Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

[PERSON] звертався до суду з позовом [PERSON] про відшкодування шкоди за будівельні матеріали використані на будівництво приміщення гаража в дворогосподарстві [ADDRESS] . Підчас розгляду справи відповідачка [PERSON] подала зустрічний позов про захист свого права власності на дворогосподарство [ADDRESS] , шляхом заборони позивачу [PERSON] проводити в її власному дворогосподарстві будівельні роботи з реконструкції та добудови гаража з господарськими будівлями. За заявою позивача, суд відповідною ухвалою від 17.03.2017 року задовольнив заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідачки, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Ухвалою Хустського районного суду від 26.05.2017 року зустрічну позовну заяву об`єднано з первісним позовом в одне провадження для розгляду справи по суті. За клопотанням представника відповідача [PERSON] ухвалою Хустського районного суду від суду від 19.10.2017 року провадження у справі зупинено у зв`язку із смертю відповідачки [PERSON] , яка померла [INFO] , до визначення кола спадкоємців померлої. Провадження у справі відновлено ухвалою суду від 22.02.2019 року, з визначенням спадкоємця померлої [PERSON] її доньки - [PERSON] . За ухвалою суду від 21.10.2019 року [PERSON] замінена у справі як відповідач після померлої [PERSON] із набуттям права вимоги за зустрічним позовом померлої. Ухвалою Хустського районного суду від 10.03.2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, через повторну неявку належним чином повідомленого позивача та його представника у судове засідання без поважних причин. Справу продовжено розглядом в частині заявленого зустрічного позову до [PERSON] про захист права власності [PERSON] . Відповідачка [PERSON] на початку розгляду справи подала зустрічний позов про захист свого права власності на дворогосподарство [ADDRESS] , шляхом заборони позивачу [PERSON] проводити в її власному дворогосподарстві будівельні роботи з реконструкції та добудови гаража з господарськими будівлями. Позов був мотивований тим, що [PERSON] звернувся в суд з позовом до неї про відшкодування йому будівельних матеріалів використаних на будівництві гаража та господарських споруд, і в своїх вимогах позивач просив визнати за ним право власності ці матеріали та споруди. Не погоджуючись з такими вимогами відповідачка заявила зустрічний позов у якому зазначила, що вона є власником дврогосподарства в [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок, виданим Хустським міським відділом комунального господарства 10 лютого 1968 року на підставі рішення виконкому Хустської міської Ради депутатів трудящих № 22 від 25 січня 1968 року. Земельна ділянка для будівництва надавалася її та моєму чоловікові [PERSON] рішенням виконавчого комітету Хустської міської Ради депутатів трудящих від 22 грудня 1958 року. Право власності на земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 018745. Будівництво гаража з надбудовою та господарськими будівлями проводилося нею за свої власні кошти і введено в експлуатацію та є невід`ємною частиною у власності на все дворогосподарство. За її згодою онук [PERSON] проживав у її будинку з дитинства, так як у цьому дворогсподарстві колись проживали його батьки. [PERSON] одружився в 2010 році, після чого став проживати окремо, однак у 2013 році онук з своєю дружиною повернувся до неї з малолітньою дитиною, та попросив дозволу на проживання на декілька місяців, через те що їх виселили із найманого житла. В жовтні 2015 року [PERSON] звертався до суду з позовом до неї про визнання права забудовника та права введення в експлуатацію належного їй на праві власності будинку [ADDRESS] . Після тривалих судових суперечок йому було відмовлено у позові. Рішення про відмову у задоволенні позову набрало законної сили 02 серпня 2016 року. Протягом 2015-2016 років [PERSON] не дивлячись на її заперечення почав виконувати окремі будівельні роботи з будівництва гаражу, що призводило до виникнення неодноразових сварок у їхній родині та звернення до правоохоронних органів. [PERSON] також стверджувала, що ніколи не укладала ніяких угод зі своїм онуком [PERSON] щодо його участі у будівництві свого житлового будинку, в тому числі і у будівництві гаража, ніколи не запрошувала його брати участь у будівельних роботах або їх оплачувати. Свою участь у будівництві та своє право на відшкодування витрат на будівництво [PERSON] жодним доказом не ствердив. Тому самовільне виконання ним в 2016 року окремих робіт з реконструкції будівлі гаражу проти її волі і бажання вважала порушенням своїх прав власника житлового будинку, складовою частиною якого є цей гараж. З врахуванням наведеного [PERSON] просила суд врахувати, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Відповідно до абзацу другого ч.1 ст.405 ЦК України житлові приміщення, які вони мають право займати, визначаються його власником. Тому позивачка просила суд відмовити позивачу в задоволенні первісного позову як безпідставного та необґрунтованого, а вимоги її зустрічного позову просила задовольнити в повному обсязі. Після заміни відповідача у зв`язку зі смертю [PERSON] другий відповідач-спадкоємець [PERSON] та її представник [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримували у повному обсязі. В судове засідання на розгляд справи [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, до суду ними подано клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Просили суд позовні вимоги [PERSON] залишити без розгляду на підставі ст.257 ЦПК України, так як позивач та його представник [PERSON] в судові засідання не з`являються з моменту відновлення провадження у справі та призначення її до розгляду з березня 2019 року. Заявлені зустрічні позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд ухвалити рішення про задоволення позову в межах заявлених зустрічних вимог попереднім відповідачем. [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомляли, хоча належно повідомлені про час та місце розгляду справи. Під час розгляду справи представник позивача подав заперечення на зустрічний позов, в якому просив відмовити у задоволенні зустрічного позову через його безпідставність та невідповідність вимогам ст.331 ЦК України за якою [PERSON] має право на захист своєї власності, а саме на використані ним будівельні матеріали витрачені на будівництво гаража з прибудовою господарських будівель. Первісний позов [PERSON] до [PERSON] просив задовольнити на підставі поданих до позовної заяви доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що зустрічний позов слід задовольнити виходячи з наступного. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що [PERSON] зверталася із зустрічним позовом до [PERSON] під час розгляду справи за позовом останнього про відшкодування шкоди за будівельні матеріали використані на будівництво приміщення гаража в дворогосподарстві [ADDRESS] та визнання за ним права власності на ці матеріали. [INFO] [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про її смерть, виданим Хустським РВ ДРАЦСу ГТУЮ у Закарпатській області від 15.08.2017 року за актовим записом №243. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №1004, виданого приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Гелеван С.І., спадкоємцем померлої [PERSON] на майно що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є її донька [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Хустського районного суду від 21.10.2019 року [PERSON] замінена у справі як відповідач після померлої матері - [PERSON] із набуттям права вимоги за зустрічним позовом померлої. Під час дослідження доказів доданих до зустрічної позовної заяви судом встановлено, що [PERSON] була власником всього дворогосподарства [ADDRESS] . Таке право було набуте за рішенням Хустської міської ради від 29 жовтня 2004 року № 650, шляхом передачі земельної ділянка площею 0,0602 га їй у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Право власності на земельну ділянку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 018745. На підставі рішення виконавчого комітету Хустської міської ради від 27.04.2010 р. №225 [PERSON] видано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки продовження самовільно розпочатого будівництва гаража з надбудовою над ним господарських приміщень на власній земельній ділянці по [ADDRESS] та видано будівельний паспорт. Після закінчення будівництва будівлю гаражу введено в експлуатацію та зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до положень статей 186, 381 ЦК до вказаного дворогосподарства як невід`ємна частина входить гараж, розташований на земельній ділянці поряд із житловим будинком, а також господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо - які вважаються приналежністю головної речі (будинку). Проживаючи у вказаному будинку з дитинства [PERSON] як онук власника [PERSON] , входив до членів її сім`ї. Після одруження у 2010 році [PERSON] залишив будинок [PERSON] та проживав окремо, повернувшись до цього будинку із своєю сім`єю в 2013 році. Як стверджувала [PERSON] у своїх позовних вимогах, [PERSON] без її дозволу та згоди, проти її категоричних заперечень у 2016 році виконував окремі будівельні роботи з будівництва гаражу. З цього приводу між [PERSON] та членами її сім`ї неодноразово виникали конфлікти і вона зверталася неодноразово до правоохоронних органів за захистом своїх прав. Такі докази також додані [PERSON] до матеріалів зустрічного позову. Наведені вище обставини, що встановлені у судовому засіданні не дають правових підстав [PERSON] для визнання за ним права власності на частину майна [PERSON] яке є невід`ємною частиною всього дворогосподарства. Суд також звертає увагу на те, що [PERSON] набула право власності на законних підставах на житловий будинок по [ADDRESS] , в тому числі на збудований гараж з прибудовою та господарськими спорудами після введення їх в експлуатацію, без будь якої участі у цьому будівництві з боку свого онука - [PERSON] Надані позивачем письмові докази до позовної заяви та до заперечення на зустрічну заяву не містять підтверджень про існування яких-небудь домовленостей між сторонами на проведення будівельних робіт та реконструкції у дворогосподарстві по [ADDRESS] . [PERSON] як власник житлового будинку, обумовила обсяг прав свого онука [PERSON] , як члена сім`ї, виходячи з положень визначених абзацом другим ч.1 ст.405 ЦК України, на використання частини її житлового приміщення у власному будинку і жодних порушень прав позивача у даному випадку не встановлено. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Діями [PERSON] , які полягають у самовільному здійсненні ним будівельних робіт у господарському приміщенні - гаражі з господарськими приміщеннями, що були власністю [PERSON] , без дозволу і згоди власника порушується право власності [PERSON] , яка після смерті спадкодавця набула такого права. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то за вимогою власника суд має право як заборонити [PERSON] вчиняти певні дії, так і зобов`язати його усунути наслідки порушення права власника. Відповідно до вимог ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частина перша ст.321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В силу приписів ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги викладені у зустрічній заяві, які підтримала в повному обсязі [PERSON] є обґрунтованими, доведеними в ході судового розгляду та підлягають до задоволення.

Outcome: approved