Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

[PERSON] у березні 2014 року звернулася до суду з позовом до Черкаської міської ради та [PERSON] про визнання рішення сесії Черкаської міської ради №4-364 від 20.12.2013 року частково недійсним, вказавши, що вона та [PERSON] є співвласниками жилого будинку з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS]. При цьому частка [PERSON] у праві спільної часткової власності становить 53/100, а частка [PERSON], - 47/100. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці загальною площею 1000 кв.м.. У 2010 році [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою і за результатами розгляду цивільної справи 01.09.2010 року Придніпровським районним судом м. Черкаси була винесена ухвала про затвердження мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] якою був визначений порядок користування земельною ділянкою з додатком у вигляді плану розподілу земельною ділянки. Згідно затвердженої судом мирової угоди, - [PERSON] була виділена у користування земельна ділянка площею 461 кв.м., [PERSON] площею 520 кв.м., а земельна ділянка площею 19 кв.м. залишалася у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON]. Однак пунктом 1.4. Рішення №4-364 від 20.12.2013 року Черкаської міської ради було затверджено документацію із землеустрою та передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 463 кв.м., в тому числі площею 160 кв.м., кадастровий номер [NUMBER] та площею 303 кв.м кадастровий номер [NUMBER], а земельна ділянка площею 13 кв.м кадастровий номер [NUMBER] передана у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON]. Позивач вважала, що рішення міської ради у вказаній частині необхідно визнати недійсним, оскільки [PERSON] виділена у власність земельна ділянка, яка на 2 кв.м. (463 кв.м. замість 461 кв.м.) перевищує розмір затверджений судом по мировій угоді, а у спільну власність виділена земельна ділянка, яка на 6 кв.м. менше (13 кв.м. замість 19 кв.м.). Крім того конфігурація переданої у власність [PERSON] земельної ділянки не відповідає плану розподілу, який є додатком до мирової угоди. Своєї згоди на приватизацію [PERSON] земельної ділянки у розмірі зазначеному в рішенні міської ради позивач не давала. За таких обставин позивач просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним п.1.4. рішення №4-364 від 20.12.2013 року Черкаської міської ради. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], - [PERSON] підтвердив обставини викладені у позові та підтримав заявлені позовні вимоги. Додатково пояснив, що прийнявши оскаржуване рішення від 20.12.2013 року та передавши [PERSON] земельну ділянку площею 463 кв.м. міська рада тим самим порушила пропорцію часток [PERSON] та [PERSON] у праві власності на жилий будинок, що є неприпустимим. Представник відповідача Черкаської міської ради, - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вважав, що рішення №4-364 від 20.12.2013 року Черкаської міської ради в оскаржуваній позивачем частині є законним, обґрунтованим та прийнятим відповідно до чинного на час його ухвалення законодавства України, а порушення прав та законних інтересів [PERSON] не доведено. Відповідач [PERSON] будучи повідомленою про час та місце судового розгляду у встановленому процесуальним законом порядку, в судове засідання не з'явилася. Третя особа, - Управління Держземагенства (Держгеокадастру) у Черкаській області подало суду письмову заяву про розгляд справи без участі їх представника. Суд вислухавши доводи представників сторін, дослідивши письмові докази та висновок експерта, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкас від 1 вересня 2010 року, яка набрала законної сили 07.09.2010 року, затверджено мирову угоду у цивільній справі №2-3287/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування жилим будинком та земельною ділянкою (т.1 а.с. 8-11). Вказаною мирової угодою встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] із частками 47/100 ([PERSON].) та 53/100 ([PERSON].). Також сторонами погоджено порядок користування земельною ділянкою, що закріплена за вказаним будинком згідно рішення Черкаської міської ради від 6 жовтня 1955 року № 714 відповідно до плану поділу ділянки, виготовленого товариством з обмеженою відповідальністю «Геоземпроект». [PERSON] при цьому виділена у користування земельна ділянка площею 461 кв. м, [PERSON] площею 520 кв. м, а у спільному користуванні співвласників залишено земельну ділянку площею 19 кв. м.. 18.10.2013 року Управлінням Держземагенства у Черкаському районі Черкаської області проведено державну реєстрацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS], а саме - площею 0,0160 га кадастровий номер [NUMBER]; площею 0,0303 га кадастровий номер [NUMBER]; площею 0,0013 га кадастровий номер [NUMBER], що підтверджено відповідними Витягами з Державного земельного кадастру (т.1 а.с. 105-113). Рішенням Черкаської міської ради від 20 грудня 2013 року № 4-364 [PERSON] передано у власність земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] загальною площею 0,0463 га, у тому числі: площею 0,0160 га і площею 0,0303 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та земельну ділянку площею 0,0013 га у спільну часткову власність із [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, із визначенням часток, [PERSON] - 47/100 часток та [PERSON] - 53/100 часток (т.1 а.с. 12). Висновком судової земельно-технічної експертизи №1726/14-23; №326-327/15-23 д 29 квітня 2015 року (т.1 а.с. 125-131) встановлено, що розмір та конфігурація земельної ділянки [PERSON], що зазначені у витягах з Державного земельного кадастру, не відповідають розмірам та конфігурації, що визначені у плані розподілу земельної ділянки, затвердженому мировою угодою від 1 вересня 2010 року, розміри земельної ділянки зазначені у витягах з Державного земельного кадастру не відповідають часткам у праві приватної власності на будинок із надвірними спорудами, належних [PERSON] та [PERSON]. Вказані невідповідності розмірів та конфігурації земельних ділянок графічно зображені експертом в додатках до висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше їм надані у користування; г) прийняття спадщини; д) виділення в натурі ( на місцевості) належної їм земельної частки ( паю). За правилами ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності, що є вільними від користування. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлено ст. 118 ЗК України, згідно з якою громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходження земельної ділянки. Згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 118 ЗК України підставою відмови у наданні дозволу відповідною місцевою державною адміністрацією на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування бажаного об'єкта приватизації вимогам законів або прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Отже, громадяни можуть порушувати питання про приватизацію лише тих земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні або є вільними та не перебувають у користуванні іншої особи. Однак, як вбачається з матеріалів справи й цим обґрунтовувала позовні вимоги [PERSON], виділена рішенням Черкаської міської ради №4-363 від 20.12.2013 року у власність [PERSON] земельна ділянка перевищує розмір визначений мировою угодою від 1 вересня 2010 року, якою встановлено частки сторін у жилому будинку та земельній ділянці, на якій він розташований, та не відповідає встановленій цією мировою угодою конфігурації. Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України необхідно виходити із того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 лютого 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-2цс15. Частиною 4 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Однак приймаючи оскаржуване рішення №4-364 від 20.12.2013 року в частині передачі у власність земельної ділянки [PERSON] Черкаська міська рада не врахувала розмір часток співвласників на житловий будинок по [ADDRESS] та наявність судового рішення, яке набрало законної сили, - ухвали суду від 01.09.2010 року про затвердження мирової угоди по справі №2-3287/10, якою було визначено розмір часток сторін у жилому будинку й, відповідно, земельній ділянці, на якій розташовано будинок, конфігурацію земельних ділянок переданих у користування кожному із співвласників. Що призвело до фактичної передачі міською радою у власність [PERSON] частини земельної ділянки, яка станом на 20.12.2013 року перебувала у законному користуванні іншої особи, - [PERSON]. Таким чином підпункт 1.4 пункту 1 Рішення №4-364 від 20.12.2013 року Черкаської міської ради «Про передачу громадянам земельних ділянок безоплатно у власність ([PERSON] та інші)», яким затверджено документацію із землеустрою та передано земельну ділянку громадянці [PERSON] не відповідає вищенаведеним нормам земельного законодавства України, порушує права і законні інтереси позивача, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а підпункт 1.4 пункту 1 Рішення №4-364 від 20.12.2013 року Черкаської міської ради визнанню недійним. Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з наступного. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 243,6 гривень (т.1 а.с. 1), а під час судового розгляді оплачено витрати на проведення судової експертизи в сумі 2152,5 гривень (т.1 а.с. 153) та витрати в сумі 492 гривні (т.2 а.с. 124-131) на публікацію в пресі оголошень про виклик відповідача [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином на користь [PERSON] з відповідачів необхідно стягнути, - з [PERSON] судові витрати у вигляді витрат по сплаті судового збору в сумі 121,8 гривень, , витрат на проведення судової експертизи в сумі 1076,25 гривень та витрат на оплату оголошень в пресі про виклик відповідача в сумі 492 гривні, а усього 1690,05 гривень; а із Черкаської міської ради, - судові витрати у вигляді витрат по сплаті судового збору в сумі 121,8 гривень, витрат на проведення судової експертизи в сумі 1076,25 гривень, а усього 1198, 05 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved