Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

[PERSON] \~через свого\~представника \~адвоката Кладка\~О.В. звернувся до\~суду з\~цією заявою,\~в якій\~вказав,\~що його\~мати [PERSON] ,\~ [INFO] , померла [INFO] у м. Сорокине Луганської області, причина смерті нагниваючі пролежні хрестця, поясниці, тазостегневої області. Мати заявника за життя не встигла прийняти спадщину за заповітом, яку заповідала їй [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у м. Сорокине Луганської області, причина смерті не встановлена із-за різко вираженого гниття, тому заявник змушений звернутися до суду, так як встановлення фактів смерті необхідно йому для отримання свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом. Оскільки Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області відмовив у реєстрації смерті, який не зміг провести цю реєстрацію через сумнів у легітимності лікарського свідоцтва про смерть, заявник просить встановити факт смерті його матері та [PERSON] у певний час, що необхідно для отримання свідоцтв про смерть встановленого зразка та в подальшому отримання спадщини за заповітом. Від представника заявника надійшла заява, в якій просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності заявника. Заінтересована особа Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області також надіслала письмову заяву, в якій просила розглянути справу на розсуд суду згідно вимог чинного законодавства за відсутності представника відділу. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Так, судом встановлено, що заявник є сином померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника серії [NUMBER] . Статтею 1276 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія), тож у суду не виникає сумніву, що у даному випадку право на прийняття спадщини яку заповідала [PERSON] [PERSON] , що підтверджується копією заповіту серії [NUMBER] від 23 вересня 2005 року, переходить до [PERSON] . На підтвердження факту смерті [PERSON] , [INFO] , уродженки пр. Васильковський Бодайбінського району Іркутської області, громадянки України, заявник надав довідку про причину смерті № б/н від 12.11.2016, згідно якої [PERSON] померла [INFO] , причина смерті нагниваючі пролежні хрестця, поясниці, тазостегневої області, відмову у проведенні державної реєстрації смерті. На підтвердження факту смерті [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Буденівка Ольховатського району Харківської області, громадянки України, заявник надав довідку про причину смерті № 359 від 23.09.2016, згідно якої [PERSON] померла [INFO] , причина смерті не встановлена із-за різко вираженого гниття, відмову у проведенні державної реєстрації смерті. Оцінюючи надані суду документи в сукупності, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de\~facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факти смерті [PERSON] та [PERSON] встановленими. Таким чином,

Outcome: approved