Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Верхівцевської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначено, що 4 жовтня 2010 року помер батько позивачів [PERSON]. Після смерті батька позивачі звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Проте 11 травня 2016 року нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що право власності на спадкове майно, а саме житловий будинок № 63 по вул..Садова м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області не оформлено належним чином. У звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно позивачі просили суд визнати за ними право власності по ? частині житлового будинку за адресою: вул..Садова, 63 м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 4 жовтня 2010 року. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримала, просила суд задовольнити заявлені вимоги з підстав зазначених у позові. Суду пояснила, що спадкодавець, [PERSON], за життя набув право власності на будинок по вул..Садова, 63 м.Верхівцеве Верхньодніпровського району, проте не встиг оформити право власності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Верхньодніпровське районне управління юстиції, державний нотаріус Верхньодніпровської державної нотаріальної контори, в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, кожний окремо подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, КП «Верхньодніпровське БТІ» в судовому засіданні суду пояснила, що власником житлового будинку по вул..Садова,63 м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області згідно з архівною інвентарною справою зазначено [PERSON] технічна інвентаризація була проведена в останній раз в 2010 році. Після того ніяких звернень до БТІ не було. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 15 січня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, згідно з яким [PERSON] передала у власність [PERSON] жилий будинок з господарчими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: вул..Садова, 63 м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, а [PERSON] взяв на себе зобовязання довічно, повністю утримувати [PERSON], забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою (а.с.62-63). Доказів того, що цей договір розірвано, визнано недійсним суду не надано. 7 березня 1999 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.16). Після її смерті [PERSON] не зареєстрував право власності на житловий будинок по вул..Садова, 63 м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. У звязку з чим на паперових носіях власником вказаного домоволодіння значиться [PERSON], що підтверджується поясненнями представника КП «Верхньодніпровське БТІ», відомостями інвентарної справи, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні та повідомленням КП «Верхньодніпровське БТІ» від 27 квітня 2011 року (а.с.58). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22 серпня 2016 року право власності або ж інші речові права на земельну ділянку та домоволодіння по вул.. Садова, 63 м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ні за ким не зареєстровано (а.с.62). Згідно зі ст. 425 Цивільного кодексу Української РСР (який діяв на час виникнення правовідносин) за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, яка затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.98 N 121 було передбачено, що житлові будинки підлягали державній реєстрації. Державна реєстрація проводилась на підставі правовстановлюючих документів, в тому числі на підставі договору довічного утримання, посвідченого нотаріусом. Разом з тим чинне на час виникнення правовідносин законодавство виникнення права власності не було повязано з державною реєстрацією нерухомого майна. У звязку з чим суд приходить до висновку, що [PERSON] набув право власності на домоволодіння за адресою: вул..Садова, 63 м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області з підстав не заборонених законом на підставі договору довічного утримання, проте не зареєстрував його у визначеному законом порядку. 4 жовтня 2010 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.17). Після його смерті з метою оформлення спадкових прав до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулися його діти: [PERSON] та [PERSON] (а.с.47,48). Родинні відносини між позивачами та померлим [PERSON], а саме те, що він був батьком позивачів підтверджується їхніми свідоцтвами про народження та свідоцтвом про одруження [PERSON] та [PERSON], свідоцтвом про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] (а.с.56). Відповідно до ст. ст.\~1216,\~1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки судом встановлено, що за життя [PERSON] набув право власності на домоволодіння по вул.. Садова, 63 м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області з підстав не заборонених законом, позивачі як спадкоємці першої черги у відповідності до ч. 1 ст. 1269 ЦК України прийняли спадщину після його смерті, звернувшись до нотаріуса в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, суд вважає, що до [PERSON] та [PERSON] перейшло право власності на житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами будівлями по вул. Садова, 63 м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Згідно з ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщини є рівними, якщо спадкодавець у заповіті не розподілив спадщину між ними. Відповідно до довідки Верхівцевської міської ради № 2311 від 6 травня 2016 року на момент смерті [PERSON] проживав один (а.с.23). Згідно з витягом зі спадкового реєстру від 8 грудня 2010 року заповітів, спадкових договорів від імені [PERSON] та спадкових справ після його смерті не зареєстровано (а.с.49). Матеріалами справи також підтверджується, що після смерті [PERSON] її доньки, [PERSON] та [PERSON], зверталися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спірне домоволодіння, проте рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2012 року їм було відмовлено у задоволені позову з тих підстав, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, а тому вказане домоволодіння не є спадковим майном після смерті [PERSON] (а.с.63-64). Таким чином, інших спадкоємців за законом або заповітом після смерті [PERSON] не встановлено, так само як малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних, недієздатних, а також визнаних судом обмежено дієздатних осіб. Отже єдиними спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] є його доньки позивачі у справі [PERSON] та [PERSON], до яких перейшло право власності на спадкове майно в рівних частках, тобто по ? частині кожній. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved