Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

[PERSON]О звернулась до суду з позовом до [PERSON], зазначивши, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем, вони звели житловий будинок по вул.Довженка, 15 в смт.Ріпки Чернігівської області, ступінь готовності якого становить 100%. Після припинення шлюбних відносин між сторонами, відповідач перешкоджає позивачеві та неповнолітнім дітям користуватися житловим приміщенням, яке не введене в експлуатацію, однак придатне для проживання. Таким чином [PERSON], посилаючись на ст.ст.57, 60, 69, 70, 71 СК України, ст.ст.331, 368 ЦК України, просила визнати за нею право власності на ? частину будівельних матеріалів обєкта незавершеного будівництва та ? частину земельної ділянки, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку. 09.08.2016 року позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на ? частину земельної ділянки, за заявою позивача були залишені без розгляду. 26.08.2016 року позивач уклала новий шлюб, а її післяшлюбне прізвище стало [PERSON]. 18.01.2017 року в судовому засіданні представник [PERSON] надала заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила поділити між сторонами житловий будинок № 15 по вул.Довженка в смт.Ріпки, виділивши їм по ? частині житлового приміщення за варіантом розподілу, визначеним у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 26-16 від 30.11.2016 року, а також стягнути з відповідача 4617 грн. грошової компенсації за зменшення частки майна, яке підлягає виділу позивачеві. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали свої вимоги, пояснивши, що сторони, перебуваючи у шлюбі, у встановленому порядку отримали земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул.Довженка, 15 в смт.Ріпки, отримали дозвіл на будівництво та завершили спорудження будинку в 2010 році. Спірний будинок в експлуатацію введений не був, однак сторони використовували його в якості житлового приміщення. З 14.02.2016 року позивач, разом з неповнолітніми дітьми, переселилась до іншого житлового приміщення, яке не належить їй на праві власності. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з тих підстав, що визнання за позивачем права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі спорудження не введеного в експлуатацію житлового будинку, можливе лише за умови конкретного визначення цих матеріалів та обладнання. Крім того, представник відповідача вказав, що процесуальним законом не передбачено можливості уточнення позивачем раніше заявлених вимог, а змінити предмет позову, позивач має право до початку розгляду справи судом. З урахуванням того, що [PERSON] подала заяву про зміну предмету позову на стадії розгляду справи, її вимоги про поділ житлового будинку задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог і на підставі поданих ними доказів. Згідно ч.ч.2, 3 ст.10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Звертаючись до суду 08.07.2016 року, [PERSON], предявила наступні вимоги: 1) визнати за нею право власності на ? частину будівельних матеріалів обєкту незавершеного будівництва; 2) визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки. 18.01.2017 року, під час розгляду справи по суті, представник позивача надала суду заяву про уточнення позовних вимог, а саме - про поділ будинку та прибудинкових споруд, як цілісного майнового комплексу, з виділенням кожній із сторін окремих його частин, з подальшим переобладнанням і переплануванням в ізольовані квартири. Заява про уточнення позовних вимог містить змінений предмет позову і була подана [PERSON] після того, як розгляд справи по суті було розпочато, а вимоги позивача про визнання за нею права на ? частину земельної ділянки - залишено без розгляду. При цьому, ухвала суду про залишення без розгляду частини вимог [PERSON], вступила в законну силу. Згідно ч.2 ст.31 ЦПК України, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, а до початку розгляду судом справи - змінити предмет або підставу позову. Таким чином, процесуальний закон допускає можливість зміни предмету позову до початку зясування обставин справи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні вимог [PERSON] про поділ житлового будинку, з виділенням сторонам окремих його частин та подальшим його переобладнанням і переплануванням в ізольовані квартири. В судовому засіданні сторони визнавали той факт, що житловий будинок № 15 по вул.Довженка в смт.Ріпки, не введено в експлуатацію, а право власності на нього не зареєстровано. У відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.11.2002 року по 29.04.2016 року. Як слідує з пояснень позивача, неповнолітня дитина від шлюбу з відповідачем, проживає спільно з нею в іншому житловому приміщенні. Державним актом серії ЯБ № 622004 від 04.10.2006 року підтверджується, що [PERSON] було виділено земельну ділянку по вул.Довженка, 15 в смт.Ріпки, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 26-16 від 30.11.2016 року, вбачається, що спірний житловий будинок має 100% готовності, він підключений до мереж електро-газопостачання, має опалення, облаштований системою водогону та водовідведення. Будівельний паспорт на забудову складено Відділом містобудування і архітектури в 2006 році, однак зведена споруда не відповідає будівельному паспорту. Зокрема, згідно пояснювальної записки до плану забудови та будівельного паспорту № 174, житловий будинок № 15 по вул.Довженка в смт.Ріпки планувалося спорудити на 5 житлових кімнат, загальною житловою площею 93,3 кв.м. Водночас, за наслідками експертного дослідження встановлено, що будинок має дві житлові кімнати та вітальню, загальною житловою площею 51,5 кв.м. Ширина житлового будинку відповідає, а довжина не відповідає будівельному паспорту. За наслідками візуально-інструментального обстеження експертом також було встановлено, що спірне домоволодіння має цегляний погріб, деревяний сарай і деревяну вбиральню, котрі не внесені як до паспорта на забудову № 174, так і до технічного паспорта на садибний житловий будинок, виготовлений Чернігівським МБТІ 21.01.2010 року. Експертним висновком підтверджено здійснення не передбачених прибудов до будинку, позначених на генеральному плані літерами А 2-1, А1-1, а-1. Виходячи з положень ч.1 ст.376 ЦК України, вказані вище не передбачені паспортом № 174 прибудови, є самочинними. У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення щодо правового статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу, містить ч.3 ст.368 ЦК України. Згідно ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 ст.71 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що кожна із сторін має право на ? частину спірного майна, набутого за час шлюбу. В той же час, вимоги позивача про поділ нерухомого майна, задоволенню не підлягають. Згідно ч.1 ст.182 ЦК України, право власності на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно являється ознакою відсутності самого права на це майно. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, відтак є майном, що може належати подружжю на праві спільної сумісної власності і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Викладене підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України у справах № 6-2710цс15, № 6-159цс15, № 6-159цс, переглянутими в порядку ст.355 ЦПК України, за наслідками неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Згідно абз.2 ч.1 ст.3607 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З урахуванням рівності часток співвласників, у справі що розглядається, кожна із сторін має право на ? частину будівельних матеріалів та обладнання, використаних при спорудженні будинку. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Крім того, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд вважає, що з урахуванням конкретних обставин справи, належним способом захисту майнових інтересів позивача, буде визнання за [PERSON] права власності на будівельні матеріали і обладнання, використані при спорудженні частини не зданого в експлуатацію житлового будинку, в обсязі, близькому до ідеальних часток, за варіантом, запропонованим у висновку будівельно-технічної експертизи № 26-16 від 30.11.2016 року, однак без визначення вартості цього майна та без зазначення матеріалів і обладнання, використаних в процесі будівництва. Правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 18.11.2015 року по справі № 6-388цс15, на яку посилався представник відповідача у своїх запереченнях, передбачає, що у разі неможливості поділу незакінченого будівництва, суд може визнати за сторонами право власності на будівельні матеріали, обладнання і конструктивні елементи будинку, зазначивши у рішенні ці конструктивні елементи, обладнання та інше майно, використане в процесі будівництва. Вирішуючи спір між [PERSON] та [PERSON], суд констатує, що правова позиція по справі № 6-388цс15, на яку посилався представник відповідача як на підставу своїх заперечень, була висловлена з приводу спору про поділ обєкта незавершеного будівництва. В даному ж випадку матеріалами справи підтверджено 100% готовності житлового будинку. Крім того, ч.2 ст. ст.3607 ЦПК України передбачено, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Неможливість визначення матеріалів і обладнання, право на які підлягає визнанню за позивачем, обумовлено тим, що висновок експерта № 26-16 від 30.11.2016 року містить лише загальний опис матеріалів, використаних під час будівництва житлового будинку та прибудинкових споруд, без зазначення їх точного найменування, асортименту, кількості, вартості. В судовому засіданні сторони та їх представники не заявляли клопотань про виклик експерта, з метою розяснень наданого ним висновку, або призначення додаткової чи повторної експертизи. Крім того, висновок експерта в частині визначення вартості спірного майна, суд вважає недостатньо обгрунтованим і таким, що не узгоджується з іншими матеріалами справи. Зокрема, технічний паспорт на спірне домоволодіння, виготовлений Чернігівським МБТІ станом на 21.01.2010 року, містить дані про інвентаризаційну вартість будинку та прибудинкових споруд, в сумі 161702 грн., з урахуванням 10% фізичного зносу. З дослідницької частини висновку від 30.11.2016 року (Таблиця 2), вбачається, що вартість будинку та прибудинкових споруд визначалась експертом шляхом простого множення їх залишкової вартості, яка існувала станом на 21.01.2010 року, на індекс інфляції, без урахування ступеня фізичного зносу, на день проведення досліджень. Висновок експерта не містить даних щодо вартості робіт і матеріалів, використаних для облаштування будинку системами електро-газопостачання, опалення, водогону та водовідведення. В той же час, з інформаційної довідки ПП Експертна фірма Експерт Плюс, вбачається, що станом на 20.05.2016 року дійсна ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою, була визначена в розмірі 51166 грн. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача в тій частині, яка беззаперечно підтверджена належними і допустимими засобами доказування. У відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial