Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

[PERSON] , та [PERSON] , звернулись до суду із позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про визнання права власності та витребування майна. Позовна заява мотивована тим, що позивачі є спадкоємцями майна їх батька - [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті, вони звернулися до приватного нотаріуса Гайдейчук Г.В. із заявами про прийняття спадщини та нотаріусом було заведено спадкову справу №7/2011. Позивачі зазначають, що їх батько був одружений із [PERSON] , шлюб із якою на момент його смерті, було розірвано. Інших спадкоємців майна померлого немає. Після смерті [PERSON] залишився садовий будинок по [ADDRESS] , на даний час м. Вінниця, який будувався батьком разом із матір`ю позивачів у шлюбі. Наприкінці 2017 року позивачам стало відомо про реєстрацію права власності на спірний будинок за третьою особою у справі - [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 21.07.2015 року. Крім того, стало відомо, що 24.07.2015 року, тобто через чотири дні після реєстрації права власності, [PERSON] відчужила спірний будинок [PERSON] . Вказують, що [PERSON] зареєструвала за собою будинок незаконно, оскільки у КП «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» було внесено зміни до року побудови будинку з 1994 на 1991 на підставі довідки № 9 ТОВ «Віньковецький цегельний завод», яка як вказують позивачі є підробленою у зв`язку із чим вони звертались до правоохоронних органів та до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено запис про кримінальне провадження №12015020100001341, яке на даний час розглядається Вінницьким міським судом Вінницької області у справі №127/7317/17. Також, позивачі зазначають, що на даний час спірним будинком володіє відповідач [PERSON] , якого вони попереджали про існування спорів щодо даного будинку та земельної ділянки ще до укладення ним договору купівлі-продажу. Крім того, зазначають, що зважаючи на те, що спадкоємцями спірного будинку є позивачі, майно вибуло з їх володіння не з їхньої волі, без їх відому у протиправний спосіб. Посилаються на порушення порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і просять визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом на садовий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , в рівних частках. Витребувати у [PERSON] на користь позивачів зазначене майно. Ухвалою суду від 13.03.2020 року у задоволенні заяви представника [PERSON] - [PERSON] про визнання дій позивачів зловживанням своїми правами - відмовлено. Ухвалою суду від 20.03.2020 року матеріали позовної заяви залишено без руху та позивачам надано строк для усунення виявлених недоліків. Ухвалою суду від 14.04.2020 року матеріали позовної заяви в зв`язку із не усуненням зазначених в ухвалі суду від 20.03.2020 року недоліків - повернуто позивачам. 07.05.2020 року представник позивачів - адвокат Мунтян Є.В., звернувся до Вінницького апеляційного суду із апеляційною скаргою на ухвалу Вінницького міського суду від 14.04.2020 року про повернення матеріалів позивачам. Постановою Вінницького апеляційного суду від 04.06.2020 року апеляційну скаргу позивачів задоволено, ухвалу Вінницького міського суду від 14.04.2020 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі за загальними правилами позовного провадження і призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 22.09.2020 року підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Мунтян Є.В. підтримав заявлені вимоги в повному обсязі за обставин, наведених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що спірний будинок батько позивачів будував разом з їх матір`ю [PERSON] , з якою перебував у шлюбі з 27 червня 1954 року по 20 жовтня 1997 року, на підтвердження чого надав копію Свідоцтва про шлюб, та копію Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , а тому вважає, що [PERSON] не мала права відчужувати будинок відповідачу. Вказував, що позивачі є спадкоємцями майна, яке належало на день смерті їх покійному батькові. Представник відповідача - адвокат Лавренчук А.С. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, з підстав наведених у відзиві, зокрема зазначив, що оскільки станом на час смерті спадкодавця [PERSON] , [INFO], будинок не було введено в експлуатацію та він був самочинним, він не може входити до складу спадкового майна, так як самочинно збудоване майно до складу спадкового майна не входить, крім того, оскільки позивачі ніколи не були власниками спірного будинку, спосіб захисту обраний ними на підставі ст. ст. 330, 388 ЦК України застосованим бути не може. [PERSON] є добросовісним набувачем майна, оскільки не міг бути обізнаним про вимоги позивачів щодо нього, а позивачі були обізнані про продаж будинку [PERSON] , проте не вжили жодних заходів. Посилався на пропуск строку позовної давності, оскільки за спірний будинок позивачі розпочали судитись ще з 2012 року у Вінницькому районному суді Вінницької області. Крім того, зазначив, що спірний будинок з моменту придбання [PERSON] значно змінено (реконструйовано) та переплановано, здійснено дороговартісні поліпшення, оцінка яких зазначена у проведеній в межах іншої справи судовій будівельно-технічній експертизі. Просив відмовити позивачам в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи, [PERSON] проти задоволення позову заперечила, з підстав наведених у відзиві, додатково пояснила, що на час відчуження будинок був напівзруйнованим та самочинним, а земельну ділянку разом з будівельними матеріалами розташованими на ній померлий [PERSON] подарував [PERSON] у 2009 році та вона мала повне право зареєструвати за собою, оскільки була власником земельної ділянки, будинок будувала разом з померлим [PERSON] . Відмову в нотаріуса позивачі отримали у видачі свідоцтва про право на спадщину на будівельні матеріали, а просять визнати за ними право на житловий будинок. Заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 12.08.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області [PERSON] помер [INFO] , про що в Книзі реєстрації смертей 12.08.2011 року зроблено відповідний актовий запис за №2045 (т.1 а.с.246). Як вбачається із свідоцтва про народження [NUMBER] від 27.11.1964 року [PERSON] є сином [PERSON] (т.1 а.с. 224). Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 03.09.1958 року [PERSON] є сином [PERSON] (т.1 а.с. 225). Відповідно до довідки №15/02-14 від 19.03.2014 року виданої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Гайдейчук Г.В. до майна померлого [PERSON] 18.11.2011 року заведено спадкову справу №7/2011. Із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] - спадкоємець за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Тептею Н.Я. 12.01.2007 року за р. №22 та спадкоємці за законом, діти померлого: [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.226). Як вбачається із Договору дарування земельної ділянки №753 від 21.08.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Тептею Н.Я. - [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку, площею 0,0400 га, кадастровий номер 0520680500:04:001:0283, розташовану у [ADDRESS] (т.2 а.с.55). Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26.07.2013 року у справі №203/4641/12 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування земельної ділянки від 21.08.2009 року недійсним та про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом в Ѕ частині за кожним із спадкоємців (т.2 а.с. 57-58). Згідно Свідоцтва про право власності №40978292 від 21.07.2015 року за [PERSON] зареєстровано в цілому садовий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.229). Як вбачається із довідки №9 від 15.07.2015 року будинок за адресою: [ADDRESS] будувався ТОВ «Віньковецький цегельний завод» в 1991 році (т.1 а.с.228). Згідно Висновку експерта №94-П від 31.03.2016 року підпис в довідці №9 від 15.07.2015 року виконано не [PERSON] (директором ТОВ «Віньковецький цегельний завод»), а іншою особою (т.1 а.с.230-232). Відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки №557 від 24.07.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сабканюком П.Л., [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0400 га, кадастровий номер 0520680500:04:001:0283, розташовану за адресою: [ADDRESS] . (т.2 а.с.39-40). Із Договору купівлі-продажу №558 від 24.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сабканюком П.Л., вбачається, що [PERSON] продала [PERSON] садовий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .(т.1 а.с.147, 236, т.2 а.с. 41-42). Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області» від 13.05.2015р. №401-VIII, яка є загальновідомою та доступною в засобах масової інформації, територія Бохоницької сільської ради увійшла до м. Вінниця. Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової оціночно будівельної та будівельно-технічної експертизи №ОС-318 від 04.03.2019 року у справі №127/25218/17 в будинку [PERSON] виконано перепланування у будинку а саме, в приміщенні кухні 1-1 демонтовано віконний блок та влаштовано дверний проріз; демонтовано дверний блок між приміщеннями веранди «І» та кухні 1-1, влаштовано віконний проріз, демонтовано піч в приміщенні кухні 1-1, влаштовано дверний проріз між приміщеннями кімнати 1-2 та гаража «ІІ»; у приміщенні гаража «ІІ» влаштовано кухню, в приміщенні коридору 1-4 влаштовано перегородку з дверним прорізом, у частині приміщення, відділеному перегородкою, влаштовано санвузол; у приміщенні кімнати 1-5 влаштовано перегородку з дверним прорізом; у приміщення веранди «ІІІ» демонтовано три віконних блоки, прорізи закладено; у приміщенні кімнати 1-6 демонтовано віконний блок, прорізи закладено. Вартість будинку без урахування поліпшень проведених [PERSON] складає 571 679,00 грн., вартість будинку з урахуванням поліпшень проведених [PERSON] складає 1 077 046,00 грн (т.2 а.с.109-184). У відповідності до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною третьою статті 331 ЦК України визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК). До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов`язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану (частини четверта, сьома статті 376 ЦК) . Як роз`яснено в п. 3.2 листа від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Позивачами до позовної заяви не надано жодних належних та допустимих доказів належності померлому [PERSON] станом на день його смерті, [INFO] , та зареєстрованого за ним у встановленому законодавством порядку права власності на спірний садовий будинок, натомість іншими доказами у справі підтверджується відсутність такого права. Крім того, якщо позивачі заявляють про власність за їх батьком на будматеріали, то таке будівництво було самочинним, однак неможливо визнання за позивачами права власності на будинок, за умови, що земельна ділянка під ним належить іншій особі, зокрема і відповідачу [PERSON] . Також позивачами не надано доказів належності померлому будівельних матеріалів, з яких побудовано садовий будинок по [ADDRESS] . У правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-130 цс 13, зазначається, що «У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України». Таким чином, позовні вимоги щодо визнання за позивачами права власності по Ѕ частці за кожним на садовий будинок по [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Частиною першою статті 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Як вбачається із матеріалів справи, доказів належності позивачам, або ж їх покійному батькові у минулому на праві власності садового будинку по [ADDRESS] суду не надано. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, 22.08.2014 року [PERSON] звертався до Вінницького районного суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння у цивільній справі № 128/4246/14-ц. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 24.09.2014 року у справі №128/4246/14-ц забезпечено позов [PERSON] шляхом накладення арешту на будівельні матеріали, витрачені на будівництво будинку, розташованого в [ADDRESS] , які перебувають на земельній ділянці, площею 0,04 га, кадастровий номер 0520680503:04:001:0283. 17.03.2015 року позивачем подано заяву про залишення позову без розгляду, яка ухвалою суду від 19.03.2015 року судом задоволена та скасовано вжиті раніше заходи забезпечення позову. Таким чином, позивачами не лише не вживалось заходів щодо збереження їхнього майна, яке вони вважають своїм, а й скасовано вжиті судом заходи у зв`язку із залишенням [PERSON] його позову без розгляду. Суду також не надано доказів обізнаності відповідача [PERSON] щодо претензій позивачів на спірний будинок, оскільки як встановлено в судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи, станом на час придбання будинку - 24.07.2015 року, будь-які справи у суді щодо нього були відсутні. Щодо застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне. Згідно із ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається із матеріалів справи, позивачі звернулись до суду вперше 17.08.2012 року із позовом про визнання договору дарування недійним та визнання за ними права власності, справа №203/4641/12 Вінницького районного суду Вінницької області та саме в межах цієї справи було встановлено, що на земельній ділянці подарованій [PERSON] - [PERSON] знаходиться самочинно збудований будинок, яким користується [PERSON] . Надалі щодо спірного майна у Вінницькому районному суді перебували справи №128/1941/14-ц, №128/3964/14-ц, № 128/4246/14-ц, 128/573/15-ц, №128/825/15-ц, що стосувались спірного будинку та витребування його або визнання права власності на нього, які були залишені судом без розгляду або повернуті позивачу позовні заяви. 21.11.2017 року позивачі звернулись до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до [PERSON] та [PERSON] за участю третьої особи Вінницька райдержадміністрація у Вінницькій області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації та визнання недійсним договору купівлі-продажу у якій вказували, що про оформлення права власності на будинок за [PERSON] та відчуження будинку дізнались у лютому 2016 року. Разом з тим у даному позові уже зазначають, що про порушення їх прав вони дізнались у 2017 році. Суд ставиться критично до такого твердження позивачів, оскільки воно спростовується наявними у справі доказами. Окрім того, суд звертає увагу на правову позицію, викладену в постанові ВСУ від 22.02.2017 №6-17цс17, згідно якої порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в ст.76 ЦК УРСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Також, згідно правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, де за результатами розгляду справи Велика Палата ВС дійшла висновку, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється з моменту, коли майно вибуло з власності власника. При цьому Суд зауважив, що строк позовної давності не підлягає поновленню у разі укладання надалі договору купівлі-продажу відповідного майна. Таким чином за твердженням самих позивачів у справі №127/25218/17 Вінницького міського суду Вінницької області, оскільки про набуття права власності на спірний будинок позивачам стало відомо у 2016 році, саме з цього часу слід відраховувати строк позовної давності, який станом на час звернення із даним позовом до суду минув. У зв`язку із викладеним, суд вважає строк звернення до суду пропущеним. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom, п. 51, Reports 1996-IV, п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України») Відповідно до п. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, оскільки суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення, суд відмовляє за необґрунтованістю. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, а тому судові витрати до відшкодування не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed