Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] (надалі також позивач) звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» (надалі також відповідач) про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. У позові позивач покликався на те, що він працював у відповідача на посаді ученого секретаря з 2010 року, а на підприємстві з 2003 року. 02 листопада 2015 року наказом виконуючого обовязки директора ДП «НТЦ КПРВ» [PERSON] №93-ОС його було звільнено з займаної посади на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки відповідач не дотримався строку попередження про введення змін до штатного розпису та про його звільнення, окрім того в попередженні від 15.10.2015 року про звільнення його з займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України зазначено дату його звільнення з 13.11.2015 року. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали, зазначаючи, що [PERSON] з 2003 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, з 2010 року на посаді ученого секретаря, а потім без дотримання всіх гарантій звільнено з роботи у порушення вимог КЗпП України. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що керівництвом було прийнято рішення про скорочення чисельності штату працівників та видано наказ №70 від 13.08.2015р. «Про введення змін до штатного розпису», яким працівникам підприємства повідомлено про скорочення штату працівників на 2 одиниці, та виключення зі штатного розпису посади: заступника директора та ученого секретаря з 15.10.2016р. З даним наказом позивача було ознайомлено 14.08.2015 року, однак останній відмовився від підпису про ознайомлення з наказом, що підтверджується підписами працівників підприємства на зворотньому листі наказу. Також, [PERSON] були запропоновані вакантні посади на підприємстві, від яких відмовився. Крім того письмове попередження від 14.08.2015 року про скорочення чисельності працівників та про майбутьнє звільнення позивач також відмовився підписувати. Зазначене підтверджується написом відповідних працівників на попередженні. При цьому зазначила, що АКТ про відмову від підпису не складався. 10.09.2015 року відповідач повторно намагався попередити позивача про майбутнє його звільнення з 15.10.2015 року, але останній знов відмовився від підпису, про що було зроблено відмітку працівниками підприємства на попередженні. 30.09.2015 року профспілковою організацією в надані згоди на звільнення [PERSON] було відмовлено. З метою усунення вказаних профспілкою недоліків, 12.10.2015 року наказом 94 внесено зміни до наказу №68 від 13.10.2015р. та наказу №69 від 13.10.2015р., відповідно до якого організаційно-функціональна структура ДП «НТЦ КПРВ» та штатний розпис вводиться в дію з 16.11.2015 року. Наказом №95 від 12.10.2015 року внесено зміни до наказу №70 від 13.08.2015 року, відповідно до якого із 16.11.2015 року виключаються із штатного розпису посади: заступника директора та ученого секретаря. 15 жовтня 2015 року [PERSON] було додатково письмово ознайомлено з наказом №70 від 13.08.2015 року та наказом №95 від 12.10.2015 року, та попередили його про звільнення з 13 листопада 2015 року. З даним попередженням він ознайомився та підписав про що свідчить його особистий підпис на попередженні від 15.10.2015 року та на зворотньому листі наказу №95. Згода на звільнення [PERSON] була надана профспілковим комітетом ДП «НТЦ КПРВ» 29 жовтня 2015 року. На підставі розпорядження керівника підприємства, а саме наказом в.о. ДП «НТЦ КПРВ» [PERSON] №93 від 02.11.2015 року [PERSON] було звільнено з посади ученого секретаря на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає, що процедура скорочення чисельності працівника була дотримана відповідачем та позивача було звільнено правомірно та з дотриманням положень чинного законодавства України. При цьому представники відповідача зазначає, що поновлення є неможливим, оскільки дана штатна посада скорочена. Заслухавши сторони, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходив з наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється\~\~ на\~\~ всі правовідносини, що виникають у державі. Копія трудової книжки позивача /а.с. 11/ свідчить про те, що [PERSON] з 06.11.2003 року перебував у трудових стосунках із ДП «НТЦ КПРВ» та наказом № 98лс від 20.09.2010 року був переведений на посаду ученого секретаря ДП «НТЦ КПРВ». В судовому засіданні встановлено, що Наказом Державного агентства України з управління зони відчуження №73-ОС від 10.08.2018 року виконання обовязків директора ДП «НТЦ КПРВ» покладено на головного інженера підприємства [PERSON]М./а.с.52/ 13 серпня 2015 року по підприємству видано наказ №68 «Про введення в дію з 15.10.2015 року організаційно-функціональну структуру ДП «НТЦ КПРВ» та наказ №69 «Про затвердження та введення в дію з 15.10.2015 року штатного розпису підприємства»./а.с.54,55,56/ 13 серпня 2015 року видано наказ №70 «Про введення змін до штатного розпису», яким працівникам підприємства повідомлено про скорочення штату працівників на 2 одиниці, та виключення зі штатного розпису посади: заступника директора та ученого секретаря./а.с.57/ 12 жовтня 2015 року наказом №94 внесено зміни до наказу №68 від 13.08.2015р. та наказу №69 від 13.08.2015 р., відповідно до якого організаційно-функціональна структура ДП «НТЦ КПРВ» та штатний розпис вводиться в дію з 16.11.2015 року./а.с.60/ Наказом №95 від 12.10.2015 року внесено зміни до наказу №70 від 13.08.2015р., відповідно до якого із 16.11.2015 року виключаються із штатного розпису посади: заступника директора та ученого секретаря./а.с.61/ Наказом в.о. ДП «НТЦ КПРВ» [PERSON] № 93-ОС від 02.11.2015 р. звільнено позивача з займаної посади ученого секретаря відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з скороченням штату працівників з виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку ст.44 КЗпП України./а.с.65/. У відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Пленум Верховного Суду України у п. 19 своєї Постанови № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. В усіх випадках звільнення за п. 1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Суд визнає, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників. Водночас, розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає дотримання певних гарантій для працівника, передбачених главою III-А цього кодексу. За загальним правилом встановленим ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Наведеною нормою чітко передбачена умова, що звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження і лише, якщо сам працівник виявить бажання звільнитись раніше, ніж закінчиться зазначений строк попередження про звільнення, власник повинен провести звільнення у строк, про який просить працівник. Працівники, яких попереджено про наступне вивільнення, і посади яких відсутні у новому штатному розписі, продовжують працювати ще не менше двох місяців і отримують заробітну плату на підставі положень чинного трудового договору, дію якого не припинено. Крім того, суд враховує й норми міжнародного права щодо обовязковості умов припинення трудових відносин. Зокрема у ст. 11 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 3933-ХІІ від 04.02.1994 р., зазначається, що працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк або має право на грошову компенсацію замість попередження, якщо він не вчинив серйозної провини, тобто такої провини, у звязку з якою було б недоцільно вимагати від роботодавця продовжувати з ним трудові відносини протягом строку попередження. Отже, як чинним законодавством, так і міжнародним, визначено, що обовязковими умовами звільнення є працівників з ініціативи роботодавця є не тільки наявність поважної причини, але й відповідне попередження про звільнення. Крім того, у відповідності зі ст. 14 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, коли роботодавець планує провести звільнення з причин економічного, технічного, структурного або аналогічного плану, він, відповідно до національних законодавства й практики, якомога раніше повідомляє про те компетентний орган, надаючи йому відповідну інформацію, зокрема письмовий виклад підстав звільнення, відомості про кількість і категорії працівників, яких воно може торкнутися, та строк, протягом якого його намічено здійснити. Національним законодавством, зокрема ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Дана норма має на меті забезпечити працівникові відповідні гарантії щодо пошуку роботи державною службою зайнятості за цей двохмісячний термін. Повертаючись до фактів у цій справі, суд визнає, що відповідач не дотримався обовязкових умов звільнення позивача, оскільки не здійснив належним чином попередження про майбутнє звільнення за два місяці, що також підтверджується поясненнями в судовому засіданні свідком [PERSON] яка викликалась до суду за клопотанням представника відповідача, тим паче що в попередженні про звільнення від 15.10.2015 року зазначена дата звільнення позивача з 13.11.2015 року, а звільнено 02.11.2015 року, а тому погодитись із тим, що звільнення було проведено законно суд не може, у звязку з чим позивач підлягає поновленню на роботі на підставі ст. 235 КЗпП України. Окрім того, суду не надано відповідачем доказів того, що позивачеві належним чином пропонувалась інша робота на підприємстві. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що інша робота позивачеві пропонувалась, вони зазначались в самих попередженнях про звільнення позивача від 14.08.2015р., 10.09.2015р., 15.10.2015 року. Разом з тим, за поданою відповідачем інформацією, за даний період часу, на роботу в ДП «НТЦ КПРВ» прийнято ряд працівників за різними посадами. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому для розрахунку суд приймає до уваги надану представником позивача довідку про нарахування заробітної плати, з якої проводились виплати до Пенсійного фонду (а.с.39), оскільки будь-яких інших відомостей про заробітну плату сторони не надали. Ураховуючи, що звільнення позивача відбулося у листопаді 2015 року, суд, застосовуючи зазначені норми права, дійшов висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за вересень і жовтень 2015 року. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, що становить (6085,75 + 5076,75) : (22 + 21) = 259,59 грн. Середній заробіток за весь час вимушеного прогулу складає: 259,59 грн. х 167 (кількість робочих днів з 03.11.2015р. по 04.07.2016р./по день розгляду справи в суді/ = 43\~351,53 грн. У відповідності до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Позивач у своїх вимогах, які зазначені у додаткових письсових поясненнях наданих суду його представником- адвокатом [PERSON] просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 42314,80 грн. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов повинен бути задоволений в межах заявлених вимог, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 42314,80 грн. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді в розмірі 551 грн. 20 коп. по вимогам майнового характеру, 551 грн. 20 коп. по вимогам немайнового характеру, а загалом 1102 грн. 40 коп. З огляду на положення ст. 367 ЦПК України суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги не визнання представником відповідача позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. На підставі викладеного та відповідно до ст. 43 Конституції України, п. 1 ст. 40 КЗпП України,

Outcome: approved