Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області про визнання частково незаконним та скасування рішення. В обґрунтування позову зазначала, що вона є громадянкою Російської Федерації, на даний час проживає за адресою: [ADDRESS] . У 90-х роках вона виїхала працювати за трудовим договором в Ханти-Мансійський автономний округ РФ, що прирівняно до районів Крайньої Півночі РФ. До цього часу позивач була зареєстрована та проживала разом зі своїми батьками [PERSON] та матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру №568 на жиле приміщення, виданого на ім`я [PERSON] , згідно з рішенням виконкому Броварської міської ради Київської області №286 від 14.08.1968 р. Періодично вона приїздила у м. Бровари для подачі документів до виконавчого комітету Броварської міської ради на отримання, відповідно до ст.75 Житлового Кодексу Української PCP, охоронного свідоцтва (броня) для бронювання за нею вищевказаної квартири. 19.06.2019 р. позивачем було подано заяву до виконкому Броварської міської ради для видачі охоронного свідоцтва (броні) у зв`язку з укладеним трудовим договором від 01.11.2018 р. 02.07.2019 р. на її адресу було надіслано лист за підписом заступника міського голови м. Бровари Резніка О.В. з витягом із рішення виконавчого комітету Броварської міської ради №790 від 02.07.2019 р. «Про зміну договору найму жилого приміщення, про видачу охоронного свідоцтва», п.2 якого було відмовлено їй у видачі охоронного свідоцтва на [ADDRESS] , окрему, 1-кімнатну, жилою площею 27,0 кв.м., в [ADDRESS] , у зв`язку з нововиявленими обставинами (громадянство іншої країни). Вважає, п.2 вказаного рішення виконкому Броварської міської ради незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Посилаючись на викладене, просила суд визнати незаконним та скасувати пункт 2 рішення виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області №790 від 02.07.2019 р. «Про зміну договору найму жилого приміщення, про видачу охоронного свідоцтва», стягнути судові витрати. Заперечуючи проти позову виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області звернувся з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що на ім`я [PERSON] було видано ордер №568 на підставі рішення виконкому Броварської міської ради від 14 серпня 1968 року №286, на сім`ю в складі трьох чоловік на право займання 1 кімнати 27 кв.м., у квартирі [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] (чоловік) та [PERSON] (донька). Згідно з витягом з реєстру актів цивільного стану від 21.12.2010 р., долученого до первісного позову, 30.09.1981 р. [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище після шлюбу на [PERSON] . Квартира в установленому законом порядку не приватизована, а тому належить до державного житлового фонду (житлового фонду місцевої ради), а саме належить на праві комунальної власності Броварській міській раді, знаходиться в управлінні виконавчого комітету Броварської міської ради, відповідно до ст.ст. 5, 15 Житлового кодексу України та ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до перекладу паспорта громадянина Російської Федерації [NUMBER] , дата видачі 03.06.2006 р., [PERSON] , [INFO] , є громадянкою Російської Федерації, та зареєстрована по [ADDRESS] , з 23 травня 1995 року. Відповідно до копії паспорта громадянина Російської Федерації № [NUMBER] , виданий 13.09.2010 р., строк закінчення 13.09.2020 р., [PERSON] є громадянкою Російської Федерації. Згідно з довідкою від 19.06.2019 р. вих. №1-1/22793, яка видана на ім`я [PERSON] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] ніхто не зареєстрований. 20.06.2019 р. позивач звернулась до відповідача із заявою про бронювання за нею житла за вищевказаною адресою, згідно з укладеним трудовим договором від 01.11.2018 р., який укладений між нею та АТ «Тюменьенерго». Виходячи з того, що на момент укладання трудового договору від 01.11.2018 р., позивач була громадянкою Російської Федерації та з 1995 року мешкала та була зареєстрована в м. Нєфтєюганськ, Російської Федерації, остання, укладаючи договір 18.11.2018 р., фактично нікуди не переїжджала, адже на час укладання договору вже понад 23-х років постійно мешкала в цьому регіоні Російської Федерації. Пунктом 2 рішення виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області №790 від 02.07.2019 р. «Про зміну договору найму жилого приміщення, про видачу охоронного свідоцтва» було відмовлено у видачі охоронного свідоцтва на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] в зв`язку з нововиявленими обставинами (громадянство іншої країни). Протягом більше ніж шести місяців до дати звернення з позовом відповідач [PERSON] у спірній квартирі не мешкає, відповідно, жодних підстав для збереження за нею права користування житлом не має. Зазначений факт підтверджується актами про не проживання відповідача в зазначеній квартирі. З урахуванням даної обставини, [PERSON] є такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Посилаючись на викладене, просили суд визнати [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, у відзиві на зустрічний позов зазначав, що останнє охоронне свідоцтво (броня) № [NUMBER] було видане 21.05.2015 р. на підставі рішення виконкому від 29.05.2013 р. №251 за тих же самих обставин, тобто під час перебування [PERSON] за трудовим договором на Крайній Півночі Російської Федерації. На підтвердження факту постійної відсутності позивача за первісним позовом за спірною адресою відповідачем не надано належних доказів. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Шкардун М.В. позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення в повному обсязі. Судом встановлено, що відповідно до перекладу паспорта громадянина Російської Федерації [NUMBER] , дата видачі 03.06.2006 р., [PERSON] , [INFO] , є громадянкою Російської Федерації, та зареєстрована по [ADDRESS] , з 23 травня 1995 року (а.с.7). Відповідно до копії паспорта громадянина Російської Федерації № [NUMBER] , виданий 13.09.2010 р., строк закінчення 13.09.2020 р., [PERSON] є громадянкою Російської Федерації (а.с.6). Після реєстрації шлюбу з [PERSON] 30 вересня 1981 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00007273441 від 21 грудня 2010 року (а.с.9,10). На ім`я [PERSON] було видано ордер №568 на підставі рішення виконкому Броварської міської ради від 14 серпня 1968 року №286, на сім`ю в складі трьох чоловік на право займання 1 кімнати 27 кв.м., у квартирі [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] (чоловік) та [PERSON] (донька) (а.с.18). З 90-х років вищезазначене житлове приміщення бронювалось наймачем [PERSON] в зв`язку з виїздом на роботу у райони Крайньої Півночі. Останній раз зазначена квартира бронювалась нею у 2013 році відповідно до рішення виконавчого комітету Броварської міської ради №251 від 29.05.2013 р. на строк з 30.04.2013 р. по 30.04.2016 р. Охоронне свідоцтво видано 21 травня 2015 року (а.с.43). Відповідно до довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.06.2019 р. та 23.10.2019 р., в квартирі за адресою: [ADDRESS] , ніхто не зареєстрований (а.с.14). [PERSON] була зареєстрована в спірній квартирі з 01.04.1977 р. по 06.04.1979 р. (а.с.68). Згідно актів обстеження житлового будинку від 16 грудня 2019 року та 17 січня 2020 року, зі слів сусідів, у квартирі за вищевказаною адресою [PERSON] давно не бачили, в квартирі проживають інші люди: двоє дорослих з дітьми (а.с.61,62). Відповідно до інформації Державної прикордонної служби України [PERSON] перетинала державний кордон з 01.09.2019 р. по 09.06.2020 р. двічі: 09.06.2019 р. - в`їхала в Україну, а 21.06.2019 р. - виїхала (а.с.102). 20.06.2019 р. [PERSON] звернулась до виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області із заявою №9-5-С-1305 про бронювання за нею житла за адресою: [ADDRESS] , згідно з укладеним трудовим договором від 01.11.2018 р., який укладений між нею та АТ «Тюменьенерго» (а.с.13,15-17). Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області №790 від 02.07.2019 р. [PERSON] відмовлено у видачі охоронного свідоцтва, відповідно до вимог житлового законодавства та згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Про бронювання та придбання жилих приміщень для осіб, які мають право на громадянство при поверненні в Україну» від 24 січня 1997 року за №44-р (а.с.12). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 січня 1997 року №44-р центральним і місцевим органам виконавчої влади, виконавчим органам місцевих рад запропоновано забезпечити в установленому порядку бронювання жилих приміщень для осіб, що постійно проживали в Україні, а нині проживають і працюють у районах Крайньої Півночі Російської Федерації та в прирівняних до них місцевостях і при поверненні в Україну мають право на її громадянство. Зміст цього розпорядження свідчить про те, що бронювання жилих приміщень для зазначених осіб пов`язане з тим, що ці особи після повернення з районів Крайньої Півночі в Україну матимуть право на її громадянство. Такі особи, якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України і не перебували у громадянстві іншої держави, згідно Закону України «Про громадянство України» визнавалися громадянами України, а особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року (яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України») подали в установленому цим Законом порядку заяву про оформлення належності до громадянства України. З письмових матеріалів справи вбачається, що [PERSON] добровільно набула громадянство іншої держави, є громадянкою Російської Федерації, про вихід із цього громадянства чи зобов`язання припинити іноземне громадянство або заяви про оформлення належності до громадянства України не подавала. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про громадянство України», [PERSON] на законних підставах може проживати на території України тільки як іноземець. Отже, більше 23 років [PERSON] постійно проживає у Росії, зареєстрована у м. Нєфтєюганську Тюменської області, має громадянство Російської Федерації, отримала там житло - [ADDRESS] , тобто вибула на постійне місце проживання в інший населений пункт. Враховуючи що строк дії броні закінчився у квітні 2016 року, а відповідач не є громадянкою України і в разі повернення не має права на її громадянство, а має лише право на набуття громадянства України відповідно до порядку передбаченому Законом України «Про громадянство України», правових підстав для бронювання за нею квартири [ADDRESS] не вбачається, так як вона фактично вибула на постійне місце проживання в інший населений пункт. Виходячи з того, що на момент укладення трудового договору від 01.11.2018 р., [PERSON] була громадянкою Російської Федерації, з 1995 року мешкала та була зареєстрована в м. Нєфтєюганську Тюменської області, укладаючи договір 01.11.2018 р., вона фактично нікуди не переїжджала (тим більше не виїжджала на роботу у райони Крайної Півночі), адже на час укладення трудового договору понад 23 роки постійно мешкала в цьому регіоні Російської Федерації. Крім того, в трудовому договорі від 01.11.2018 р. місцем проживання [PERSON] зазначено не м. Бровари Київської області, а саме [ADDRESS] , якою вона була забезпечена державою - Російською Федерацією. Згідно рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.07.2020 р. за позовом виконавчого комітету Броварської міської ради до [PERSON] (також в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] ) про виселення з самоправно зайнятого (спірного) житлового приміщення - [ADDRESS] , де третьою особою у справі була [PERSON] зазначається, що у спірному житловому приміщенні з 2016 року проживають та зареєстровані сторонні особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також, зазначеним рішенням суду, яке набрало законної сили 11.08.2020 р., встановлено що у 2018 році сім`я [PERSON] проживала у спірному житловому приміщенні та зверталася до виконавчого комітету щодо зміни договору найму на зазначену квартиру, яка була до квітня 2016 року заброньована за [PERSON] (а.с.126-131). Отже, з 2016 року до 2020 року у спірному житловому приміщені [ADDRESS] проживали сторонні особи. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Разом з тим, статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що позивач у справі за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] визначилася з належністю до громадянства, тобто має громадянство Російської Федерації, постійно проживає в Російській Федерації понад 23 років, має постійне житло, роботу та реєстрацію у м. Нєфтєюганську Тюменської області, отже не проживає в спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин та відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, може бути визнана в судовому порядку такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поняття «житло» не обмежується лише приміщенням, яке законно займане. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії»). Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Постійним вважається житло, в якому особа проживає більше 6 місяців у рік. Термін «житло» в тлумаченні суду означає насамперед місце, де особа є «вдома», тобто наголос робиться на аспекті важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб у житлі. Квартира, в якій відповідач за зустрічним позовом не проживає з 90-х років (з 1995 року її постійне місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] ) не може бути достатнім та триваючим зв`язком відповідача з житлом у м. Бровари Київської області. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення в повному обсязі зустрічного позову. Крім того,

Outcome: approved