Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

[PERSON], міський голова міста Рубіжне Луганської області, звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою, якою просив наступне: визнати відумерлою спадщиною квартиру №15 у будинку № 21, що розташований по вулиці Мєндєлєєва в місті Рубіжне Луганської області, що залишилась після смерті [PERSON], [INFO] та яка померла 06 липня 2001 року; передати квартиру №15 у будинку № 21, що розташований по вулиці Мєндєлєєва в місті Рубіжне Луганської області, як відумерлу спадщину у власність територіальної громади міста Рубіжне в особі Рубіжанської міської ради Луганської області. Також заявник подав заяву, якою просив розглянути справу без його безпосередньої участі. Тому, в силу приписів частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України), розгляд справи здійснювався за відсутності заявника, а фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Обґрунтовуючи необхідність задоволення своєї заяви, міський голова міста Рубіжне вказував на те, що 06 липня 2001 року у звязку із смертю [PERSON], відкрилась її спадщина у вигляді права власності на квартиру № 15, розташованої у будинку №21 по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області. І оскільки протягом року після відкриття спадщини [PERSON] Дмитрівни, спадщину ніхто не прийняв, її слід визнати відумерлою та передати у власність територіальної громади міста Рубіжне. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Згідно поквартирної картки форми В, у квартирі № 15, що у будинку 21 по вулиці Мєндєлєєва в місті Рубіжне Луганської області, з серпня 1971 року [PERSON] мала зареєстроване місце проживання, а з вересня 1987 року, в цій квартирі зареєструвала своє місце проживання і [PERSON] (а.с.11). У 1983 році [PERSON] повністю виплатила 100% вартості кооперативної квартири № 15, що у будинку 21 по вулиці Мєндєлєєва в місті Рубіжне Луганської області, в сумі 2650 рублів (а.с.9). І абсолютно зрозуміло, що відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Бюро технічної інвентаризації 07 вересня 1993 року, кооперативна квартира [ADDRESS] стала бути зареєстрованою за [PERSON] на праві приватної власності, на підставі рішення Рубіжанського виконавчого комітету від 26 лютого 1991 року № 150 (а.с. 8,9). За інформацією наданою Рубіжанською нотаріальною конторою 22 вересня 1993 року від імені [PERSON] був посвідчений заповіт під реєстровим № 5884, однак відомостей про цей заповіт Рубіжанська державна нотаріальна контора не має можливості надати, так як справи Рубіжанської Державної нотаріальної контори до 2000 року включно знаходяться на зберіганні у Луганському обласному державному нотаріальному архіві, справи якого на даний момент залишились на території, яка тимчасово не підконтрольна владі України (а.с.22,23-24,25,26,55). Як вбачається, з актового запису про смерть та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, 06 липня 2001 року померла [PERSON] (а.с. 29,30), а 17 грудня 2013 року померла її донька [PERSON], яка на момент смерті своєї матері проживала разом з нею (а.с.31,32-33). За даними Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Рубіжанської міської ради», станом на 31 грудня 2012 року, власником квартири №15 у будинку №21, який розташовано по вулиці Мєндєлєєва значиться [PERSON] (а.с.10). За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек, відомості щодо вказаної квартири відсутні (а.с.20). Після смерті [PERSON], яка померла 06 липня 2001 року та [PERSON], яка померла 17 грудня 2013 року, будь-які особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї не звертались, спадкова справа не заводилась і свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.22,24,25,26). Вважаючи спадщину [PERSON] у вигляді права власності на квартиру №15 у будинку №21, який розташовано по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області відумерлою, міський голова міста Рубіжне звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою, якою просив визнати вказану спадщину відумерлою та передати означену квартиру у власність територіальної громади міста Рубіжне (а.с.2-5). Усі вказані вище обставини суд зміг встановити на підставі письмових доказів, які є в матеріалах справи, і які суд вважає належними, достовірними та допустимими. І, з урахуванням встановлених у такому порядку обставин, суд вважає, що територіальна громада міста Рубіжне Луганської області стала учасником цивільних відносин у сфері набуття права власності на нерухоме майно через спадкування. Тож враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення поставленого перед судом питання щодо визнання спадщини відумерлою та її передачу у комунальну власність, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: З огляду на положення частини 1 статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного обєднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські селищні міські ради та їх виконавчі органи. При цьому, згідно з положеннями частини 2 та 4 статті 141 Конституції України, виконавчий орган сільської, селищної чи міської ради очолює голова, статус та повноваження якого визначаються законом. Зокрема, положеннями частини 1 статті 12 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідного міста. А положення пункту 14 та 19 частини 4 статті 42 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні визначають, що міський голова представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами; здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів. Отже, в силу вказаних нормативно-правових положень, міський голова, як головна посадова особа територіальної громади міста, здійснює усі повноваження місцевого самоврядування, визначені будь-якими законами, якщо такі повноваження не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів. Правовий режим власності, з огляду на положення пункту 7 частини 1 статті 92 Конституції України, визначається виключно законами України. Зокрема, частиною 1 статті 316 та частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; назване право включає в себе можливість володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Разом з цим, в силу положень частини 1 статті 318 та статті 2 Цивільного кодексу України, субєктами права власності можуть бути не тільки фізичні особи, а й територіальні громади. При цьому, згідно з положеннями частини 1 статті 328, частини 1 статті 1216 та частини 3 статті 1277 того ж кодексу, право власності на будь-яке майно територіальна громада може набути і у порядку спадкування, у тому числі й у разі визнання судом спадщини відумерлою. А відповідно до положень частини 1 статті 1277 Цивільного кодексу України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Як вже вказувалось вище, органами місцевого самоврядування являються сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, одним з яких, в силу положень частини 1 статті 11 та частини 3 статті 12 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні являється виконавчий комітет, який очолює відповідно сільській, селищний, міський голова. І, на що суд теж вже встиг звернути увагу, саме міський голова, як головна посадова особа територіальної громади міста, здійснює усі повноваження місцевого самоврядування, визначені будь-якими законами, якщо такі повноваження не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів. Таким чином, якщо повноваження органу місцевого самоврядування щодо подання заяви до суду про визнання спадщини відумерлою не віднесено до виключних повноважень міської ради або не віднесено самою радою до відання її виконавчих органів, то саме міський голова у такому разі буде мати повноваження на подання до суду заяви про визнання спадщини відумерлою. З огляду на те, що стаття 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні не відносить назване повноваження до виключних повноважень міських рад, і таке повноваження до виключних повноважень саме Рубіжанської міської ради Луганської області депутатами міста Рубіжне не віднесено, як і не віднесено до відання її виконавчих органів, суд не має сумнівів у тому, що саме міський голова міста Рубіжне [PERSON] має повноваження, від імені територіальної громади міста Рубіжне, подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, що стосується нерухомого майна, розташованого на території міста Рубіжне. І тому його заява про визнання відумерлою спадщини у вигляді права власності на квартиру №15 розташовану у будинку №21 по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області, що належала [PERSON], підлягає розгляду по суті. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини першої статті 181 та 182 Цивільного кодексу України квартиру №15 розташовану у будинку №21слід розглядати як нерухому річ, право власності та інші речові права на яку, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею третьою цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обовязковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною четвертою цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Положеннями частини першої статті 4 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню), було передбачено, що цивільні права та обовязки виникали з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частиною 1 та 3 статті 51 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік (як законом Союзу РСР від 31 травня 1991 року №2211-І) передбачалось, що громадянину на праві власності могла належати квартира, одним із способів набуття якої у власність був викуп або інші підстави передбачені законодавством. При цьому статтею 4 цього ж закону передбачалось, що обєктами цивільних прав виступали, у тому числі і майнові права, зокрема і право власності на нерухоме майно, особливості набуття та припинення якого встановлювалось законодавчими актами. Законом, який тлумачив право власності як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, та регулював їх на території нинішньої України був Закон України Про власність, положеннями статті 15 якого було передбачено, що член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набував право власності на це майно, ставши власником якого він набував і право розпоряджатись ним на свій розсуд. Аналогічна за своїм змістом норма права, була передбачені і частиною другою статті 51 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік. Міським головою міста Рубіжне надані суду переконливі письмові докази того, що [PERSON] Дмитрівна, користуючись наданою їй квартирою № 15 у будинку №21, розташованого по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне Луганської області, будучи членом кооперативу Рубіжанський, повністю внесла свій пайовий внесок за цю квартиру, а тому вона і набула право приватної власності на зазначену квартиру, що в силу закону на момент виникнення в неї такого права, не передбачало додаткової обовязкової його реєстрації (а.с.9,10). Також, цей факт підтверджується і копією реєстраційного посвідчення, що видане Лисичанським бюро технічної інвентаризації, за даними якого єдиним власником названої квартири є [PERSON] (а.с.9). Тож враховуючи викладене, і оскільки станом на 06 липня 2001 року, тобто день смерті [PERSON] Дмитрівни [PERSON], вона залишалась єдиним власником квартири №15 у будинку №21, який було розташовано по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне (а.с.9), яка також під забороною відчуження чи арештом та/або обтяженням не перебувала, право власності на вказану квартиру увійшло до складу її спадщини, і не припинилось внаслідок її смерті. Відповідно до положень частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно з положеннями частини другої статті 1223 цього ж кодексу, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Але, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частина 1 та 3 статті 1277 Цивільного кодексу України). Встановлені судом обставини вказують на те, що у [PERSON] була дитина [PERSON], яка проживала разом із нею на момент її смерті. Але, вона померла 17 грудня 2013 року та спадкоємців не мала; після смерті [PERSON] 06 липня 2001 року, будь-які особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї, у тому числі і [PERSON] не звертались, спадкова справа не заводилась і свідоцтва про право на її спадщину не видавались, хоча пройшло вже понад пять років. Суд врахував і те, що 22 вересня 1993 року від імені [PERSON] був посвідчений заповіт під реєстровим № 5884, однак яке саме майно заповіла [PERSON] Дмитрівна та хто є спадкоємцем за ним, не відомо, оскільки справи передані на зберігання до Луганського обласного державного архіву, матеріали якого знаходяться на території, яка тимчасово не підконтрольна владі України (а.с.55). Проте суд погоджується з аргументами позивача у тій частині, що хто би не був спадкоємцем за цим заповітом, він повинен був звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини померлої або ж із заявою про видачу свідоцтва про право на її спадщину, але як свідчить відповідь державного нотаріуса, із такими заявами ніхто не звертався. Таким чином, оскільки спадкоємці [PERSON] відсутні, а після її смерті минуло набагото більше ніж один рік, її спадщину у вигляді права власності на квартиру №15 у будинку №21, який було розташовано по вулиці Мєндєлєєва у місті Рубіжне, слід визнати відумерлою, та передати у власність територіальної громади міста Рубіжне Луганської області. Тому, заяву міського голови міста Рубіжне Луганської області слід задовольнити. Отже

Outcome: approved