Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

[PERSON] (надалі також - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач) про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів. Позивач у позові покликається на те, що вона з відповідачем з 2002 року по 2011 рік перебувала у зареєстрованому шлюбу та має спільну з ним дитину - сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати з нею. Після розірвання шлюбу відповідач не приїздив до дитини та не цікавився нею, матеріально підтримувати відмовляється, має борг по аліментах, а тому позивач вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, позивач зазначила, що за рішенням суду з відповідача на її користь стягуються аліменти у частці від доходу сума яких становить 436 грн. Вважає, що цих коштів недостатньо для утримання дитини, а тому аліменти просить визначити у твердій грошовій сумі - 900 грн. щомісячно. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з підстав, що в ньому викладені. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позбавлення батьківських прав заперечували, посилаючись на те, що відповідач не втратив інтересу до свого сина. Щодо аліментів, просили врахувати майновий стан відповідача та стягувати аліменти у тій же сумі, яку відповідач сплачує зараз. Представник третьої особи [PERSON] позов підтримала та вважала за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Вислухавши пояснення сторін і їх представників, представників третьої особи, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також допитавши відповідача [PERSON] за правилами допиту як свідка, перевіривши та дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON], [INFO] є позивач і відповідач, які розірвали свій шлюб за рішенням суду від 01.09.2011 р. Як зазначається у цьому рішенні - причиною розірвання шлюбу були постійні сварки та неприязні відносини (а.с.4,5). З досліджених у судовому засіданні поданих сторонами доказів вбачається, що дитина зараз проживає разом з позивачем у м. Глухові, де й ходить до школи. Навчанням дитини цікавиться матір дитини, а батька класний керівник чи вихователь - не бачили у школі. Відповідач же мешкає у м. Кролевець зі своїми батьками. За відповідачем рахується заборгованість по аліментам в сумі 15162,02 грн. За місцем проживання відповідач характеризується позитивно, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався. (а.с.6-7, 9, 54, 58, 59). Глухівська міська рада як орган опіки і піклування, надала до суду висновок щодо розв'язання спору, у якому зазначила, що визнає за доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно свого сина (а.с.61-62). У своєму висновку орган опіки і піклування зазначає, що в даний час дитина проживає у сім'ї позивача та її теперішнього чоловіка, якого син сприймає за батька. До відповідача дитина відноситься негативно. Відповідач з дитиною не спілкується. З цих підстав орган опіки і піклування зробив висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, так як це обумовлено необхідністю фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини та її психологічного благополуччя. Проте суд не погоджується з цим висновком виходячи з наступного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 та 16 Постанови № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. У будь-якому разі, не може бути сумнівів, що врахування основних інтересів дітей є вирішальним чинником у кожній справі такого типу. При чому до найкращих інтересів дитини слід відносити взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом. Якщо встановлено існування сімейних зв'язків, держава має діяти в принципі у такий спосіб, що буде розрахований на те, аби дати можливість таким зв'язкам розвиватися, та вживати заходів, які надаватимуть можливість батькам і дитині возз'єднатися (п. 82-84 рішення ЄСПЛ по справі «Гаазе проти Німеччини» від 08.04.2004 р.). Розірвання ж сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (п. 49 рішення ЄСПЛ по справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 р.). Повертаючись до обставин цієї справи, суд зазначає, що перш за все необхідно дати оцінку особистості відповідача та його поведінці по відношенню до дитини. Суд визнає, що у цій справі не йдеться про завдання дитині тілесних ушкоджень або вчинення інших протиправних дій щодо дитини з боку відповідача. А також не йдеться про наявність у відповідача шкідливих звичок, таких як алкоголізм чи наркоманія. Відповідач не має кримінального минулого. Єдиним спірним питанням у цій справі було відношення відповідача до своєї дитини, яке полягало у тривалому не спілкуванні та заборгованості по аліментам. Повертаючись до фактів у цій справі, суд дійсно визнає встановленими обставини неповноцінного виконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню сина, оскільки він, після розлучення з позивачем, рідко приїздив до сина та приймав участь у його вихованні. Водночас, надані відповідачем квитанції про перерахування коштів позивачу протягом 2012-2013 років свідчать про те, що відповідач здійснював матеріальну підтримку своєї дитини. У 2013 році відповідач зустрічався з дитиною та подарував їй велосипед, який перебуває у користуванні дитини й зараз, а у 2012 році відвідував дитину у школі під час початку навчального року (а.с.28-36). Суд також не може не надати значення тому факту, що відповідач намагався відновити стосунки з сином, про що свідчить його зустріч з сином у школі, хоч це і було після відкриття провадження у цій справі. Таким чином поведінка відповідача свідчить про те, що він не втратив інтересу до свого сина, а недостатнє спілкування з ним, могло бути наслідком проживання у іншому місті. До того ж сам факт заперечення відповідачем вимог позивача про позбавлення батьківських прав також свідчить про його інтерес до сина. Разом з тим, позивач не довела, що недостатнє спілкування батька з своїм сином та недостатня фінансова підтримка, в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів цієї дитини або ж цим створюється реальна небезпека для самої дитини такого ступеню, що виправдовуватиме вжиття такого радикального заходу як позбавлення батьківських прав. Позивачем не надано будь-яких доказів того, що відповідач вчиняв відносно свого сина будь-які незаконні дії, які б вплинули на його розвиток чи стан здоров'я. Суд відзначає, що сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує позбавлення біологічного батька батьківських прав. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. У судовому засіданні, психолог [PERSON] підтвердила, що негативне ставлення дитини до батька, що могло бути наслідком тривалого не спілкування та певної поведінки батьків у минулому, можливо виправити за допомогою корекційної програми. Відтак, враховуючи те, що відповідач не втратив інтересу до своєї дитини, і недостатнє його спілкування з своїм сином не створює реальної загрози для самої дитини, суд не знаходить підстав для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав. Розглядаючи іншу вимогу, заявлену по цій справі, яка стосується аліментів, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 р. по справі № 6-143цс13, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Судом встановлено, що рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 01.09.2011 р. з відповідача, стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ? частини заробітку щомісячно, починаючи з 12.08.2011 р. до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.81). У 2014 році відповідав втратив роботу (а.с.27). Як пояснив відповідач він не працює, проте підробляє неофіційно. Позивач у позові зазначила, що отримує від відповідача аліменти в сумі 436 грн. 50 коп., проте цих коштів на даний час недостатньо. Суд визнає, що з часу присудження аліментів за попереднім рішенням суду, дійсно змінились певні життєві обставини усіх зацікавлених у цій справі осіб (позивача, відповідача, дитини). З віком потреби дитини стали зростати, а відтак витрати на її утримання стали збільшуватись і тих коштів, які стягуються з відповідача недостатньо. Відповідач же втратив роботу, має нестабільний мінливий дохід. А тому є підстави для збільшення розміру аліментів та визначення їх у твердій грошовій сумі. Водночас суд визнає, що позивачем не надано доказів того, що матеріальний стан відповідача дозволяє сплачувати аліменти у тій сумі, про яку просить позивач. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що відповідач на даний час має досить велику заборгованість по сплаті аліментів, у 2014 році втратив роботу у м. Києві та переїхав до м. Кролевець, де офіційно не працевлаштований та проживає разом з батьком - інвалідом 3-ї групи і матір'ю, яка хворіє на хворобу хребта, які потребують сторонньої допомоги та яких він за законом також зобов'язаний утримувати (а.с.9, 54-58). Також, суд враховує, що обов'язок утримувати дітей є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Як зазначила позивач у судовому засіданні, вона працює продавцем та отримує мінімальну заробітну плату, але при цьому сама несе сама основні обов'язки по матеріальному забезпеченню дитини. За таких обставин, суд вважає, що розмір аліментів 650 грн. буде розумним, достатнім і відповідатиме для забезпечення мінімальних потреб, необхідних для виховання і утримання дитини, при цьому не порушуючи прав та інтересів відповідача, та інших осіб. Поряд з цим визначений судом розмір аліментів буде узгоджуватись із встановленим у ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковим мінімумом для дитини віком від 6 років - 1455 грн., та не є меншим від 30 % цього мінімуму та максимально наближений до його половини. Враховуючи роз'яснення викладені у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», аліменти у зміненому розмірі підлягають стягненню від дня набрання рішення суду чинності, а не з дня подання позову до суду, як того просила позивач. Вирішуючи питання про судові витрати, суд зазначає наступне. Позивач надав договір № 63 від 04.12.2015 р. про надання правової допомоги, укладений між позивачем та адвокатом [PERSON], який здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 22.01.2014 р. (а.с.10-11). Згідно квитанції позивач сплатила адвокату за правову допомогу у цій справі 1500 грн. (а.с.83). Позивач не надав детального розрахунку витрат на правову допомогу, зокрема у частині витрат на вимогу щодо аліментів. Враховуючи те, що фактично у судовому засіданні предметом розгляду була вимога, яка стосувалась позбавлення батьківських прав і судом відмовлено у задоволенні цієї вимоги, то витрати на правову допомогу підлягають частковому стягненню. При цьому, суд вважає, що для співбесіди із замовником, складання позовної заяви та представленні інтересів у суді за вимогою про стягнення аліментів, адвокату було достатньо 1 години. З урахуванням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у випадку повного задоволення позову розмір відшкодування оплати за годину роботи адвоката повинен становити не більше 551 грн. 20 коп. (1378 грн. х 40%). Враховуючи ступінь задоволення позову в частині вимог про аліменти, загальний обсяг наданої правової допомоги в цій же частині, рівень складності справи, максимально можливий розмір відшкодування вказаних витрат 551 грн. 20 коп., та виходячи з принципів розумності виваженості і справедливості, з відповідача на користь позивача слід відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України частково відшкодувати ці понесені витрати в розмірі 400 грн. У зв'язку із тим, що позивач була звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного та відповідно до статей 19, 150, 155, 164, 165, 180-184, 192 СК України,

Outcome: partial