Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] у серпні 2014 року звернулась до Дарницького районного суду м.Києва з позовом відповідача про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва площею 105 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позов посилалась на те, що на початку квітня 2010 року вона та відповідач [PERSON] домовились про придбання [PERSON] у [PERSON] земельної ділянки для будівництва приватного будинку за адресою: [ADDRESS]. Позивач сплатила відповідачу обумовлені грошові коштів у сумі 35000 грн. На підтвердження своїх зобов'язань [PERSON] 07.04.2010 року написала розписку та надала нотаріально завірену заяву про те, що вона не заперечує проти приватизації [PERSON] вказаної земельної ділянки. Така заява була надана тому, що відповідно до Реєстру земельних ділянок зазначена ділянка не перебувала у власності відповідача, а була у неї у користуванні. Крім зазначених коштів сплачених позивачем за земельну ділянку, додатково чоловіком позивача [PERSON] було відступлено майнові права на квартиру [ADDRESS], на користь брокера [PERSON], яка була представником відповідача [PERSON] та діяла в її інтересах. Відступлення майнових прав на вказану квартиру було додатковою оплатою за зазначену земельну ділянку і було зроблено за вимогою [PERSON] Сплативши кошти позивач почала підготовку ділянки під будівництво, зокрема: було розчищено місце, прибрано сміття та приблизно до кінця 2012 року було зроблено фундамент під будівництво житлового будинку, площею 105 кв.м. Однак, виявилось, що самостійно, без участі відповідача, оформити всі необхідні документи на право власності на спірну земельну ділянку позивач не мала можливості, оскільки землекористувачем цієї ділянки була саме [PERSON], тому саме вона повинна була підписувати та подавати необхідні документи для приватизації. Як наполягала позивач, відповідач [PERSON] постійно ухилялась від вчинення будь-яких дій щодо оформлення документів на приватизацію спірної земельної ділянки, а коли вже було побудовано фундамент будинку, вона повідомила позивачу, що не збирається оформлювати документи та передавати позивачу зазначену земельну ділянку, оскільки вона вирішила розпоряджатись цією ділянкою на власний розсуд. В подальшому відповідачем було заблоковано заїзд на територію спірної земділянки шляхом завалення його купою сміття та дощок. Вирішити вказаний спір у досудовому порядку [PERSON] відмовилась, тому позивач була змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Крім того, на думку позивача, їй відповідачем було завдано моральну шкоду, яку вона оцінила у сумі 120000 грн. та просила стягнути вказану суму на свою користь з відповідача [PERSON] Ухвалою суду (яка занесена до журналу судового засідання) від 07.11.2014 року за клопотанням представника відповідача [PERSON], до участі у розгляді справи залучено у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета позову [PERSON] В судове засідання представник позивача з'явився, підтримав позов повністю та просив його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання також з'явився, позовні вимоги не визнав, проти задоволення вказаного позову заперечував, надав до суду письмові заперечення проти позову (а.с.33-37), крім того, оголосив заяву про застосування строку позовної давності. (а.с.38-39). Третя особа у судове засідання з'явилась, заперечувала проти задоволення вимог вказаного позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цивільний кодекс України розкриває поняття права власності як сукупність трьох правомочностей власника: права володіння, права користування та права розпорядження. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права (ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржене або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що виконавчим органом Київради (Київської міської державної адміністрації) 10.11.2005 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ №138145 на ім'я [PERSON], який засвідчує, що вона є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована на [ADDRESS] (а.с.7). З витягу з бази даних Державного земельного кадастру станом на 02.02.2010 року вбачається, що землекористувачем земельної ділянки по [ADDRESS] є [PERSON] [PERSON] 07.04.2010 року було надано розписку, відповідно до якої вона відступила своє право користування зазначеною земельною ділянкою [PERSON], не заперечувала проти приватизації цієї земельної ділянки саме [PERSON], у зв'язку з чим [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 35000 грн. (а.с.5). У цей же день, 07.04.2010 року, [PERSON] було надано нотаріально посвідчену заяву, в якій вона надала свою згоду на приватизацію [PERSON] земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], землекористувачем якої є вона сама (відповідач). У заяві [PERSON] не заперечувала проти того, щоб згадана земділянка була передана саме [PERSON] у власність та державний акт про право власності на земельну ділянку був виданий на ім'я останньої (а.с.6). Також судом встановлено, що між чоловіком позивача [PERSON] та з [PERSON], [PERSON] 07.04.2010 року було укладено договір міни, відповідно до якого [PERSON] зобов'язувався оформити договір переуступки квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] та здійснити [PERSON] доплату у сумі 9000 доларів США за земельні ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с.21). На виконання вказаного договору міни від 07.04.2010 року, між [PERSON], [PERSON] та ККУП «ФК «Житло-інвест» 09.04.2010 року було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору №КНТР-000421/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 15.10.2009 року, відповідно до якого у зв'язку з відступленням первісним довірителем ([PERSON].) права вимоги за договором про участь у фонді фінансування будівництва згідно з договором №КНТР - 000421/кв від 15.10.2009 року на фінансування будівництва квартири [ADDRESS] до моменту введення об'єкта будівництва в експлуатацію, всі права і обов'язки первісного довірителя ([PERSON].) за цим договором перейшли до нового довірителя ([PERSON]), який стає стороною за цим договором замість первісного довірителя ([PERSON].) (а.с.20). З нотаріально посвідченої довіреності від 02.04.2010 року вбачається, що [PERSON] дійсно уповноважила [PERSON] представляти її інтереси як щодо вирішення питань пов»язаних з відведенням земельної ділянки по [ADDRESS] з отриманням Акту про право власності на землю так і стосовно питань відчуження земельної ділянки на власний розсуд. Свідок [PERSON] (колишній чоловік позивача [PERSON].) показав суду, що навесні 2010 року разом з колишньою дружиною прочитав у Інтернеті оголошення про продаж земельної ділянки у Дарницькому районі у м. Києві в районі Бортничів. Попередньо домовившись про зустріч, свідок разом з [PERSON] приїхали подивитись на земельну ділянку, там вже були [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Саме [PERSON] сказали подружжю [PERSON], що [PERSON] це їх довірена особа. Саме [PERSON], яка була брокером та представляла інтереси [PERSON] за довіреністю запропонувала розрахуватись за земельну ділянку по [ADDRESS] шляхом переоформлення майнових прав на квартиру [ADDRESS] та написанням розписки згідно якої передати грошові кошти. Договір міни свідок укладав з [PERSON] з метою отримання у подальшому [PERSON] згаданої земельної ділянки, і цей договір свідок і позивач розцінювали як плату за земельну ділянку. Також свідок повідомив суду, що саме він переважно на прохання [PERSON] та їх спільної доньки займався будівництвом на земельній ділянці по [ADDRESS]. З літа 2010 року на земельній ділянці свідок почав зводити фундамент, робив огорожу, завозив будівельні матеріали, саме будівництво велось близько двох років і зупинилось наприкінці 2012 року внаслідок того, що [PERSON] почала перешкоджати будівництву, особисто наприкінці осені 2012 року вона сказала свідку, щоб він припинив будівництво. На цей час проїзд на земельну ділянку завалено будівельним сміттям, дошками і таким чином заблоковано. Свідок [PERSON] (знайомий [PERSON], винаймав у неї у помешканні кімнату протягом 1,5 року, починаючи приблизно з грудня 2008 року - січня 2009 року) показав суду, що у 2009 році працював таксистом та кілька раз підвозив [PERSON] та [PERSON], з їх розмов зрозумів, що вони займаються юридичною практикою. Знаючи, що [PERSON] шукала адвоката для укладення угоди про надання правової допомоги з метою захисту від кримінального переслідування її чоловіка та зрозумівши, що [PERSON] можуть допомогти, привіз їх та познайомив з [PERSON] восени 2009 року. [PERSON] сказали, що можна продати земельну ділянку і отримати грошові кошти для юридичного захисту чоловіка [PERSON] Свідок показав, що подружжя [PERSON] кілька разів приїжджали до [PERSON] для оформлення документів, однак свідок не був присутній ні при укладенні (підписанні) документів, ні під час отримання коштів, оскільки у цей час його не було вдома. Згідно зі статтею 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з вимогами ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають обовязковій державній реєстрації. Частиною 3 ст. 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено принцип мирного володіння майном, який в контексті прецендентної практики Європейського суду з прав людини закріплює засади поваги до права власності та забороняє безпідставне позбавлення або обмеження володіння особою своїм майном, інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених нормами міжнародного права. Водночас матеріали справи не містять доказів ступеню готовності об'єкту незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки позовні вимоги в частині визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва з невстановленим ступенем готовності ґрунтуються на приписах закону, а обставини справи частково підтверджені певними належними та допустимими засобами доказування. У той же час позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивач моральну шкоду обґрунтовувала тим, що отримала моральні страждання, оскільки вказана конфліктна ситуація порушила звичайний ритм життя позивача, у позивача погіршились стосунки в сім'ї тощо. Виходячи з того, що [PERSON] не подала суду жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують факт завдання їй моральної шкоди, тому у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial