Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений 14 листопада 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] та визначити місце проживання її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з нею. В обґрунтування вимог зазначає, що шлюб між нею та [PERSON] було зареєстровано 14 листопада 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Камінь-Каширського районного управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 122. Від шлюбу є син [PERSON] . Спільне життя з відповідачем не склалося через зловживання останнім спиртними напоями, внаслідок чого нормальне проживання в сім`ї не можливе та суперечить її інтересам, які мають істотне значення. Спору про поділ майна, що є спільною власністю, немає. Ухвалою суду від 3 березня 2020 року до участі у справі залучено орган опіки та піклування Камінь-Каширської районної державної адміністрації для подання висновку на виконання своїх повноважень. Позивачка [PERSON] подала до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримує і наполягає на розірванні шлюбу, та просить справу розглянути у її відсутності. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, з якої вбачається, що він не заперечує проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання сина [PERSON] з позивачкою, справу просить розглянути у його відсутності. Представник органу опіки та піклування Щерблюк Т.М. подала заяву, із змісту якої вбачається, що орган опіки та піклування не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю та підтримує наданий висновок. З`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю, зважаючи на таке. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14 листопада 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 14 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Камінь-Каширського районного управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 122 (а.с. 7). Від шлюбу у них є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Грудківської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області 11 лютого 2015 року (а.с. 8). Сторони проживають окремо, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, про що подав особисто суду письмову заяву. Таким чином, подружжя за взаємною згодою бажає розірвати шлюб, а тому суд дійшов висновку, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, що мають істотне значення, у зв`язку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу належить задовольнити. Частиною 3 ст. 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 6 ст. 7 СК України рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). За змістом ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини належить розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією. Як встановлено судом, сторони проживаю окремо і шлюбних стосунків не підтримують. Неповнолітній син сторін - [PERSON] проживає зі своєю матір`ю [PERSON] . Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Як вбачається з висновку Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області № 582/01-26/2-20 від 29 квітня 2020 року, працівниками служби у справах дітей було здійснено вихід за місцем проживання позивачки за адресою: [ADDRESS] , та під час обстеження встановлено, що остання та її малолітній син проживають у найманому будинку, в якому просторо, чисто, тепло, малолітній [PERSON] забезпечений достатньо одягом, взуттям, іграшками. Під час бесіди з [PERSON] з`ясовано, що він не заперечує проти того, щоб син [PERSON] проживав з матір`ю. Орган опіки та піклування вважає доцільним проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та беручи до уваги, що відповідач [PERSON] не заперечив щодо визначення місця проживання його сина [PERSON] з матір`ю, про що подав особисто заяву, і враховуючи висновок органу опіки і піклування, суд дійшов висновку, що проживання малолітнього [PERSON] разом із матір`ю буде відповідати принципу «найкращих інтересів дитини», що є пріоритетним при вирішенні цієї справи. Визнання місця проживання дитини сторін з матір`ю не позбавляє батька дитини права на спілкування та участь у її вихованні. Відповідач [PERSON] у такому разі не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, може виявляти турботу про неї та брати участь у вихованні дитини, реалізувати свої права шляхом домовленості з позивачкою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позивачці необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову за дві позовні вимоги: про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, що становить 840 гривень 80 копійок, а інших 50% відсотків сплаченого судового збору, що становить 840 гривень 80 копійок, належить стягнути на користь позивачки з відповідача.

Outcome: approved