Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

[PERSON] у листопаді 2014 року в межах кримінального провадження №42014250000000224 (кримінальна справа №699/70/15-к) звернувся до суду із цивільним позовом про відшкодування шкоди завданої злочином до [PERSON], УМВС України в Черкаській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України. В обґрунтування позову зазначив, що слідчим відділом прокуратури Черкаської області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №42014250000000224 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого ст. 367 КК України, який полягає в тому, що [PERSON] перебуваючи на посаді старшого дільничного інспектора СДІМ Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України Черкаської області, не виконував постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя чим вчинив злочин та завдав йому шкоди, у тому числі моральної, яку в грошовому виразі позивач оцінив у 30000 гривень. Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.10.2017 по кримінальній справі №699/70/15-к [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком 3 роки; на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.367 КК України у зв'язку із закінченням строку давності і провадження по справі закрито. Стягнуто із Головного управління Державного казначейства України в Черкаській області на користь [PERSON] 10 000 грн. в рахунок завданої моральної шкоди діями обвинуваченого, шляхом списання із відповідного рахунку. В частині відшкодування матеріальної шкоди потерпілим судом відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 25.04.2018 по кримінальній справі №699/70/15-к, змінено вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.10.2017 шляхом виключення із резолютивної частини вироку посилання на звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 367 КК України у зв'язку із закінченням строку давності на підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України та закриття провадження у справі. Звільнено [PERSON] від призначеного покарання за ч.2 ст. 367 КК України за вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.10.2017 на підставі п.3 ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України у зв'язку із закінченням строків давності. Крім того Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 25.04.2018 скасовано вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.10.2017 в частині розв'язання цивільного позову потерпілих, у т.ч. [PERSON], щодо стягнення моральної шкоди, а провадження в цій частині направлено на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок суду від 02.10.2017 залишено без змін. Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Позарецької С.М. від 16.05.2018 відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], УМВС України в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди завданої злочином; третя особа ГУ ДКСУ в Черкаській області. Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначене підготовче засідання. До завершення підготовчого провадження, ухвалою суду від 17.09.2018 задоволено заяву [PERSON] про відвід судді Позарецької С.М.. Після повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями, ухвалою від 20.09.2018 справа прийнята до провадження суддею Шиповичем В.В.. Ухвалою суду від 05.11.2018 до участі у справі, в якості співвідповідачів залучено Державну казначейську службу України та Головне управління Державної казначейської служби України у Черкаській області. При цьому ГУ ДКСУ у Черкаській області виключено із числа третіх осіб. Ухвалою суду від 30.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачі подали відзиви на позов та просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Відповідач УМВС України в Черкаській області, заперечував проти позову [PERSON], із посиланням на п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» та вважав що позивачем не зазначено, в чому полягає завдана йому моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується; позивач не надав на підтвердження своїх доводів про завдання йому моральної шкоди, доказів застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв'язків; крім того, позивачем не надано розрахунку суми моральної шкоди. Вважали, що на даний час відсутній закон, який би регулював відносини у сфері відшкодування шкоди завданої злочином та механізм нарахування і відшкодування такої шкоди. Просили врахувати, що бездіяльністю [PERSON] не завдано реальних збитків [PERSON], натомість [PERSON] порушив лише матеріальний інтерес позивача. Представник відповідача [PERSON], - адвокат [PERSON], заперечувала проти позову [PERSON] із посиланням на те, що вимога про відшкодування моральної шкоди позивачем не обґрунтована, не доведена наявність такої шкоди, не зазначено в чому вона полягає і які витрати немайнового характеру або інші негативні явища переніс позивач. Крім того, позивачем не зазначено з яким міркувань він виходив визначаючи розмір нібито спричиненої моральної шкоди. У позові [PERSON] відсутній зміст позовних вимог та не зазначено з кого саме суд має стягувати кошти заявлені позивачем. Відповідач Державна казначейська служба України (далі ДКСУ), заперечувала проти позову [PERSON], із посиланням на те, що у національному законодавстві відсутній нормативно-правовий акт, який би регулював порядок відшкодування шкоди завданої злочином передбачений ст. 1177 ЦК України. Натомість механізм відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням за рахунок Державного бюджету України законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові органами що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), проте цей закон передбачає можливість реалізації норм цивільного законодавства про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням за рахунок коштів Державного бюджету України лише у випадках коли кримінальне правопорушення вчинено спеціальним суб'єктом (працівником правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо. Вважали, що виходячи зі змісту позовних вимог та характеру спірних правовідносин на які посилається позивач, підстави для відшкодування шкоди відповідно до Закону відсутні, а відтак просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Черкаській області (далі ГУ ДКСУ) заперечувало проти позову [PERSON] з підстав аналогічних тим, що наведені у відзиві ДКСУ. [PERSON] надані письмові пояснення та відповідь на відзив, в яких позивач просив врахувати, що діяння [PERSON], як представника влади, унеможливило виконання вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя щодо відшкодування шкоди потерпілим [PERSON]. Крім того збільшенню моральних переживань сприяла і необхідність внаслідок протиправних дій [PERSON] звертатися [PERSON] із численними заявами до судових та правоохоронних органів. Позивач [PERSON], будучи повідомленим про час та місце розгляд справи, в судове засідання не з'явився. Подав заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі. Наполягав на задоволенні позовних вимог. Представники відповідачів у судовому засіданні підтвердили свої заперечення проти позову викладені у заявах по суті справи. Вважали, що надані позивачем поштові квитанції щодо переписки із судовими та правоохоронними органами не є належними доказами завдання йому моральної шкоди, а крім того із наданих квитанцій не вбачається, що вони стосуються саме кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON]. Суд вивчивши заяви сторін по суті справи, оголосивши письмові пояснення позивача та заслухавши пояснення представників відповідачів в судовому засіданні, дослідивши письмові докази надані сторонами, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.10.2017 (а.с. 77-84) встановлено, що [PERSON], працюючи старшим дільничним інспектором сектору ДІМ Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України в Черкаській області, відповідно до своїх функціональних обов'язків, будучи службовою особою із виконанням функцій представника влади, отримав на виконання у червні 2007 року постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31.05.2007, яку відповідно до ст. 118 КПК України (1961 року) повинен був виконати протягом десятиденного строку. Вказана постанова винесена судом у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 115 КК України. Відповідно до зазначеної постанови, [PERSON] повинен був, з метою забезпечення цивільного позову, заявленого потерпілими ([PERSON] та [PERSON]) у вказаній кримінальній справі, накласти арешт на майно обвинуваченого. Однак, [PERSON], неналежно виконуючи свої службові обов'язки, через несумлінне ставлення до них, достовірно знаючи про наявність у власності [PERSON] транспортних засобів у кількості 3 одиниці, а саме: автомобіля марки «ДАФ - 95ХФ430», державний номер [NUMBER]; напівпричепа марки «Шварцмюллер», державний номер [NUMBER]; причепа марки «СЗАП-8527», державний номер [NUMBER], отримавши відповідь на свій запит, листом 3-го міжрайонного відділення ДАІ при ВДАІ УМВС України в Черкаській області № 861 від 03.07.2007, в порушення вимог ст. 126 КПК України не наклав арешт на вказані транспортні засоби, а саме, не вжив всіх заходів щодо розшуку майна обвинуваченого [PERSON], а також не направив до відділення ДАІ копію постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про накладення арешту для встановлення відділенням ДАІ заборони на відчуження у майбутньому наявного у [PERSON] майна та внесення відповідних даних до електронно-інформаційної системи «арешт», а лише обмежився складанням протоколу від 04.07.2007 про відсутність транспортних засобів по місцю проживання обвинуваченого та протягом тривалого часу, а саме із 12.06.2007 по 22.11.2007 не направив матеріали отриманого доручення на адресу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Внаслідок вказаних дій [PERSON], у зазначений період та у послідуючому, транспортні засоби, а саме, автомобіль марки «ДАФ - 95ХФ430», державний номер [NUMBER]; напівпричіп марки «Шварцмюллер», державний номер [NUMBER]; причіп марки «СЗАП-8527», державний номер [NUMBER], були відчужені, 04.09.2007, 16.04.2008, що унеможливило в подальшому виконання вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.01.2008 у кримінальній справі № 1-41/08 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 115 КК України в частині стягнення із засудженого [PERSON] на користь потерпілих [PERSON] та [PERSON], матеріальних збитків та моральної шкоди на загальну суму 58 718 грн. Отже, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов'язків, через несумлінне ставлення до них, [PERSON] завдав тяжких наслідків охоронюваним законом правам та інтересам потерпілих [PERSON] та [PERSON], передбачених ст. 11, 15 Цивільного Кодексу України, у яких зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди, які були завдані вчиненням [PERSON] злочину та присуджені до стягнення. Внаслідок бездіяльності [PERSON] порушенні права потерпілих щодо своєчасного виконання вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя в частині відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди за рахунок майна [PERSON]. Крім того протиправними діями старшого дільничного інспектора сектору ДІМ Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України в Черкаській області [PERSON] завдано істотної шкоди державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу органу державної влади в особі УМВС України в Черкаській області. За таких обставин, вироком суду від 02.10.2017 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України (в редакції станом на 22.11.2007), - службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом права та інтересам окремих громадян та державним інтересам. У вказані частині вирок суду залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 25.04.2018 (а.с. 8-24). Таким чином, вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.10.2017, з урахуванням змін внесених Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 25.04.2018 по кримінальній справі №699/70/15-к, набрав законної сили 25 квітня 2018 року, а отже встановлені ним обставини щодо вчинення [PERSON] злочину передбаченого ч.2 ст. 367 КК України доказуванню у розглядуваній цивільній справі не підлягають. Статтею 56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до Правової позиції, викладеної Верховним Судом України у Постанові від 25 травня 2016 року по справі №6-440цс16, - шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Згідно зі статтею 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, оскільки міліція, на час її існування, була органом державної влади, держава Україна має відповідати за шкоду завдану [PERSON] діянням посадової особи органу державної влади, - старшого дільничного інспектора сектору ДІМ Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України в Черкаській області [PERSON], незаконність діяння якого встановлена вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.10.2017 по кримінальній справі №699/70/15-к. Відповідно до ч.1, 2 ст. 23 ЦК України, - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Вироком суду, який набрав законної сили встановлено, що допущена [PERSON], як старшим дільничним інспектором сектору ДІМ Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України в Черкаській області, службова недбалість, призвела до порушення права потерпілих, у тому числі [PERSON] щодо своєчасного виконання вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя в частині відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди за рахунок майна [PERSON]. Таким чином вчиненим [PERSON] злочином передбаченим ч.2 ст. 367 КК України (в редакції станом на 22.11.2007) було порушено права [PERSON], який мав законні сподівання своєчасно одержати присуджене йому судом відшкодування шкоди за рахунок майна [PERSON]. В свою чергу порушення цих прав призвели до душевних страждань позивача, вимушених змін у його житті та необхідності застосовувати додаткові зусилля для організації свого життя. Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, - розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Суд відхиляє доводи відповідачів про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, оскільки при розгляді кримінальної справи №699/70/15-к судами першої та апеляційної інстанцій бездіяльність [PERSON] визнана протиправною та такою, що спричинила тяжкі наслідки правам та охоронюваним законом інтересам [PERSON]. Разом із тим розмір заявленого позивачем відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000 гривень, суд вважає надмірним та необґрунтованим. Так, вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі №1-41, із [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування завданої злочином шкоди було стягнуто 8718,43 гривень (а.с. 152, 177). Недбалість [PERSON] призвела до неможливості своєчасного стягнення вказаних коштів. З урахуванням обставин справи, характеру і тривалості правопорушення, суд вважає, що сума у 10000 гривень в якості грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу службовою недбалістю [PERSON], як працівника міліції відповідатиме засадам розумності та справедливості. Згідно п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, ст. 25 Бюджетного кодексу України, - ДКСУ здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду та шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає за необхідне стягнути із Державного бюджету України на користь позивача 10000 гривень, в якості відшкодування моральної шкоди завданої йому незаконною бездіяльністю (службовою недбалістю) [PERSON], як посадової особи органу державної влади. Відшкодування моральної шкоди необхідно здійснити шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON].

Outcome: partial