Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

[PERSON] у листопаді 2020 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до договору дарування від 05 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець І.П. він є власником житлового будинку [ADDRESS] . У данному будинку, крім нього також зареєстровані: колишня дружина [PERSON] та її донька [PERSON] , останні не є ні членами сім`ї позивача ні тимчасовими мешканцями та з листопада 2016 року у даному будинку не проживають, їх фактичне місце проживання [PERSON] невідоме. Через реєстрацію відповідача у будинку позивача, у нього виникають незручності у користуванні майном, зокрема по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку, отриманні субсидії, тому він просить суд визнати [PERSON] та її доньку [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позивача та його представник у судове засідання не з`явилися, до суду представник надіслав заяву у якій зазначив, що позовні вимоги свого довірителя підтримує у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, проти винесення заочного рішення не заперечує. Просить стягнути судові витрати пов`язані з розглядом справи у розмірі 2000 грн., пр. що надав розрахунок. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином через оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України. Відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 16 грудня 2020 року згідно зі ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до копії договору дарування від 05 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець І.П. він є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 5). Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 10 вересня 2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8-9). У вказаному будинку крім його власника [PERSON] також зареєстровані: колишня дружина [PERSON] , [INFO] , донька дружини [PERSON] , [INFO] та син сторін [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). [PERSON] з дітьми [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вищезазначеною адресою, проте у даному будинку з листопада 2016 року не проживають (а.с. 7). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. У даній справі відповідач вселилася у спірний будинок у в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У своєму позові [PERSON] вказують про те, що реєстрація відповідачата її доньки створює йому певні незручності, зокрема, по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку та отриманні субсидії. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника (інших осіб, які отримали право користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім`ї власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім`ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Судом встановлено, що відповідач змінила місце свого постійного проживання разом з неповнолітніми дітьми та майже 4 роки у ньому не проживають. Відповідно ч.3, ч. 6 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відмовившись у кінці 2016 року від свого права на користування спірним житлом, відповідач змінила місце свого постійного проживання та близько 4 років ні вона ні її донька [PERSON] у будинку не проживають, за вказаний час витрат по утриманню будинку, оплаті комунальних послуг відповідач не несла, тому суд приходить до висновку, що вона добровільно втратили правовий зв`язок із приміщенням. Оскільки відповідач вільно обрала місцем проживання для себе інше житло, де вона постійно проживає протягом тривалого часу, підстави для реєстрації її за іншою адресою, а саме у будинку [ADDRESS] , відсутні. Неповнолітня донькаи відповідача проживає разом з нею у іншому жилому приміщенні без реєстрації постійного місця проживання, тому порушення прав доньки у разі задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд не вбачає. Створення повноцінних умов для виховання та розвитку дитини відповідно до законодавства має бути обов`язком, насамперед, її батьків. Таким чином, оскільки відповідач та її донька близько чотирьох років не проживають у будинку, що належить позивачу, а їх реєстрація у ньому заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися його житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] та її доньки [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Стаття 133 ЦПК визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Відповідно до ч. 1 ст. 141, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп., тому у порядку ст. 141 ЦПК України суму судового збору необхідно стягнути із відповідача на користь позивача у розмірі 840 грн 80 коп. Відповідно до наданого представником позивача розрахунку витрат на правничу допомогу, останній поніс витрати за послуги адвоката у розмірі 2000 грн. Проте, оскільки ні позивач ні його представник не приймали участь у судових засіданнях, про що свідчать клопотання, то суд рахує у ції частині витрат відмовити у їх стягненні. Таким чином, аитрати понесені позивачем на правничц допомогу підлягають частковому стягненню у розмірі 1500 грн.

Outcome: approved