Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом, в якій, уточнивши позовні вимоги, просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком №17 на вул.Немирівській у м. Львові. Свої позовні вимоги мотивують тим, що [PERSON] є власником спірної квартири на підстав договору довічного утримання від 17.12.2003 року, укладеного із [PERSON] Зазначили, що до моменту набуття права власності на цю квартиру, як член сімї попереднього власника, в ній був зареєстрований відповідач. Оскільки, реєстрація [PERSON] у спірному будинку, позбавляє їх права повною мірою здійснювати правомочності власника, просять визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою. Позивачі та представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних послуг, позов з врахуванням уточнених позовних вимог, підтримали з підстав викладених у ньому, просять задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, лише подав заяву про відкладення розгляду справи у звязку із хворобою адвоката, при цьому не вказав, яка причина особистої неявки позивача у судове засідання, а тому суд, із врахуванням думки позивачів, які не заперечили про розгляд справи по суті за відсутності відповідача, ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача, який при цьому, подав до суду письмові заперечення, які були оголошені судом в судовому засіданні, в яких зазначив, що до даного спору не можуть бути застосовані норми ст.71 ЖК УРСР, оскільки правовідносини в нього виникли між нинішнім власником спірного житлового будинку [PERSON] і ним членом сімї колишнього власника будинку [PERSON], ні наймачем, ні членом сімї наймача нинішнього власника він не є. Просить в позові відмовити. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON], на підставі договору довічного утримання від 17 грудня 2003 року, належить будинок № 17 на вул. Немирівській у м. Львові /а.с.26-27/, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.05.2012 року /а.с.8/. Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописку № 664 від 18.02.2013 року у вказаному будинку, з 1964 року зареєстрована позивач [PERSON], з 1956 року її мама [PERSON], [PERSON] - з 2008 року та відповідач [PERSON] з 1958 року як член сімї [PERSON]М./а.с.12/. За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Виходячи з положень ст.ст.16, 391, 386 ЦК України, власник має право звертатися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Встановлено, що угоди між відповідачем та позивачем [PERSON] щодо порядку користування спірним будинком не було. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сімї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Саме такого правового висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22 жовтня 2014 року. Враховуючи, що відповідач [PERSON] був зареєстрований та мав право користування спірним будинком як член сімї колишнього власника будинку [PERSON], після припинення у неї права власності на цей будинок 17 грудня 2003 року відповідач втратив право користування спірним будинком, оскільки не є членами сімї нового власника будинку [PERSON] Також відповідач [PERSON] не набув самостійного права на спірне житло з підстав, передбачених законом. Разом з тим, позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житлом не підлягає до задоволення, оскільки власником житла є [PERSON], а [PERSON] є її чоловіком, який права власності на житловий будинок не має, а також не зареєстрований у будинку, лише фактично проживає, як зазначив і сам [PERSON] в судовому засіданні. Відповідно до положень п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 р. № 5, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що вказані в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми в обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішенні спору. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що з припиненням права власності [PERSON] на будинок №17 на вул. Немирівській у м. Львові [PERSON] втратив право користування цим приміщенням, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково, при цьому, оскільки позивач [PERSON] не є власником даного будинку, в задоволенні його позову до [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з цим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 114,70 грн. судових витрат, сплачених позивачем /а.с.8/.

Outcome: approved