Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

[PERSON] та її представники звернулисьь до суду з позовом до Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Державної Казначейської служби України, в якому просять стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , 1200000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди; вирішити питання відшкодування [PERSON] понесених судових витрат на правову допомогу адвоката. Вимоги обґрунтовують тим, що [PERSON] , [INFO] , тривалий час, а саме: з 13 травня 2017 року до 14 вересня 2020 року, потерпала від незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, оскільки їй було інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України. Майже три з половиною роки [PERSON] була змушена по декілька разів у судах всіх інстанцій доводити свою невинуватість у вчиненні такого кримінального правопорушення, яке відноситься до особливо тяжких злочинів, а саме: умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння [INFO] смерті [PERSON] . Останню крапку в гонитві [PERSON] за справедливістю та відстоюванням свого чесного імені поставив Верховний Суд Об`єднаною палатою, ухваливши 14 вересня 2020 року постанову у справі № 740/3597/17, якою частково задовольнив спільну касаційну скаргу захисника Коваленка В.І. та засудженої [PERSON] : скасував вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року і закрив кримінальне провадження за № 12017270180000668 у зв`язку із недоведеністю вини [PERSON] у вчиненні інкримінованого їй злочину і вичерпанням можливостей їх отримати. Про підставу закриття кримінального провадження Верховний Суд зазначив на сторінці 14 вказаної постанови. Вказують, що з 13 травня 2017 року було розпочато незаконне кримінальне переслідування та притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] . Відлік незаконного притягнення її до відповідальності слід починати саме з цієї дати, оскільки тоді незаконно було затримано [PERSON] за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України, про що офіційне повідомлення було їй оголошено та вручено в письмовому вигляді 14 травня 2017 року. Закінчилось таке незаконне притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності 14 вересня 2020 року, коли Верховним Судом була прийнята постанова, якою було скасовано незаконний обвинувальний вирок суду першої інстанції та незаконна ухвала суду апеляційної інстанції у вказаному кримінальному провадженні щодо неї. Тобто 40 місяців 1 день, [PERSON] незаконно та безпідставно притягували до кримінальної відповідальності, і вона перебувала під слідством та судом. При цьому із такого строку вона перебувала під вартою: 8 місяців 25 днів, з яких в період з 13 травня 2017 року до 29 січня 2018 року перебувала під вартою 8 місяців 16 днів та в період з 25 грудня 2019 року до 2 січня 2020 року перебувала під вартою 9 днів. Це становище завдало їй неймовірної великої моральної шкоди. За такий тривалий період [PERSON] змінила декілька процесуальних статусів: підозрювана, обвинувачена, засуджена, ув`язнена і нарешті все ж таки виправдана. На цей час круто і повністю змінилися усталений спосіб та ритм життя у [PERSON] , але не в кращий бік. При цьому їй досить тривалий час довелося провести у місцях ув`язнення з позбавленням волі, а також відбувати покарання за незаконними судовими рішеннями, що стало наслідком незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Весь час з 13 травня 2017 року до 14 вересня 2020 року [PERSON] була змушена відкладати всі свої плани та спрямувати всі свої сили і волю на вжиття доступних заходів для доведення власної невинуватості, а також непричетності до інкримінованого кримінального правопорушення, постійно хвилюватися за остаточний результат кримінального провадження за № 12017270180000668, і, перш за все, судового розгляду, у справедливості якого впевненість стрімко втрачалася. От такі обставини створювали у [PERSON] відчуття глибокої безпорадності та приниження. Тривалі страждання і важкий душевний біль [PERSON] поглиблювали вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2019 року, яким було засуджено [PERSON] за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, та ухвала Чернігівського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року, якою такому вироку було надано законної сили. Разом з [PERSON] , яку було притягнуто до кримінальної відповідальності страждала також і її сім`я. Адже органу слідства, прокуратурі та судам було достеменно відомо, що у [PERSON] маються на утриманні троє дітей: [PERSON] , [INFO] , який має інвалідність з дитинства першої (1) групи «Б; неповнолітню [PERSON] , [INFO] ; малолітнього [PERSON] , [INFO] , який має статус дитини-інваліда підгрупи «А» через дитячий церебральний параліч. При цьому батько старшого сина - [PERSON] помер [INFO] , та з яким [PERSON] була одружена [INFO] ; з батьком доньки у неї шлюб розірвано 23 вересня 2014 року згідно рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 вересня 2014 року, а батько меншого сина був записаний у актовому записі про народження з її слів. Тобто, [PERSON] самостійно виховує і утримує та виховувала і утримувала трьох дітей, двоє з яких інваліди, у період 2017-2020 років, в тому числі на момент її затримання, станом на 13 травня 2017 року. В той же час сама [PERSON] мала та має ряд проблем зі здоров`ям. Так, у неї мається вузловий зоб щитоподібної залози; наслідки перенесеної закритої черепно-мозкової травми; консолідований компресійний перелом хребта та остеохондроз поперекового відділу хребта. Також у [PERSON] наявна вища освіта, яка впливає на глибину усвідомлення складнощів захисту від незаконного звинувачення та різкої несправедливості по відношенню до неї у згаданому кримінальному провадженні. На додачу, через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] не могла реалізувати професійні навички під час отримання вищої освіти. Отже, замість того, щоб допомагати своїм дітям та займатися їх вихованням і здоров`ям, приділяти їм особливу увагу та докладати додаткові зусилля для організації їх належного повсякденного життя, з урахуванням наявних у них проблем зі здоров`ям, [PERSON] була змушена боротися з державною правоохоронною системою, щоб не бути незаконно покараною та відновити своє чесне ім`я, тобто не мала змоги забезпечити своїх дітей належною батьківською підтримкою і самовідданим піклуванням. Така обставина переживання почуття провини перед найріднішими людьми не давала [PERSON] спокою і впевненості, також спричиняла тяжкі душевні та моральні страждання, породивши у неї відчуття глибокої недовіри до правоохоронної системи та судової гілки влади. Законодавчо встановлено мінімальний розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, що становить 200166,67 гривень (5000 гривень*40 місяців і 1 день або 5000*40+5000/30*1), де 5000 гривень - розмір мінімальної заробітної плати станом на 1 вересня 2020 року та на час звернення у суд з даним позовом, встановлений ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», а 40 місяців і 1 день - період незаконного притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, перебування під слідством та судом без тримання під вартою та без відбування покарання у вигляді позбавлення волі. Разом із тим, [PERSON] вважає, що такий розмір відшкодування їй моральної шкоди буде недостатнім і оцінює завдану їй моральну шкоду, обсяг якої і глибина страждань описані вище, у розмірі 1200000 гривень. Адже 8 місяців 16 днів вона перебувала у місцях позбавлення волі на умовах попереднього ув`язнення у період незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України, за вбивство [PERSON] , а 9 днів відбувала покарання за незаконними судовими рішеннями (обвинувальним вироком суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції, якою такий вирок був залишений без змін). Додатково така її позиція щодо розміру відшкодування моральної шкоди ґрунтується ще й на тому, що на час її кримінального переслідування з обвинуваченням за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України у неї на утриманні знаходилися троє дітей, двоє з яких є інвалідами та потребують постійного стороннього догляду. 09.02.2021 року на адресу суду від відповідача Державної Казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Також вважають, що розмір відшкодування моральної шкоди не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин справи та не підтверджується доказами, а вказана сума шкоди є завищена і не відповідає дійсності (а.с. 122-124). 12.02.2021 року від відповідача Головного управління Національної поліції в Чернігівській області надійшов відзив, в якому просять відмовити в задоволенні позову повністю, мотивуючи тим, що у кримінальному провадженні № 12017270180000668 від 13.05.2017 [PERSON] пред`явлене їй повідомлення про підозру до моменту звернення матеріалів до суду з обвинувальним актом не оскаржувала у передбаченому КПК України порядку, що свідчить про те, що на стадії досудового розслідування [PERSON] не вважала дії правоохоронних органів незаконними, та погоджувалася із формулюванням повідомлення про підозру та не мала претензій до дій органу досудового розслідування з приводу власне фактів повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень як таких. Також зазначають, що враховуючи те, що посадові особи слідчих підрозділів органу поліції не приймають участь у кримінальному провадженні на стадії його судового розгляду, та до роботи вказаних посадових осіб на даній стадії взагалі неможливо звернення будь-яких претензій. Крім цього відповідач вважає, що у даному випадку не встановлено жодної, передбаченої ст. 1 і ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу і підстав для виникнення права на таке відшкодування. Також відповідач вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами та не підтвердив, яких саме душевних страждань вона зазнала, та які конституційні права були порушені (а.с. 130-134). 15.02.2021 року відповідачем Чернігівською обласною прокуратурою надано до суду відзив на позовну заяву, в якому з огляду на відсутність у матеріалах справи належних доказів незаконності рішень, дій чи бездіяльності прокуратури, недоведеність факту заподіяння шкоди позивачу та причинного зв`язку між ними, необґрунтованість розміру такої шкоди та підстав для її стягнення. Також зазначають, що будь-яких вимог до Чернігівської обласної прокуратури позов не містить, тому вона є неналежним відповідачем у цій справі і відповідно у задоволенні позовних вимог до Чернігівської обласної прокуратури слід відмовити повністю. Також вважають, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували необхідність відшкодування їй моральної шкоди саме у розмірі 1200000 грн., в обґрунтування підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає лише загальні фрази, визначені законом, водночас належних доказів для підтвердження вказаних обставин позивачем не долучено. Натомість доводи позивача щодо впливу на її дітей кримінального переслідування відносно неї спростовується тим, що позивач притягувалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, і в рішенні Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08.11.2017 року зазначено пояснення матері позивачки про те, що догляд та виховання дітей здійснюється лише нею (бабусею дітей). Крім того вважають, що з дня повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення [PERSON] до дня постановлення ухвали Верховним Судом позивач правомірно перебувала під слідством, процесуальні дії органу досудового розслідування та суду були необхідними, допустимими та вчинялись з метою встановлення істини у справі, в судовому порядку не скасовувались, у зв`язку з чим підстави для відшкодування шкоди відсутні взагалі. Прийняття судом рішення про закриття кримінального провадження стало можливим лише у зв`язку з порушенням судом процесуальної сторони розгляду кримінального провадження, а не у зв`язку з підставами, які встановлюють невинуватість [PERSON] (а.с. 137-143). 19.02.2021 року представником позивача надано відповідь на відзиви на позовну заяву, в якій зазначає, що доводи всіх відповідачів зводяться до одного спільного - заявлена моральна шкода не доведена, а розмір відшкодування - обґрунтованим; нормативно-правові підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Пояснює, що, відповідач - це особа, яка завдала шкоди позивачу та до якої звернені позовні вимоги. В даному випадку відповідачами виступають Чернігівська обласна прокуратура, ГУНП в Чернігівській області та Держказначейство, оскільки саме діяннями посадових осіб Чернігівської обласної прокуратури та ГУНП в Чернігівській області було завдано моральної шкоди позивачці [PERSON] . Більш того, на органи прокуратури покладено повноваження представляти інтереси держави у судах, в тому числі у цивільних процесах. В свою чергу, Держказначейство залучене в якості відповідача відповідно до положень п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4. Крім того, позовні вимоги звернені до Державної казначейської служби України, оскільки відповідно до висновку, викладеному у рішенні Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року у справі № 12/рп-2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів. Управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України. Наголошує, що в позовах про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органів місцевого самоврядування та органів державної влади, окрім Державної казначейської служби України, яка являється розпорядником бюджетних коштів, співвідповідачем ставиться і той орган або конкретна посадова особа того органу, який завдав таку шкоду. В даному випадку, серед інших, слідчими та прокурорами прокуратури були задана шкода [PERSON] . Тому саме прокуратура та органи поліції відносяться до осіб, які згідно законодавства у зазначених у позові правовідносинах повинні відповідати на позовні вимоги. Тому їх вірно визначено відповідачами у даній справі, хоч відповідальність і відшкодування за їх діяння несе держава. Окремо зауважує на доводи представника ГУНП в Чернігівській області про те, що ні сама [PERSON] , ні її захисник не оскаржували повідомлення про підозру [PERSON] , а тому не мали претензій до дій органу досудового розслідування з приводу власне фактів повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення як такого. Натомість, за фактом вчинення інкримінованого [PERSON] кримінального правопорушення відомості були внесені 13 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017270180000668. А підозра була оголошена 14 травня 2017 року. Тоді як зміни та доповнення, на які посилається ГУНП в Чернігівській області, до ст. 303 Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, про можливість оскаржити таке рішення як повідомлення про підозру були внесені лише у 2018 році. При цьому нереалізація особою права на оскарження підозри не ототожнюється кримінальним процесуальним законом із доведеністю винуватості особи у інкримінованому правопорушенні та з визнанням вини. Також звертає увагу на те, що у своєму відзиві представник ГУНП в Чернігівській області зазначає, що посадові особи слідчих підрозділів не приймають участь у кримінальному провадженні на стадії судового розгляду. Так, на стадії судового розгляду саме прокурор підтримує обвинувачення, натомість, у разі необхідності слідчі, які здійснювали досудове розслідування або ж за їх участі були проведені слідчі (розшукові) дій, в тому числі і невідкладного характеру, за рішенням суду можуть бути запрошені до суду для їх допиту в якості свідків та отримання роз`яснень щодо проведених за їх участю слідчих (розшукових) дій. Тобто, наведене посилання ГУНП в Чернігівській області також є неспроможним. Окрім того, відповідачі стверджують, що моральна шкода повинна бути обґрунтована, а її завдання особі підтвердженим. Зауважує, що в позовній заяві детально описано, в чому полягає завдана [PERSON] моральна шкода органами слідства, прокуратури та суду, а також наведено обґрунтування розміру завданої позивачу [PERSON] моральної шкоди. Саме собою позбавлення особи особистої свободи і обмеження цим основоположних прав вже завдає надмірних страждань (а.с. 160-164). У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та у відповіді на відзиви на позовну заяву. Представник відповідача Чернігівської обласної прокуратури в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Представник Головного управління національної поліції в Чернігівській області в судове засідання не з`явився. Надав до суду заяву з проханням провести судове засідання без участі представника ГУНП в Чернігівській області. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на доводи, викладені у відзиві. Щодо визначення підсудності справи суд керується процесуальними нормами статей 27, 28 чинного ЦПК України, як прийнятими пізніше Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР. Вислухавши представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Встановлено, що 13.05.2017 року внесено відомості до ЄРДР за №12017270180000668 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (а.с. 34). Письмове повідомлення про підозру у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення складено та вручено [PERSON] слідчим Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області Обсяг, зміст та суть повідомленої [PERSON] 14 травня 2017 року підозри того ж дня перед врученням вже було погоджено прокурором Ніжинської місцевої прокуратури (а.с. 30-31). Після затримання [PERSON] , ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 травня 2017 року їй був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.с. 32-33). 08 вересня 2017 року було завершено досудове розслідування у кримінальному провадженні за №12017270180000668. Після чого обвинувальний акт, складений слідчим та затверджений прокурором 08 вересня 2017 року відносно [PERSON] , був переданий до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, з якого потім судом апеляційної інстанції було скеровано до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області в порядку визначення підсудності, для здійснення подальшої стадії кримінального провадження - судового розгляду. Про зміну підсудності вказаного кримінального провадження колегією суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області 13 вересня 2017 року було винесено ухвалу (а.с. 35-36, 37). Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області вироком від 29 січня 2018 року [PERSON] визнав невинуватою та виправдав за недоведеністю її винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України (а.с. 53-59). Апеляційний суд Чернігівської області ухвалою від 14 травня 2018 року вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 січня 2018 року щодо [PERSON] з підстав, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 412 КПК України, скасував та призначив новий розгляд у суді першої інстанції (а.с. 60-62). Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2019 року [PERSON] засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. У строк відбування покарання [PERSON] зараховано строк попереднього ув`язнення з 13 травня 2017 року по 29 січня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Прийнято рішення щодо процесуальних витрат і речових доказів у провадженні, скасовано накладений на майно арешт (а.с. 21-24). Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційні скарги прокурора, засудженої та захисника залишено без задоволення, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2019 року - без змін (а.с. 25-29). Постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року щодо [PERSON] скасовано і закрито кримінальне провадження. Таке рішення Об`єднана палата прийняла у зв`язку з відсутністю іншої процесуальної можливості усунути допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення правил нового розгляду без погіршення становища [PERSON] , яка вироком суду виправдана через недоведеність вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, та кримінальне провадження щодо якої закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК (а.с. 15-20). У статтях 55,56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 4 ст. 62 Конституції України, у разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктами 1 та 2 частини 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема: у випадку постановлення виправдувального вироку суду; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно з пунктом 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги. Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації. Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. [PERSON] перебувала під слідством та судом з 13 травня 2017 року (з моменту її затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України) по 14 вересня 2020 року (дата прийнята постанови Верховним Судом, якою було скасовано обвинувальний вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції у вказаному кримінальному провадженні), тобто 40 місяців та 1 день, з яких вона перебувала під вартою: 8 місяців 25 днів, з яких в період з 13 травня 2017 року до 29 січня 2018 року перебувала під вартою 8 місяців 16 днів та в період з 25 грудня 2019 року до 2 січня 2020 року перебувала під вартою 9 днів. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено з 01 вересня 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 5000 гривень. Таким чином, виходячи з загального часу перебування під слідством і судом ( з 13.05.2017 року по 14.09.2020 року - 40 місяців та 1 день та розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць ((5000х40)+(5000/30х1)) - гарантований Законом мінімальний розмір моральної шкоди становить 200166,67 гривень. Враховуючи тривалість перебування [PERSON] під слідством та судом, характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач, її можливості з приводу відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, враховуючи, що під час досудового розслідування до [PERSON] були застосовані заходи забезпечення кримінального провадження, та слідчо-розшукові дії, зокрема, обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та перебування у місцях позбавлення волі на умовах попереднього ув`язнення, суд вважає, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, повинна становити 400000,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності та справедливості. Задовольняючи позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди частково, суд враховує як посилання позивача на те що внаслідок незаконного притягнення її до відповідальності страждала її сім`я, а саме троє дітей, двоє з яких мають інвалідність з дитинства, так і посилання відповідачів на докази неналежного виконання батьківських обов`язків позивачем. Що стосується заявленої у судовому засіданні представником позивача вимоги щодо відшкодування позивачу понесених нею витрат під час слідства та суду, зокрема на послуги захисника, суд приходить до висновку про необхідність відмови в її задоволенні, оскільки стороною позивача не надано доказів щодо обсягу послуг і виконаних робіт та їх вартості під час досудового слідства та судового розгляду. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого само врядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції від 30 січня 2013 року) (далі - Порядок). Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. За приписами статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України. Відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`ятнадцяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. Судом встановлено, що 07.10.2020 між позивачем та адвокатами Котуковим С.О. та Коваленком В.І. укладено договір про надання правової (правничої) допомоги та послуг адвоката (а.с. 89). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано квитанцію від 27 листопада 2020 року, відповідно до якої адвокатом Кутуковим на підставі договору від 07 жовтня 2020 року за надані послуги прийнято 5000 грн. (а.с. 90). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи наведене, сума витрат на професійну правничу допомогу, яку поніс позивач та яка підтверджена належними доказами, підлягає стягненню з Державного бюджету України в розмірі 5000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial