Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

[PERSON] (надалі також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі також «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі також «Відповідач 2»), [PERSON] (надалі також «Відповідач 3») та, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 50 000,00 доларів США (що в грошовому еквіваленті до національної валюти України по курсу НБУ станом на день здійснення розрахунку становить 1 240 625,00 грн.), 3% за кожен місяць прострочення виконання зобовязання в сумі 2 307 562,00 грн., а всього 3 548 187,00 грн. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, як зазначила представник Позивача, 10 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 50 000,00 доларів США з виплатою 3% місячних терміном на 1 рік (до 10 травня 2012 року). Виконання даного зобовязання забезпечувалося порукою [PERSON] та [PERSON], які гарантували виконання [PERSON] зобовязання з повернення коштів [PERSON]. Оскільки Відповідач 1 належним чином не виконав взятих на себе зобовязань за договором позики, так як у встановлений договором позики строк не повернув суму позики, а також не сплачував проценти за користування позикою, тому Позивач просить суд стягнути з Відповідача 1 та поручителів [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на його користь грошові кошти: 50 000,00 доларів США основного боргу (в еквіваленті 1 240 625,00 грн. станом на час здійснення розрахунку), 3% місячних за період з 10 травня 2011 року по 10 липня 2016 року в сумі 2 307 562,00 грн. Відповідач 1 [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на їх безпідставність, та просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень на позов Відповідач 1 покликався на те, що він дійсно отримував у позику кошти в сумі 50 000,00 доларів США у Позивача, у звязку з чим власноручно написав на його імя відповідну розписку. В подальшому, як зазначив Відповідач 1, між ним та [PERSON] було досягнуто домовленості щодо списання суми позики у 50 000,00 доларів США в рахунок передачі [PERSON] частки у власному підприємстві на імя [PERSON], у звязку з чим, на думку Відповідача 1, станом на даний час у нього відсутній обовязок щодо повернення спірних коштів. Відповідач 2 [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що в спірних правовідносинах він брав на себе зобовязання лише гарантувати повернення [PERSON] коштів в сумі 50 000,00 доларів США за відповідною розпискою, однак жодних коштів він від [PERSON] не отримував, а тому в нього відсутній обовязок щодо їх повернення. Відповідач 3 [PERSON], проти позовних вимог в судовому засіданні заперечив, посилаючись на їх безпідставність, а тому просив відмовити в їх задоволенні з підстав необґрунтованості. Зокрема, обґрунтовуючи заперечення на позов, Відповідач 3 посилався на те, що спірні кошти за розпискою у 50 000,00 доларів США позичалися [PERSON] у Позивача на розвиток бізнесу Відповідача 1 і в подальшому частину цього бізнесу було передано [PERSON] в рахунок цих коштів. Крім того, в судовому засіданні Відповідач 3 зазначив про те, що він особисто, як особа, яка гарантувала перед Позивачем виконання Відповідачем 1 зобовязань за розпискою, повертав кошти [PERSON], а тому станом на даний час заборгованість за розпискою від 10 травня 2011 року є погашеною в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника Позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України (надалі «ЦК України») визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 10 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] взяв у борг 50 000,00 доларів США в [PERSON] під 3% місячних; зобовязувався повернути 50 000,00 доларів США протягом 1 року (до 10 травня 2012 року); суми по процентах зобовязувався виплачувати щомісячно. Відповідно до частини 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики Відповідачем 1 надано Позивачу письмову розписку від 10 травня 2011 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с. 157). При цьому, в судовому засіданні [PERSON] самостійно підтвердив той факт, що він особисто писав вищевказану розписку та отримував кошти у 50 000,00 доларів США. Відповідно до змісту розписки від 10 травня 2011 року Відповідач 1 зобовязувався повернути кошти своєму кредитору протягом одного року (до 10 травня 2012 року). Згідно із частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як випливає зі змісту розписки від 10 травня 2011 року, за користування сумою позики сторонами договору було погоджено розмір процентів у 3% місячних, які Відповідач 1 зобовязувався виплачувати щомісячно. В силу статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначила в судовому засіданні представник Позивача та підтвердив Відповідач 1 [PERSON] кошти в сумі 50 000,00 доларів США було отримано ним 10 травня 2011 року. Відповідно до частини 1 статті 548 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені частиною 1 статті 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. Як випливає зі змісту Розписки від 10 травня 2011 року (а.с. 157), в забезпечення виконання зобовязання за даним договором позики (на підтвердження укладення якого оформлено розписку від 10 травня 2011 року) [PERSON] та [PERSON] виступили гарантами по виконанню даного зобовязання, про що свідчать їх особисті підписи у відповідних частинах документу. Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Форму правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі, правочину поруки) визначено статтею 547 ЦК України. Так, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відтак, Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство України обовязковими вимогами щодо договору поруки передбачає лише письмову форму такого договору поруки. Інших вимог, зокрема, стосовно істотних умов договору поруки тощо чинним ЦК України не передбачено. Відтак, враховуючи те, що у спірних правовідносинах основним зобовязанням є правовідношення щодо договору позики, існування якого, у відповідності до частини 2 статті 1047 ЦК України, може підтверджуватися розпискою позичальника, Суд, за аналогією закону, приходить до висновку про те, що взяття іншими особами на себе зобовязання гарантувати виконання договору позики, викладене письмово на тексті даної розписки позичальника, може вважатися письмовою формою договору поруки. Так, Суд звертає увагу на те, що на письмовій Розписці від 10 травня 2011 року письмово висловлено згоду [PERSON] та [PERSON] виступати гарантами перед [PERSON] по виконанню зобовязання [PERSON] щодо повернення коштів за розпискою, воля на взяття на себе таких зобовязань засвідчена підписами [PERSON] та [PERSON] на даній розписці. При цьому, вживання відповідачами 2,3 словосполучення «виступаю гарантом» не змінює правової природи правовідносин поруки, які виникли між сторонами даної цивільної справи, оскільки термін «гарант», враховуючи специфіку саме спірних правовідносин, фактично означає «гарантувати». При цьому, оскільки відповідно до частини 1 статті 560 ЦК України субєктом, який може забезпечувати виконання відповідного зобовязання, є банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант), якими Відповідач 2 та Відповідач 3 не являються, Суд, враховуючи спірні обставини та дійсну волю сторін, приходить до висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] виступали поручителями по виконанню зобовязання [PERSON] щодо повернення коштів за розпискою від 10 травня 2011 року. При цьому, в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] самостійно визнали той факт, що на розписці від 10 травня 2011 року вони власноручно брали на себе зобовязання щодо гарантування повернення коштів [PERSON] [PERSON], в чому особисто підписалися. Крім того, зі змісту пояснень Відповідача 1 та Відповідача 2 в судовому засіданні Судом встановлено, що, здійснюючи відповідні записи на розписці від 10 травня 2011 року, їх воля була спрямована на гарантування [PERSON] виконання [PERSON] зобовязання щодо повернення суми позики у 50 000,00 доларів США та відсотків за користування даними коштами. Відтак, дійсна воля [PERSON] та [PERSON] була спрямована на поручительство перед [PERSON] щодо виконання [PERSON] зобовязання за розпискою від 10 травня 2011 року. Крім того, Суд звертає увагу на те, що [PERSON] в судовому засіданні самостійно посилався на ту обставину, що ним погашалася заборгованість [PERSON] за розпискою від 10 травня 2011 року, тобто фактично [PERSON] визнавав свій обовязок, як поручителя, відповідати за даним зобовязанням [PERSON] Будь-яких вимог щодо оскарження правовідносин поруки [PERSON] та [PERSON] в даній справі не заявлялося, а тому відповідні поруки вважаються дійсними та не припиненими. Згідно з частинами 1, 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (частина 3 статті 554 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Загальні умови виконання зобовязань визначено статтею 526 ЦК України. Так, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частина 1, 2 статті 612 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як зазначила представник Позивача, незважаючи на взяті на себе за договором позики зобов'язання, Відповідач 1 не виконував їх належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи Розрахунком заборгованості станом на 26.07.2016 року (а.с. 115). Доказів, які б спростовували проведений представником Позивача розрахунок заборгованості [PERSON] за вищевказаним договором позики Відповідачем 1 суду не надано, як і не надано доказів виконання зобовязань за договором позики від 10 травня 2011 року належним чином, в повному обсязі та у встановлені строки. Стосовно посилання Відповідача 1 в судовому засіданні на ту обставину, що після отримання в позику суми у 50 000,00 доларів США на підставі спірної розписки, між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто іншої домовленості щодо повернення даних коштів, якою фактично анульовано обовязок [PERSON] щодо повернення даних коштів (шляхом передачі [PERSON] частки в підприємстві [PERSON]С.), Суд звертає увагу на те, що такі посилання Відповідача 1 не підтверджуються належними засобами доказування, оскільки належних доказів на підтвердження факту виконання (зарахування, прощення тощо) [PERSON] обовязку щодо повернення [PERSON] коштів у сумі 50 000 доларів США та відповідної суми процентів за користування даними коштами Відповідачем 1 Суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. Крім того, Відповідачем 1 в рамках даної цивільної справи у встановленому процесуальним законом порядку не предявлялося будь-яких зустрічних вимог щодо оспорювання укладеного договору позики. При цьому, Суд звертає увагу на те, що на стадії надання пояснень в даній цивільній справі [PERSON] надавалися Суду суперечні пояснення щодо виконання обовязку стосовно повернення суми позики у 50 000,00 доларів США та відсотків за користування позикою, оскільки, окрім того, що вже було зазначено вище, Відповідач 1 покликався також і на той факт, що кошти в сумі 50 000,00 США та відповідні відсотки за спірною розпискою було повернуто поручителем [PERSON] В той же час, належних доказів на підтвердження даної обставини Суду надано не було. Стосовно наявної в матеріалах справи ксерокопії аркуша із зошита в клітинку (а.с. 203), на якому містяться відповідні записи стосовно дат та сум коштів, а також зазначено прізвище «[PERSON]М.», який надано суду Відповідачем 3 на підтвердження факту повернення коштів [PERSON] за розпискою від 10 травня 2011 року, Суд звертає увагу на те, що у вказаному документів відсутні відомості та реквізити, які могли б свідчить про належність даного документу, як такого, що підтверджує факт виконання зобовязань за розпискою, укладеною між [PERSON] та [PERSON] 10 травня 2011 року, оскільки ані персональних даних осіб, яким передавалися відповідні кошти (зокрема, [PERSON]І.), ані підписів [PERSON] про отримання відповідних коштів саме в рахунок погашення зобовязання за розпискою від 10 травня 2011 року, даний документ не містить, а тому він не може вважатися належним доказом на підтвердження факту виконання зобовязань за спірною розпискою. При цьому, Суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні представник Позивача заперечувала факт отримання [PERSON] коштів за вищевказаним документом від будь-кого із відповідачів. Враховуючи вищевикладене в сукупності, Судом встановлено, що за договором позики від 10 травня 2011 року на даний час залишилися неповернутими 50 000,00 доларів США, а також 3% місячних, розмір яких, за розрахунком представника Позивача, становить 93 000,00 доларів США (з яких Позивач просить стягнути в еквіваленті до національної валюти 2 307 562,00 грн.). Будь-яких належних доказів, які б спростовували надані Позивачем докази заборгованості за вказаним договором позики, відповідачами не надано, а Судом відповідних обставин не встановлено. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. За таких обставин, враховуючи встановлені в ході судового розгляду справи обставини, Суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів в солідарному порядку (враховуючи, в т.ч. положення частини 3 статті 554 ЦК України) суми заборгованості в розмірі 50 000,00 (пять тисяч) доларів США основного боргу (що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 24.10.2016 року становить 1 283 000,00 грн.) та 3% за кожен місяць прострочення виконання зобовязання в сумі 93 000,00 доларів США (що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на час здійснення розрахунку Позивачем станвоить 2 307 562,00 грн.), а всього 3 590 562,00 грн., в користь Позивача є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищезазначене, Суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь Позивача витрат по сплаті судового збору в розмірі 3 654,00 грн. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 546, 547, 553-559, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч.1 ЦПК України,

Outcome: approved