Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет», просив: «Визнати недійсною з моменту укладення додаткову угоду до договору №42/78/19 від 10 січня 2019 року, яка укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» та [PERSON] . Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» основний борг у розмірі 916 669,25 гривень, втрат від інфляції у розмірі 15 923,38 гривень, трьох відсотків річних у розмірі 23 877,39 гривень та пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 29 130,41 гривень» 18 грудня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Згідно з частин 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Відповідач не скористався правом подати відзив на позов та докази на спростування заявлених позовних вимог. 10 лютого 2021 року Дніпровський районний суд м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та доказів долучених до позову, додатково пояснив, що 10 січня 2019 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» було укладено договір позики № 42/78/19, за умовами якого позивач в порядку та на умовах визначених договором позики надав позичальнику грошові кошти у сумі 916 669,25 грн. Грошові кошти були передані у день підписання договору шляхом внесення на рахунок позичальника. Відповідно до п. 6 Договору позики, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 31 грудня 2019 року, у безготівковому порядку. 23 грудня 2019 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «будівельна інвестиційна компанія «Рассвет», в особі директора Федорова В.В., що діє на підставі Статуту, було укладено Додаткову угоду до Договору позики №42/78/19, відповідно до якої внесено зміни до договору, шляхом визначення строку повернення позикодавцеві позику у строк до 30 березня 2021 року, у безготівковому порядку. При підписанні додаткової угоди позивач не був обізнаний, що Федоров В.В. від імені якого підписано договір, не займав посаду керівника та не мав необхідного обсягу повноважень для представництва та підписання договору від імені товариства, за наведених обставин наявні підстави визнати недійсною з моменту укладення Додаткову году до Договору позики №42/78/19 від 10 січня 2019 року, яка укладена 23 грудня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» та [PERSON] . Внаслідок визнання Додаткової угоди недійсною, відповідач мав повернути розмір позики в розмірі 916 669,25 гривень в строк до 31 грудня 2019 року відповідно до п. 6 Договору позики, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання та не повернув позивачу належні йому грошові кошти, що були передані [PERSON] , шляхом внесення коштів на рахунок відповідача, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України та п. 9 Договору позики, позивачем здійснено нарахування пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, втрат від інфляції та трьох процентів річних. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, правом подати відзив на позов та докази на спростування заявлених вимог не скористався. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, вислухавши представника позивача, наведені доводи щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046,1047 Цивільного кодексу України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено, що 10 січня 2019 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна будівельна компанія «РАССВЕТ» укладено Договір позики № 42/78/19, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передає позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2 цього Договору, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначеним цим Договором строк. Відповідно до п. 2 Договору позики, загальний розмір позики за Договором становить 916 669,25 грн. Відповідно до п. 6 Договору позики, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому Позикодавцем) згідно умов цього Договору у строк до 31 грудня 2019 року, у безготівковому порядку, або інший не заборонений чинним законодавством спосіб. 23 грудня 2019 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет», в особі директора Федорова В.В., що діє на підставі Статуту, укладено Додаткову угоду до Договору позики №42/78/19, у зв`язку із зазначеним фінансовим навантаженням на позичальника, пов`язаного із закінченням будівництва житлового будинку [ADDRESS] , в порядку та на умовах, визначених п. 7 Договору, сторони дійшли згоди про внесення змін до Договору, шляхом викладення п. 6 Договору у наступній редакції: «п. 6 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) згідно умов цього договору у строк до 30 березня 2021 року, у безготівковому порядку, або в інший не заборонений чинним законодавством спосіб» Стаття 92 Цивільного кодексу України визначає, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Відповідно до ст. 62 Закону України «Про господарські товариства», у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов`язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом. Генеральний директор (директор) не може бути одночасно головою загальних зборів учасників товариства. Згідно зі статтями 92, 97 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо іншого не встановлено законом. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 30 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю та додатковою відповідальністю», питання про обрання директора та встановлення розміру його винагороди стосується компетенції загальних зборів учасників. Оформити таке рішення слід протоколом загальних зборів. За пунктом 13 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вносяться, зокрема, відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи. За даними, які міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичний осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «Рассвет» зареєстрована 22 грудня 2016 року, номер запису №10671020000025464, в графі відомості про керівника юридичної особи, про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо, є [PERSON] . Згідно із ч. 2 ст. 65 Господарського кодексу України, власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Керівник підприємства призначає (обирає) власник (власники) підприємства або уповноважений ним орган, такий керівник підприємства без довіреності діє від імені підприємства, представляє його інтереси, у тому числі підписувати договори. Стаття 204 Цивільного кодексу України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, згідно із частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України, для вчинення правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. У відповідності до положень статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України ). В той же час згідно з положеннями ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України , правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. За встановлених обставин, суд вважає доведеним той факт, що на дату укладення Федоров В.В. не мав повноважень на підписання від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «Рассвет» будь-яких договорів, оскільки вчинення дій від імені юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «Рассвет», у тому числі підписувати договорів, подавати документи для державної реєстрації тощо, має право керівник - [PERSON] . Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статтей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що права та інтереси [PERSON] підлягають захисту та відновленню шляхом визнання недійсним з моменту укладення від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» Додаткової угоди до договору позики №42/78/19 від 23 грудня 2019 року, оскільки відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичний осіб-підприємців та громадських формувань, Федоров В.В. не займав посаду директора товариства та не був наділений цивільними правами та обов`язками у їх здійсненні від імені товариства. При цьому суд враховує, що порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом, відомості про орган управління разом з іншою інформацією відповідно до ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України вноситься до Єдиного державного реєстру. За приписами статтей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. В порядку та на умовах Договору позики №42/48/19 від 10 січня 2019 року у пункті 5 визначено, що проценти за цим договором на суму позики не нараховуються та не сплачуються. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За змістом статей 549-551 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Відповідно до п. 9 Договору позики, за несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує виключну штрафну санкцію у вигляді пені у розмірі 0,001 % за кожен день прострочки від суми платежу не повернутої своєчасно позики. За наведених обставин, суд вважає, що в межах даного спору позивачем правомірно заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені, за порушення умов пункту 9 Договору позики №42/78/19, однак позивачем при обчисленні суми пені не вірно взято загальний розмір позики, який не відповідає Договору, тому виходячи з наведеного, та з урахуванням методики нарахування розміру пені відповідно до п. 9 Договору позики №42/78/19, з відповідача підлягає до стягнення розмір пені у сумі 28 508,41 гривень, за період з 01 січня 2020 року по 06 листопада 2020 року, оскільки факт порушення з боку відповідача договірних зобов`язань не оспорюється в межах даного спору, сплата пені визначена умовами договору, що зумовлює виконання сторонами договору взятих договірних зобов`язань в повному обсязі. У своїй позовній заяві [PERSON] просить стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» інфляційні втрати в розмірі 15 923,38 гривень, та три процента річних в розмірі 23 877,39 гривень, які нараховані на залишок заборгованості відповідача перед позивачем за період з 01 січня 2020 року по 06 листопада 2020 року. Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18) Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Інфляційні нарахування входять до складу грошового зобов`язання. Втрати від інфляції розраховуються за формулою: Втрати від інфляції= (сума боргу)х(Індекс інфляції)/100-(сума боргу) Індекс споживчих цін (індекс інфляції ) показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання ст. 1 Закон України «Про індексацію грошових доходів населення». Не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і індекс інфляції обчислюється та публікується в офіційних періодичних виданнях. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Три процента річних розраховується за формулою: Проценти = (сума боргу)х (процентна ставка) / 100/(кількість днів у році)х(кількість днів у місяці) Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 15 923,38 гривень та три процента річних в розмірі 23 877,39 гривень, які нараховані позивачем на залишок заборгованості відповідача за період з 01 січня 2020 року по 06 листопада 2020 року, судом встановлено, що позивачем не дотримано методики нарахування інфляційних втрат та три проценти річних, оскільки при здійсненні розрахунку штрафних санкцій, позивачем взято суму основного боргу в розмірі 936 669,25 гривень, що перевищує загальний розмір позики відповідно до Договору №42/78/19, що становить 916 669,25 гривень. З досліджених судом доказів вбачається, що відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань перед позивачем, в строк до 31 грудня 2019 року грошові кошти за договором позики в розмірі 916 669,25 грн. не повернув, а тому, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики. Таким чином, оцінивши та перевіривши в сукупності взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, виходячи з методики нарахування інфляційних втрат та три проценти річних, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти за договором позики № 42/78/19 від 10 січня 2019 року, за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання 3% річних в розмірі 23 367,55 гривень починаючи з 01 січня 2020 року по 06 листопада 2020 року (подень подачі позовної заяви) та інфляційні збитки в розмірі 15 614,79 гривень за період 01 січня 2020 року по 30 вересня 2020 року, згідно зі ст. 625 ЦК України. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна будівельна компанія «Рассвет» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 11 096,80 грн., який сплачено позивачем при звернені з цим позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: partial