Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 07 червня 2016 року звернулися до суду з позовом до відповідачів [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб і Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними договору кредиту і договору поруки та призначення реституції за кредитним договором, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилаються на те, що 15 травня 2008 року між АКІБ (в подальшому ПАТ) «УкрСиббанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту; [PERSON] отримав кредитні кошти і використав їх; в забезпечення вказаного договору було укладено два договори поручительства з позивачами, але згодом позивачі зясували, що банк при укладанні вказаного кредитного договору і договорів поруки фактично обманув їх, не вказавши повністю всі дані договорів: договори не містять умов їх припинення, немає детального розпису загальної вартості кредиту для них як споживачів, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість банку вимагати дострокового повернення кредиту, можлива зміна відсоткової ставки та інша інформація як для споживача послуг банку (особисті дані клієнта та інш.), тобто фактично працівник банку при укладанні договору тиснув на них психологічно та допустив обман стосовно умов і правил кредитування, укладання договорів поруки; тобто договори не містять всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору споживчого кредиту і договору поруки; внаслідок чого вони фактично змушені були підписати ці договори, а отже ці договори не відповідають їх внутрішній волі, тому повинні бути визнані недійсними в повному обсязі. Зараз банк вважає, що в них є заборгованість по цьому кредитному договору, а отже і у поручителів. Позивачі вважають, що заборгованості в них перед цим банком не має. На їх звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання кредитного договору і договорів поруки, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивачі вважають вказане протиправним і порушуючим їх права як споживачів, а тому і звернулися в суд з цим позовом. Вважають позивачі дії відповідача по укладанню кредитного договору і договорів поруки неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати вказаний кредитний договір і договори поруки недійсними, застосувати реституцію, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» позовні вимоги не визнав, підтвердив письмові заперечення і пояснив, що дійсно на прохання чоловіка позивачки [PERSON] і позивачів вони уклали з ними кредитний договір і на його забезпечення два договори поруки з кожним з позивачів окремо, гроші банк надав, [PERSON] ними користується. Останнім з дотриманням графіку проводилося погашення кредиту, сплачувалися необхідні по договору суми, мається заборгованість і вони звернулися до суду з позовом до боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки, до них було заявлено зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним; рішенням суду в задоволенні вимог банку і боржника було відмовлено, рішення оскаржене, але залишене без змін, отже кредитний договір вже визнано законним. 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № № 2949, 2959, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, в тому числі і по кредитному договору № [NUMBER] від 15 травня 2008 року з усіма забезпечувальними договорами. Порядок заміни кредитора у зобовязанні регулюється ст. 512-517 ЦК України. Додаткові угоди з позивачами не укладалися, строк дії договорів ще не закінчився і вони діють. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивачів на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду з позовними вимогами не погодився та категорично заперечував проти їх задоволення і не заперечував справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи без представника вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачів і представника відповідача (банку), зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що між АКІБ (в дальшому ПАТ) «УкрСиббанк» і чоловіком позивачки [PERSON] 15 травня 2008 року було укладено кредитний договір № 11346513000, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит в розмірі 313100 грн. (62000 доларів США) з терміном повернення не пізніше 14 травня 2037 року з щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту, а також сплатити 13.00% річних за користування кредитом та інші обовязкові платежі на придбання житла. З метою забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе договірних зобовязань між банком та позивачами [PERSON] і [PERSON] 15 травня 2008 року укладено два окремих договори поруки. За умовами даних договорів вказані позивачі, як поручителі, зобовязалися перед відповідачем відповідати солідарно в повному обсязі із позивачем [PERSON] за невиконання останнім взятих на себе договірних зобовязань за договором про надання споживчого кредиту № 11346513000 від 15 травня 2008 року. Викладене підтверджується копіями договорів поруки від 15 травня 2008 року і не заперечується сторонами. Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № № 2949, 2959, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, в тому числі і по кредитному договору № [NUMBER] від 15 травня 2008 року з усіма забезпечувальними договорами. Із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] з позивачами не виконують належним чином взяті на себе грошові зобовязання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку банк, скориставшись правом вимагати дострокове повернення кредиту та плати за нього, своїми письмовими повідомленнями просив позивачів і боржника погасити, здійснивши дострокове повернення кредиту. Оскільки останніми вказані вимоги не виконані банк вимушений був звернутися з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, до банку [PERSON] заявив зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним і рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2014 року в задоволенні вимог банку і боржника було відмовлено, рішення оскаржене, але залишене без змін, отже кредитний договір вже визнано законним. Але зараз позивачі стверджують, що банк при укладанні вказаного кредитного договору і договорів поруки фактично обманув їх, не вказавши повністю всі дані договорів: договори не містять умов їх припинення, немає детального розпису загальної вартості кредиту для них як споживачів, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість банку вимагати дострокового повернення кредиту, можлива зміна відсоткової ставки та інша інформація як для споживача послуг банку (особисті дані клієнта та інш.), тобто фактично працівник банку при укладанні договору тиснув на них психологічно та допустив обман стосовно умов і правил кредитування, укладання договорів поруки; тобто договори не містять всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору споживчого кредиту і договору поруки; внаслідок чого вони фактично змушені були підписати ці договори, а отже ці договори не відповідають їх внутрішній волі, тому повинні бути визнані недійсними в повному обсязі. Зараз банк вважає, на їх думку, що в них є заборгованість по цьому кредитному договору, а отже і у поручителів. Позивачі вважають, що заборгованості в них перед цим банком не має. На їх звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання кредитного договору і договорів поруки, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивачі вважають вказане протиправним і порушуючим їх права як споживачів, а тому і