Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна, і просить встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з січня 2004 року. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль марки «КІА «Карене», державний номерний знак [NUMBER], кузов [NUMBER], сірого кольору, та торгівельний павільйон, площею 59,5 м2, розташованого по [ADDRESS] Визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частину зазначеного автомобіля та торгівельного павільйону. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що вона та відповідач в період з січня 2001 року по січень 2011 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах (без реєстрації шлюбу в органах РАЦС), проживали однією сім'єю по [ADDRESS] вели спільне господарство, побут, сплачували комунальні послуги, разом проводили відпочинок. За час перебування у цивільному шлюбі ними було спільно набуто нерухоме майно, а саме: торгівельний павільйон, площею 59,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] а також придбано в кредит легковий автомобіль «КІА «Карене», державний номерний знак [NUMBER], кузов [NUMBER], сірого кольору, право власності на який оформлено за відповідачем. З січня 2011 року стосунки між сторонами погіршилися, і фактичні шлюбні відносини були припинені. Відповідач позов не визнав. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволені, встановлений факт проживання [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з січня 2004 року. Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки «КІА «Карене», державний номерний знак [NUMBER], кузов [NUMBER], сірого кольору, та торгівельний павільйон, площею 59,5 м2, розташованого по [ADDRESS] Визнано право власності за [PERSON] на 1/2 частину зазначеного автомобіля та торгівельного павільйону. [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2013 року, де ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду частковому скасуванню, згідно п.п. 3,4 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивач та відповідач в період з січня 2004 по січень 2011 роки перебували у фактичних шлюбних відносинах (без реєстрації шлюбу в органах РАЦС), проживали однією сім'єю по [ADDRESS] вели спільне господарство, побут, сплачували комунальні послуги, разом проводили відпочинок. Зазначене підтверджується численними фотографіями, копії яких містяться в матеріалах справи, тощо. Відповідач не заперечував про зазначені обставини. За час перебування у цивільному шлюбі ними було спільно набуто нерухоме майно, а саме: торгівельний павільйон, площею 59,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] а також придбано в кредит легковий автомобіль «КІА «Карене», державний номерний знак [NUMBER], кузов [NUMBER], сірого кольору, право власності на який оформлено за відповідачем. З січня 2011 року стосунки між сторонами погіршилися, і фактичні шлюбні відносини були припинені. За таких обставин, враховуючи вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне майно придбано сторонами в період проживання однією сім'єю, тому кожна сторона має право на ? частину цього майна. Між тим з такими висновками суду погодитися в повній мірі не можна з наступних підстав. Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції, при вище наведених обставинах справи, відповідно до ст. ст. 60, 69, 70, 74 СК України, ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині поділу автомобіля та визнання право власності на його ? частину за позивачем, оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами в період проживання однією сім'єю. Приведені в апеляційній скарзі доводи, що суд не врахував, що автомобіль, придбаний в кредит, не може бути підставою для скасування рішення суду в цій частині та зменшення частки у спірному автомобілі, яка належить позивачу з наступних підстав. Судом встановлено, і не оспорюється сторонами, що спірний автомобіль придбаний в 2008 році, тобто в період проживання сторін однією сім'єю, тому з моменту придбання автомобіля у власність він є об'єктом права спільної сумісної власності сторін. Отже, правильно встановивши, що спірний автомобіль сторони придбали у період їх проживання однією сім'єю, суд обґрунтовано задовольнив вимогу позивача про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля, що відповідає вимогам ст.ст. 69, 70, 74 СК України. Посилання апелянта на те, що він повинен сплачувати за спірний автомобіль кредитні кошти і після припинення сімейних стосунків з позивачем, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідні вимоги щодо боргів відповідачем не заявлені. Разом з тим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що торгівельний павільйон, площею 59,5 м2, розташованого по [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину зазначеного торгівельного павільйону з наступних підстав. Вирішуючи питання щодо визнання права власності на торговельний павільйон, суд першої інстанції не встановив та не звернув уваги в який період був придбаний павільйон, та чи підлягає він поділу, відповідно до вимог ст. 74 СК України, або є особистою приватною власністю відповідача. Як було зазначено вище, судом встановлено, що з січня 2004 року по січень 2011 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. З матеріалів справи вбачається, що торговельний павільйон збудований до 2004 року, що підтверджується технічною документацією на земельну ділянку на якій розташований спірний торговельний павільйон, договором про постачання електричної енергії, про проведення експертизи стану пожежної безпеки об'єкту, рішенням виконкому про надання дозволу з відповідними організаціями на розташування павільйону для торгівлі тощо, які були оформлені та складені 2002 - 2003 роках /а.с. 103-124/. Встановлюючи факт придбання спірного майна, а саме торговельного павільйону в період проживали однією сім'єю, суд першої інтонації не звернув уваги на зазначені обставини, а саме; що торговельний павільйон був збудований до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, який набрав чинність з 01.01.2004 року. Отже, в такому випадку правовідносини, які виникли між сторонами щодо поділу торговельного павільйону не можуть бути врегульовані ст. 74 СК України, та визнано спільною сумісною власністю сторін. Колегія суддів вважає, що в даному випадку реєстрація права власності на спірний торговельний павільйон в 2004 році не може бути підставою для визнання спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] та поділу, відповідно до вимог ст. 74 СК України, оскільки є особистою приватною власністю відповідача. Докази, які б підтверджували, що павільйон був придбаний сторонами в період їх проживання однією сім'єю за спільні кошти, суду не надані. За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові. Таким чином, колегія суддів вважає за необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання права власності на торговельний павільйон, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні [PERSON] позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Outcome: partial