Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON] у січні 2015 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про скасування арешту, накладеного постановою слідчого слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві Святина І.А. №к/c 20-3953 від 25.07.2012 року на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Окрім того, позивач просив суд вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна запис №12789101 від 26.07.2012 року, що вчинено реєстратором: Першою київською державною нотаріальною конторою, яким накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи вимоги позивач зазначав, що 18.06.2012 року між ним ([PERSON].) та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Під час проведення досудового слідства у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON], постановою №к/с 20-3953 від 25.07.2012 року слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві Святина І.А. 26.07.2015 року було накладено арешт на вказану квартиру. Однак, зазначений договір купівлі-продажу квартири від 18.06.2012 року був укладений між позивачем та [PERSON] ще до винесення слідчим постанови про накладення арешту на квартиру, у ході проведення досудового слідства у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] Таким чином, на думку позивача, він набув право власності на вказану квартиру та став її законним володільцем ще до накладення арешту на спірну квартиру постановою слідчого. Отже, до накладення арешту на спірну квартиру, вона на законних підставах вибула з власності [PERSON] З огляду на викладене, накладений слідчим арешт на належну позивачеві квартиру, порушує його право власності, що проявляється в обмеженні здійснення ним права користування та розпорядження квартирою. Представники позивача у судове засідання з'явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача ГУ МВС України в м. Києві у судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача прокуратури м Києва у судове засідання з'явилась, вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду. Представник відповідача ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у місті Києві та представник третьої особи Реєстраційної служби ГУЮ у м.Києві в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. Суд, заслухавши учасників процесу, їх представників, дослідивши матеріали справи в межах наданих доказів приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до постанови №к/с 20-3953 від 25.07.2012 року слідчого СУ ГУ МВС України в м.Києві Святина І.А. 26.07.2012 року було накладено арешт на вказану квартиру. З витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів вбачається, що власником спірної квартири є [PERSON] (а.с.15). Однак, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.07.2014 року власником вказаної квартири є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 637, виданого 18.06.2012 року приватним нотаріусом КМНО Льовушкіним О.Є. (а.с.48). Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 4 статті 334 ЦК визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, у позивача [PERSON] з 17.07.2014 року виникло право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постанові Верховного Суду України від 15.05.2013 р. у справі №6-26цс13, викладено наступну правову позицію. Касаційний суд вказав, що право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, тобто законодавство про захист права власті поширюється на ці відносини. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 в редакції від 30 червня 1978 року № 5. З огляду на це позивач правильно вважав, що заявлені в позовній заяві вимоги ґрунтуються на його праві власності на арештоване у процесі кримінального провадження майно, а вони повинні розглядатись за правилами, встановленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту, тобто, у порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 2 ст. 114 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Відповідачами у справі не надано суду доказів того, що до кримінальної відповідальності було притягнуто саме позивача [PERSON] та накладено арешт на його майно у порядку, передбаченому КПК України. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved