 27.12.2012 року та від 03.02.2014 року внаслідок свого віку та наявних захворювань не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними, а тому ці заповіти повинні бути визнані недійсними. Третя особа [PERSON] у судове засідання 08.08.2017 року не зявився. У судових засіданнях за його участі підтримав позовні вимоги [PERSON], вважаючи їх законними та обґрунтованими. Пояснив, що є племінником [PERSON], оскільки вона є дружиною брата його матері. Після 2012 року він навідував [PERSON] декілька разів на рік. Йому було відомо, що [PERSON] доглядає [PERSON], однак він вважає, що догляд був поганий. [PERSON] приїздив до [PERSON] десь у 2010 році, але зі слів тітки, телефонував їй. Приблизно з 2012 року у [PERSON] погіршився слух та память. Після того, як помер чоловік [PERSON] [PERSON] і вона переоформила будинок на себе, він чув як вона казала, що після своєї смерті бажає все майно залишити [PERSON]. Тому він здивувався, коли довідався, що [PERSON] заповіла все майно [PERSON]. Про смерть [PERSON] йому повідомила [PERSON]. Він також «на всяк випадок» подав заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Чи страждала [PERSON] психічними захворюваннями йому не відомо. Вона скаржилася на біль в серці та складнощі у пересуванні. Представники третьої особи Другої черкаської державної нотаріальної контори в судове засідання подали заяву про розгляд справи без їх участі. Справу розглянуто за відсутності відповідача [PERSON] повідомленої про час та місце судового засідання належним чином шляхом направлення повісток про виклик за адресою зареєстрованого місця проживання, стосовно якої суд не має відомостей про причину неявки, та відповідно до ст. 224 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вислухавши пояснення представника позивача та пояснення третьої особи [PERSON], дослідивши письмові докази та висновок експертів, допитавши свідків та заслухавши усне пояснення експерта, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] померла 09.10.2015 року у місті Черкаси, що підтверджено Свідоцтвом про смерть серії І-СР №272162 (а.с. 6). На момент смерті [PERSON] постійно проживала за адресою [INFO]. За відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Черкаській області (а.с. 17) [PERSON] з 29.08.2012 року також була зареєстрована за адресою [INFO]. За повідомленням Другої черкаської державної нотаріальної контори від 26.10.2016 року (а.с. 61-64), - після смерті [PERSON] відкрито спадкову справу, заяви про прийняття спадщини подали [PERSON] 15.12.2015 року, [PERSON] 06.04.2016 року та [PERSON] 02.03.2016 року. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися. [PERSON] є онуком [PERSON], оскільки його матірю є [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], матірю якої в свою чергу є [PERSON], що підтверджено свідоцтвами про народження [PERSON], записом акту про народження [PERSON] та свідоцтвом про шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6, 7, 66-67). [PERSON] померла 19.08.2005 року (а.с. 11), а отже [PERSON] у випадку визнання недійсними заповітів від 27.12.2012 року та від 03.02.2014 року відповідно до ст. 1261, 1266 ЦК України міг бути спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON]. 27.12.2012 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено заповіт [PERSON] 17.09.1917 року, яким остання на випадок своєї смерті все своє майно заповіла [PERSON] та [PERSON] (а.с. 58). 03.02.2014 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено заповіт [PERSON] 17.09.1917 року, яким остання на випадок своєї смерті все своє майно заповіла [PERSON] 09.02.1951 року (а.с. 57). Обидва вказані заповіти у звязку із хворобою [PERSON] за її дорученням та у її присутності, у присутності нотаріуса та двох свідків підписані іншою особою, - заповіт від 27.12.2012 року [PERSON], а заповіт від 03.02.2014 року [PERSON]. Така форма і спосіб посвідчення заповітів від 27.12.2012 року і від 03.02.2014 року не суперечать вимогам закону. Так, відповідно до ч.2 ст. 1247 ЦК України, - якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до\~частини четвертої статті 207\~цього Кодексу. При цьому ч.4 ст. 207 ЦК України передбачено, що якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Згідно абз. 3 ч.2 ст. 1248 ЦК України, - якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253\~цього Кодексу). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що третя особа [PERSON] це її чоловік. Вона із чоловіком навідувала [PERSON] останній раз приблизно за півроку до смерті. Під час їх візитів у будинку також була і [PERSON]. Останнім часом [PERSON] їх не впізнавала, запитувала хто вони. Які саме захворювання були у [PERSON] їй не відомо, однак вона вважає, що та не усвідомлювала свої дії. Мотиви заповітів [PERSON] їй не відомі, як і взаємовідносини із [PERSON]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що на початку 90-х років від своєї мами довідався, що є люди яким потрібен догляд і які взамін на це бажають передати частину житла. Так він познайомився із [PERSON] та її чоловіком [PERSON]. За домовленістю у 1993 році вони оформили передачу земельної ділянки площею біля 0,16 га із сараєм за адресою м. Черкаси пров. Радгоспний, 33/1. Він збудував будинок на вказаній ділянці та проживав там зі своєю сімєю до 2005 року. Потоваришували із [PERSON] та її чоловіком, доглядали за ними. Під час спілкування [PERSON] та її чоловік висловлювали намір заповісти своє майно онуку [PERSON]. Приблизно у 2005-2007 році [PERSON] надіслав [PERSON] 700 доларів США в якості допомоги. Після того, як чоловік [PERSON] помер, вона почала пускати в будинок квартирантів. З 2005 року він став працювати у м. Києві та до Черкас приїздив лише на вихідні. Потім зявилася [PERSON], яка стала проживати із [PERSON] та доглядати її, а він із сімєю переїхав до м. Києва. [PERSON] казала, що бажає після смерті залишити частину майна і [PERSON], однак онук Саша з її слів все одно був основним спадкоємцем. Із 2012 року стан здоровя [PERSON] погіршився, зокрема память, вона скаржилася на те, що погано бачить, чує та в неї болять пальці. Також [PERSON] скаржилася на [PERSON] хотіла її вигнати, але потім замикалася в собі і нічого не казала. В останній рік [PERSON] схудла та він привозив їй продукти харчування. Після смерті [PERSON] зясувалося, що є заповіт, яким вона все своє майно заповіла [PERSON]. Він здивувався, що [PERSON] нічого не заповіла [PERSON], та вважає, що добровільно скласти такий заповіт вона не могла. Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (далі Постанова ПВСУ №7 від 30.05.2008 року), - заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки оспорювані у даній справі правочини (заповіти) були вчинені у грудні 2012 року та лютому 2014 року то вони повинні відповідати вимогам законодавства України, які діяли на час їх складання. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частина перша статті 1235 ЦК України, передбачає що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, - правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. \~За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.2 ст. 1257 ЦК). Системний аналіз норм\~ЦК України свідчить, що підстави недійсності правочину, визначені у ч.1 ст. 225 та ч.2 ст. 1257 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до п.18 Постанови ПВСУ №7 від 30.05.2008 року, - для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Судом у розглядуваній справі за клопотання представника позивача було призначено посмертну судову психіатричну експертизу. Згідно з Висновком №129 від 27.03.2017 року посмертної судової психіатричної експертизи проведеної комісією експертів КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня» (а.с. 116-118), - [PERSON], яка померла 09.10.2015 року, на момент складання заповітів 27.12.2012 року та 03.02.2014 року виявляла ознаки органічного психічного розладу, набутого внаслідок атеросклеротичного ураження судин головного мозку з формуванням хронічної дисциркуляторної, атеросклеротичної енцефалопатії з вестибуло-атактичною та церебрастенічною симптоматикою з домінуючими когнітивними (переважно мнестичними розладами), проте фрагментарність опису вказаних психічних розладів, відсутність даних про рівень впливу порушень на функціональну спроможність підекспертної, відсутність чіткої хронологічної привязки вказаних розладів до юридично значимих моментів часу не дають змогу комісії обєктивно та обґрунтовано дати відповідь на питання у якій мірі впливали виявлені порушення на здатність підекспертної [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на моменти складання заповітів 27.12.2012 року та 03.02.2014 року. Судово-психіатричний експерт [PERSON], що входив до складу комісії експертів якою складено висновок №129 від 27.03.2017 року, у судовому засіданні надав усні пояснення свого висновку. При цьому експерт пояснив, що вказані у резолютивній частині висновку захворювання [PERSON] характеризуються динамічним розвитком, тобто у певний проміжок часу в залежності від багатьох факторів (у тому числі погодних умов, тиску, тощо) стан [PERSON] міг або покращуватися або погіршуватися. В той же час надані експертам матеріали не давали підстав для висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] усвідомлювати свої дії та керувати ними саме під час складання заповітів 27.12.2012 року та 03.02.2014 року. З медичної точки зору наявні у [PERSON] захворювання судинного генезу могли впливати на її здатність особисто підписувати документи, в той же час у [PERSON] було наявне і захворювання очей (катаракта), яке в свою чергу само по собі могло перешкоджати їй особисто як читати так і підписувати документи. Клопотань про призначення у справі додаткової чи повторної посмертної судової психіатричної експертизи ні позивач ні його представник не подавали. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12, - підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року у по справі №6-131цс14. Згідно ст. 360-7 ЦПК України, - висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд у розглядуваній справі не вбачає підстав для відступу від правових позиції Верховного Суду України в справах №6-9цс12 та №6-131цс14. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже саме позивач [PERSON] та його представник, звертаючись до суду із позовом про визнання заповітів недійсним з підстав передбачених ч.1 ст. 225 та ч.2 ст. 1257 ЦК України мали б надати суду докази та довести, що [PERSON] на момент складання заповітів 27.12.2012 року та 03.02.2014 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Однак позивач та його представник таких доказів не надали. Показання допитаних у судовому засіданні за ініціативою представника позивача свідків є фрагментарними та малоінформативними щодо предмета доказування, не стосуються обставин складання [PERSON] заповітів 27.12.2012 року і 03.02.2014 року та не даються підстав для задоволення позовних вимог із заявлених підстав. В той же час суд, відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, ще під час попереднього судового засідання у справі, звертав увагу представника позивача на те, що крім заявлених ним свідків, наявна ціла група осіб, яким відомі обставини, що безпосередньо стосуються справи, а саме обставини складання [PERSON] заповітів 27.12.2012 року та 03.02.2014 року, зокрема серед таких осіб - нотаріус [PERSON], яка посвідчувала ці заповіти, особи які підписували ці заповіти за доручення [PERSON] [PERSON] та [PERSON], а також особи залучені в якості свідків при посвідченні заповітів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Таким чином фактично представнику позивача, а отже і позивачу було відомо про наявність групи осіб - потенційних свідків, які володіють важливою інформацією щодо предмета доказування. Однак ні позивач ні його представник не виявили бажання заявити клопотання про допит вказаних осіб в суді, обмежившись лише зауваженнями про те, що нотаріус не є спеціалістом в галузі психіатрії, а більшість свідків присутніх при складанні оспорюваних заповітів є мешканцями с. Червона Слобода Черкаського району, які невідомо як і чому опинилися у нотаріуса. Оскільки цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, а докази у справі подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ст. 10-11, 60 ЦПК), - суд не вправі за своєю ініціативою викликати свідків та збирати докази. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не доведена абсолютна неспроможність [PERSON] в момент складання заповітів від 27.12.2012 року та від 03.02.2014 року розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, а тому відсутні правові підстави передбачені ч.1 ст. 225 та ч. 2 ст. 1257 ЦК України для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання вказаних заповітів недійсними. Похилий вік [PERSON] [INFO], в якому вона складала заповіти у 2012 та 2014 роках не є підставою для визнання цих заповітів недійсними. Відомості про визнання [PERSON] недієздатною у суда відсутні. Сам по собі факт складання [PERSON] заповітів імя на [PERSON] у 2012 та 2014 роках не є дивним або неадекватним, оскільки представник позивача, третя особа [PERSON] і допитані судом свідки не заперечували, що [PERSON] тривалий час проживала із [PERSON] та доглядала за нею. Крім того із серпня 2012 року [PERSON] була зареєстрована разом із [PERSON] за однією адресою. В той же час [PERSON] - онук спадкодавця, є громадянином [PERSON] Федерації де постійно і проживає, а його спілкування із [PERSON] та участь в житті бабусі в останні роки її життя було мінімальним. Що ж до допомоги [PERSON] спадкодавцю, то виходячи із показань свідків така допомога мала місце приблизно у 2005-2007 роках, тобто за 8-10 років до смерті [PERSON] коли позивач, зі слів свідка [PERSON], надіслав [PERSON] 700 доларів США. Сам лише факт незгоди родичів [PERSON], із її волевиявленням викладеним у заповітах від 27.12.2012 та від 03.02.2014 не є підставою для визнання заповітів недійсними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed