Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - «Заявник») звернувся до суду з заявою про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території. Заявник зазначив, що [INFO] у м. Донецьк народилася [PERSON] , яка є його племінницею. Факт народження підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.01.2020 року, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану - Ленінським відділом записів актів цивільного стану м.Донецьк. На його звернення до Білоцерківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) він отримав письмову відмову у проведенні державної реєстрації народження № 21.2-47/1987 від 28.06.2020 року. Посилаючись на приписи ст.ст. 315-318, 430, 431 ЦПК України заявник просив встановити факт народження [PERSON] , яка народилася [INFO] в м.Донецьк, Україна. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка за його згодою заявник пояснив, що він є рідним братом [PERSON] , який є батьком дитини. [INFO] у Ленінському районі м.Донецька народилася його племінниця - [PERSON] , про що він дізнався по телефону від брата. Батьки дитини виїхати на контрольовану Українською владою території не можуть у зв`язку з карантином та закриттям відповідних пунктів пропуску. Сам він виїхав з окупованої території рік тому, зараз працює у м.Біла Церква зварником на підприємстві. Як заявник [PERSON] свої вимоги підтримав, просив заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи - Білоцерківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) у засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Засобами електронного зв`язку на адресу суду надійшла заява за підписом начальника відділу про розгляд справи без представника відділу та про те, що заперечень проти заяви не мають. Суд, вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини. Заявник [PERSON] є рідним братом [PERSON] - батька народженої [INFO] у м.Донецьку [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.05.2020 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00026429609 від 22.05.2020 року, паспортами громадян України [PERSON] та [PERSON] , а також поясненнями заявника які він надав суду у якості свідка. [INFO] у місті Донецьк, Україна, народилася племінниця заявника [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.01.2020, медичним свідоцтвом про народження №903 від 30.12.2019 року, обмінною картою вагітної жінки, а також поясненнями заявника які він надав суду у якості свідка. 28.06.2020 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) заявнику було відмовлено у державній реєстрації народження дитини, оскільки для підтвердження факту народження ним пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження. Оригінали вищевказаних доказів були досліджені судом у засіданні, а копії долучено до матеріалів справи. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином, під час розгляду даної категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у відповідних справах, у тому числі - проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні приписів ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст.317 ЦПК України. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Відповідно до п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту, що мають юридичне значення. Відповідно до положень п.7 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації про народження є документ встановленої форми про народження, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч.1-4 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Виходячи із вищевикладеного, враховуючи практику Європейського суду з прав людини та приписи національного законодавства, суд дійшов висновку про те, що свідоцтво про народження дитини та медичне свідоцтво хоча і не є документами встановленої форми, водночас вважаються доказом, які свідчать про народження особи у певний час і за певних обставин. Тобто надані заявником пояснення та докази у своїй сукупності підтверджують вказані ним обставини. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що вказані норми матеріального та процесуального права України відповідають нормам міжнародного гуманітарного права у сфері захисту прав громадян. Заяву необхідно задовольнити, оскільки вона обґрунтована, а її доводи не спростовані та підтверджені належними і допустимими доказами. На підставі викладеного та

Outcome: approved