Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

Адвокат Гамов Владислав Володимирович в інтересах [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» про стягнення середнього заробітку. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 01.03.2007 року [PERSON] був прийнятий до Державного підприємства\~«Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» на посаду водія автотранспортного засобу. 03.10.2011 року позивач наказом № 120-к від 22.06.2017 був призначений на посаду механіка транспортного цеху Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль». 20.06.2016 між позивачем та Міністерством оборони України в особі Військового комісара [INFO] був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу. 22.06.2017 року позивач наказом № 133-к від 22.06.2017 був звільнений з Державного підприємства\~«Сєвєродонецька теплоелектроцентраль», у зв`язку зі вступом на військову службу. 20.06.2017 наказом № 117 [INFO] позивач був зарахований до списків особового складу Збройних Сил України за посадою оператор відділення військового обліку та бронювання сержантів та солдатів запасу [INFO] та з 20.06.2017 проходить службу в Збройних Силах України. Відповідно до наказу № 121 від 26.06.2017 [INFO] позивач проходить службу в Збройних силах України на посаді водій Сєвєродонецького Військового комісаріату Луганської області. Відповідно довідки\~№ 3/544\~позивач безпосередньо\~приймав участь\~в антитерористичній\~операції,\~забезпеченні її\~проведення і\~захисті незалежності,\~суверенітету та\~територіальної цілісності\~України з\~01.04.2014\~по 20.03.2015\~та з 20.06.2017 по теперішній час. Заробітна плата\~відповідачем не\~сплачувалась позивачеві\~у період\~з 23.06.2017\~по 30.06.2018\~року. Заборгованість по заробітній платі позивачу за період з 23.06.2017 по 31.07.2018 року склала 84 514,26 грн. Позивач просив стягнути з Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.06.2017 по 31.07.2018 у сумі 84 514, 26 грн. На виконання ухвали суду від 17.08.2018 представником відповідача [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що починаючи з\~01.03.2007\~року по\~22.06.2017\~року позивач\~та відповідач\~перебували в\~трудових відносинах. 22.06.2017 року наказом по підприємству № 133-к позивача було звільнено на підставі п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку зі вступом на військову службу. Щодо звільнення позивача з підстав визначених п. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідач вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничої кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюєте виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців членів їх сімей». Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 25.03.1992 року № 2232-ХІІ визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою і четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Визначення терміну «особливий період» міститься в абзаці 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-ХІІ, у якому передбачено, що особлива період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введена воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ, особливий період - період функціонуванні національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органи місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянам України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінченню воєнних дій. Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення і національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування і умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року 3543-XII). Отже, за змістом вищенаведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Відповідно до\~п.\~1\~Контракту про\~проходження громадянами\~України військової\~служби у\~Збройних Силах\~України на\~посадах осіб\~рядового складу\~№ б/н\~від 20.06.2017\~року,\~позивач ознайомився\~із законами\~та іншими\~нормативно-правовими\~актами України,\~які регулюють\~порядок проходження\~військової служби,\~і добровільно\~взяв на\~себе зобов`язання\~проходити військову\~службу у\~Збройних Силах України протягом строку Контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк Контракту. Тобто, зі змісту самого Контракту вбачається, що на момент його укладення 20.06.2017 року особливий період не діяв. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просив відмовити [PERSON] в задоволенні позові. В судове засідання представник позивача адвокат Гамов В.В. не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та без участі позивача, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача ДП «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» не з`явився, у наданому відзиві просив розглянути справу без участі представника відповідача. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] з 01.03.2007 року перебував у трудових відносинах з ДП «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль». 22.06.2017 року [PERSON] звільнений, у зв`язку зі вступом на військову службу, на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] та копією наказу виконавчого директора ДП «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» Чумака А.М. № 133-к від 22.06.2017. Відповідно до копії з витягу з наказу військового комісара [INFO] (по стройовій частині) № 117 від 20.06.2017, [PERSON] призначений наказом військового комісара [INFO] (по особовому складу) від 20 червня 2017 року № 34-РС на посаду оператора відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Сєвєродонецького міського військового комісаріату Луганської області, що також підтверджується копією контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 20.06.2017 року. Згідно з довідкою військового комісара [INFO] підполковника [PERSON] № 3/544 від 11.07.2018, старший солдат [PERSON] брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Згідно з повідомленням військового комісара Сєвєродонецького міського військового комісаріату полковника [PERSON] № 2/718 від 26.05.2017, керівника ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» Чумака А.М. було повідомлено про те, що [PERSON] буде призваний 28 травня 2017 року на військову службу за контрактом в особливий період, а також в повідомленні ставиться питання про збереження за [PERSON] місця роботи, посади та середнього заробітку на строк відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.\~36\~КЗпП України призов або вступ працівника на військову службу є підставою припинення трудового договору, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України. Відповідно до положень ст.\~17\~Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються\~Законами України «Про оборону України»,«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України\~та іншими підзаконними актами. Крім того, мають бути враховані рішення Ради національної безпеки і оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону України № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зокрема, Рада національної безпеки, згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України від 05 березня 1998 року № 183/98-ВР\~вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України а також, у відповідності до ст. 4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зазначені рішення згідно зі ст. 10 вищезазначеного Закону вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання. Відповідно до ч. 3, 4\~ст. 119 КЗпП України\~за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації та на особливий період, коли за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Застереження, закріплене у п. 3 ч. 1\~ст. 36 КЗпП України\~та у ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби (у тому числі служба за контрактом) призваний працівник. Частиною другою\~статті 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу»\~визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.ч. 3, 4\~ст. 119 КЗпП України, а також ч. 1 ст. 51, ч. 5 ст. 53, ч. 3 ст. 57, ч. 5 ст. 61 Закону України «Про освіту». З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені ч.ч. 3, 4\~ст. 119 КЗпП України\~надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, на час дії особливого періоду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період в Україні діє з моменту оприлюднення\~Указу Президента від 17 березня 2014 року № 30-3/2014 «Про часткову мобілізацію»\~та буде закінченим з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Згідно з роз`ясненнями Міністерства оборони України, викладеними у листах № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року, № 316/1/906 від 20 жовтня 2016 року «Щодо дії особливого періоду», скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. З огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених\~Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації, без прийняття рішення щодо проведення демобілізації, не припиняє особливий період. Висновки щодо дії в Україні особливого періоду з 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року в справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св 18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17 (касаційне провадження № 61-1664св 17) та інших. На час звільнення позивача та розгляду справи Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу та про демобілізацію не приймав. Оскільки на час укладення контракту з позивачем про проходження військової служби діяв особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору, то на нього поширюються гарантії, визначені ч. 3\~ст. 119 КЗпП України. Таким чином, враховуючи вищевикладені положення норм законів, звільнення позивача [PERSON] відбулось з підстав, не передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не\~доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вже\~встановлено судом,\~відповідач незаконно\~звільнив позивача,\~у зв`язку\~з чим\~у відповідача\~утворилася заборгованість\~перед позивачем\~ [PERSON] \~із виплати\~заробітної плати,\~яка так\~і не\~була виплачена\~позивачу,\~тобто позивачем\~доведений факт\~порушення відповідачем\~строків виплати\~йому заробітної\~плати. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по 31 липня 2018 року (по день, який зазначений позивачем у позові), який підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення, та по 31 липня 2018, тобто за період з 23.06.2017 по 31.07.2018 включно, в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна правова позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс134. З матеріалів справи вбачається, що на адвокатський запит представника позивача адвоката Гамова О.П. головним бухгалтером ДП «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» була надана довідка обчислення середньої заробітної плати позивача з 23.06.2017 року, на підставі якої представником позивача був виконаний розрахунок заборгованості по середній заробітній платі за період з 23.06.2017 по 31.07.2018 у сумі 84\~514, 26 грн., з яким погоджується суд, оскільки вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону. За таких обставин, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток у сумі 84 514, 26 грн., у зв`язку з чим позовна заява адвоката Гамова Владислава Володимировича в інтересах [PERSON] до Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» про стягнення середнього заробітку підлягає задоволенню.

Outcome: approved