Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просять зобовязати відповідача директора Львівського комунального підприємства «Сигнівка» [PERSON] вчинити всі дії, необхідні для розпуску електроенергії та водопостачання в будинку по вул.Каховська, 33 у м.Львові та подальшого встановлення індивідуальних засобів обліку електроенергії та водопостачання. Свої вимоги мотивують тим, що вони мешкають в квартирах №65а, 80 та 73 по вул.Каховська, 33 у м.Львові, який знаходиться на балансі ЛКП «Сигнівка». На даний час в будинку є загальний засіб обліку електроенергії та водопостачання, а тому усі мешканці зобовязані сплачувати за уніфікованим тарифом, що не залежить від фактичної кількості спожитих ресурсів кожною квартирою, однак кількість і спосіб використання ресурсів є диференційованим. З огляду на зазначене, вважають, що їхні права порушені, що й стало причиною звернення до суду. В судовому засіданні позивачі позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, покликавшись на безпідставність такого. Просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що на балансі та обслуговуванні\~\~в\~\~ЛКП «Сигнівка» перебуває\~\~гуртожиток по вул.Каховська, 33\~\~у\~\~м.Львові, який є у власності територіальної громади. В цьому гуртожитку у житлових приміщеннях №65а, 80 проживає\~\~позивач [PERSON], а № 73 позивач [PERSON] При цьому позивач [PERSON] є співвласником жилих приміщень №65а, 80. У вказаних житлових приміщеннях позивачі користуються послугами електроенергії і водопостачання, які оплачують ЛКП «Сигнівка» згідно квитанцій (а.с. 17, 18, 24-26). Відносини\~\~ мешканців гуртожитку та його власника регулюються Законом України від 04.09.2008 року «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». У відповідності до ст.18 Закону органи місцевого самоврядування здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків (майнових комплексів) (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя), організовують їх належне обслуговування та ремонт, упорядкування, а також забезпечують утримання та облаштування прибудинкових територій; приймають рішення про проведення реконструкції, капітального ремонту, переобладнання гуртожитків; створюють постійні комісії із забезпечення реалізації житлових прав громадян. Відповідно до ст.12 цього Закону утримання гуртожитку як цілісного майнового комплексу та прибудинкових територій здійснюється відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно п.10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2009 р. № 5), за умови відсутності по квартирного (по кімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг, плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача, (орендаря); за водопостачання та водовідведення - за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку. Постачання електроенергії гуртожиткам (забезпечення електроенергією проживаючих у ньому осіб) здійснюється в порядку, передбаченому Правилами користування електричною енергією, затверджених постановою національної комісії з регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996 року, а не Правилами користування електричною енергією для населення (ПКЕЕН), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 р. №1357, відтак і укладення договорів про постачання електроенергії між власниками приміщень (квартир) у гуртожитку та електропостачальниками можливе лише після зміни статусу гуртожитку на житловий будинок. На час розгляду справи згідно договору про постачання електричної енергії від 14.05.2012 року, укладеного між ПАТ «Львівобленерго» та ЛКП «Сигнівка» в особі директора [PERSON], постачальник продає електричну енергію споживачу (ЛКП «Сигнівка») для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю зазначеною в додатку №9, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює платежі згідно з умовами цього договору. Крім цього, згідно положень ст.176 ЖК України, п.п. 22-24 примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208, обовязок щодо утримання, капітального ремонту приміщень, обладнання, комунікацій гуртожитку покладається на власника, в даному випадку територіальну громаду в особі Львівської міської ради. Як вбачається зі змісту позову та пояснень позивачів в судовому засіданні, в гуртожитку на даний час є загальні засоби обліку електропостачання та електроенергії, проте не зважаючи на їхні численні звернення директор ЛКП «Сигнівка» [PERSON] не вживає необхідних дій для розпуску електроенергії та водопостачання і подальшого встановлення індивідуальних засобів обліку, чим порушує їхні права. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з тим, позивачами не представлено суду жодних належних доказів на підтвердження того, що вони зверталися до ЛКП «Сигнівка», зокрема, до директора підприємства [PERSON], чи Львівської міської ради, як уповноваженого власника гуртожитку, щодо розпуску комунікацій і встановлення індивідуальних засобів обліку комунальних послуг, чи надавалися відповіді на відповідні звернення чи відмовляли їм по суті таких звернень. Більше того, [PERSON] і [PERSON] пред'являють позовні вимоги саме до директора ЛКП «Сигнівка» [PERSON] та просять зобовязати саме останню вчинити дії, однак [PERSON] є лише керівником комунального підприємства, що діє від його імені, а відтак неналежним відповідачем, оскільки не є учасником правовідносин щодо прийняття рішення, фінансування, розробки проекту, облаштування розпуску комунікацій і встановлення індивідуальних засобів лічильників електроенергії і води. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, такі не ґрунтуються на вимогах Закону, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed