Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про забезпечення доступу до квартири [ADDRESS] надавши ключі від неї, усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS]та місцями загального користування в квартирі. Позивачі позовні вимоги позову підтримали та просили позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку вт.ч. і отриманням ними повістки (а.с.31-32), а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Суд заслухавши пояснення позивачів, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позову є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 18.03.2014 року, яке набрало законної сили 11.04.2014 року, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS] (в рівних частках) (а.с.4-5). Отримавши дане рішення суду позивачі звернулися до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції на виготовлення правовстановлюючих документів, однак для такої реєстрації відповідачі оригінал технічного паспорту не надали, доступ в квартиру для виготовлення техпаспорту позивачам та відповідним службам- ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не надали (а.с.6-7), що не спростовано відповідачами. Створюючи перешкоди позивачам в доступі до квартири, яка їм також належить на праві спільної часткової власності, права позивачів такими діями відповідачів порушено. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Оскільки економічною основою кожного суспільства є власність у різних її формах, то одним із найголовніших об'єктів державного захисту виступає саме право власності. При цьому законодавство, зокрема Конституція, Цивільний кодекс надають усім власникам рівні умови для захисту права власності. У ст. 386 ЦК закріплено основні правові засади захисту права власності в Україні, які базуються на принципі рівності захисту права власності всіх його суб'єктів (фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад). Право власності набувається у порядку встановленому законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 16, 391 ЦК України,

Outcome: approved