звернулися в суд з цим позовом. Вважають позивачі дії відповідача по укладанню кредитного договору і договорів поруки неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Отже, в добровільному порядку питання не вирішене і позивачі вимушені звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом дійсно зясовано, що 15 травня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER]. Відповідно до п. 1.1. цього кредитного договору банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, доларах США, в сумі 62\~000.00, що дорівнює еквіваленту 313100.00 гривень за курсом НБУ на день укладання договору, строком до 14 травня 2037 року (п. 1.2.2. Кредитного договору). Згідно пункту 2.1 кредитного договору виконання зобовязань позичальника за цим договором забезпечується наступним чином, а саме: з метою забезпечення виконання зобовязань позичальника банком приймається: застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення), а саме: квартира, що складається з 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - ванна, 4 - туалет, 5 - кухня, 6, 7 -житлові, 1 - балкон, загальною площею 54.2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є власністю [PERSON] (договір іпотеки № 11346513000/11346529000/2/3); порука - [PERSON] (договір поруки № 1134651300 /111 від 15 травня 2008 року), порука - [PERSON] (договір поруки № 1134651300/112 від 15 травня 2008 року). 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № № 2949, 2959, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, в тому числі і по кредитному договору № [NUMBER] від 15 травня 2008 року з усіма забезпечувальними договорами. Порядок заміни кредитора у зобовязанні регулюється ст. 512-517 Цивільного кодексу України. Згідно п.1 ч. 1 ст. 512 та ст. 513 ЦК України зміна кредитора у зобовязанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому, боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Частиною 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника. Відповідно до ч.І ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. З огляду на вище викладене, отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору про передачу активів, передачу документів, які підтверджують дійсність вимоги, інформації, яка є важливою для їх здійснення, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами ст. ст. 516-517 ЦК України не передбачено. Обовязок первісного кредитора передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, навпак і передбачений положеннями ч. 1 ст. 517 ЦК України. Отже, до нового кредитора перейшли «права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав», тобто збереглися всі ті умови договорів, які зазначались при укладенні з первісним кредитором. Відступлення права вимоги не передбачає укладення новим кредитором з боржником додаткових угод з позивачем із зазначенням нового кредиту, нового рахунку, умов погашення кредиту та нарахованих процентів по кредиту, тому є безпідставним твердження позивачів, що це є несправедливим по відношенню до споживача та в свою чергу суперечить нормам матеріального права, зокрема ст. ст. 514, 516, 517 ЦК України. Крім того, відповідно до пункту 7.5 кредитного договору, позичальник, уклавши договір, надає банку свою згоду та право збирати, зберігати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію (дані про позичальника, відомі банку та /або третім особам, у звязку з укладенням та виконанням даного договору, в тому числі банківську і комерційну таємницю), крім іншого, необхідну при укладенні договорів щодо відступлення права вимоги та /або переведення боргу за даним договором-до відповідних фізичних та юридичних осіб. Також, відповідно до п 7.6. кредитного договору позичальник, уклавши договір, надає банку право передавати права та обовязки банку за договором третій особі без отримання на це додаткової згоди позичальника; позичальник надав банку згоду на право звертатись за інформацією щодо фінансового становища Позичальника до третіх осіб, які повязані з позичальником сімейними, особистими, діловими, професійними або іншими відносинами. Враховуючи вищезазначене, нормами діючого законодавства України та умовами кредитного договору передбачено відступлення прав вимог за кредитними договорами, тому жодних протиправних дій, щодо розкриття банківської таємниці банком не вчинено. До того ж, вищезазначені норми цивільного законодавства, в свою ж чергу також спростовують посилання позивачів та те, що відповідно до пункту 2.4 договору поруки поручителі мають первинне право викупу за кредитними зобовязаннями. Відповідно до пункту 2.4 договорів поруки до поручителя, який виконав зобовязання боржника за основним договором, переходять усі права кредитора за цим зобовязанням. Останні зобовязання за кредитним договором не виконали, що підтверджується довідкою про заборгованість від 01 липня 2016 року за договором про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 15 травня 2008 року. Стосовно позовних вимог про визнання поручителями недійсним кредитного договору №113465130015.05.2008 року та застосування реституції за кредитним договором: 15 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER]. Отже, кредитний договір було укладено з [PERSON], а не з [PERSON] чи [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 107 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами. Згідно п.26 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06 лтстопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. В свою ж чергу, позивачі просять визнати недійсним кредитний договір, стороною якого вони не є. [PERSON] обставина є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог стосовно визнання недійсним кредитного договору, в тому числі і стосовно вимог про застосування реституції. Крім того, рішенням суду вже було відмовлено в задоволенні вимог [PERSON] про визнання цбого договору недійсним і рішення набрало законної сили. Щодо недійсності, на думку позивачів договорів поруки: згідно п 1.1. двох договорів поруки від 15 травня 2008 року, укладених між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк» та з кожним із позивачів (окремо), поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 15 травня 2008 року, укладеного між кредитором та боржником и в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідно до п. 1.2. договорів поруки, поручителю добре відомі усі умови основного договору, зокрема: сума основного договору - 62\~000.00 доларів США. Вказана сума основного договору дорівнює еквіваленту 313 000 гривень за курсом НБУ на день укладення основного договору, при цьому сторони обумовили, що такий гривневий еквівалент має визначатися в цьому договорі лише в разі, якщо сума основного договору виражена в іноземній валюті, термін виконання основного зобовязання 14 травня 2037 року, якщо згідно основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобовязання, інші умови основного договору. Відповідно до п 1.3 Догорів поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобовязаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т. ч. кредиту, регресу), сплату процентів, комісії, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідно до ч. 2 п. 5.1 договорів поруки, поручитель підтверджує, що повністю розуміє всі умови основного договору та цього договору, свої права та обовязки за договором і погоджується з ними на день укладання договору. Відповідно до п. 5.5. договорів поруки, сторони,

Outcome: dismissed