Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

[PERSON] , через свого представника 18.03.2021 року звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить виселити [PERSON] з квартири на [ADDRESS] , визнати її такою, що втратила право користування вказаною квартирою, та зобов?язати [PERSON] передати [PERSON] ключі до вхідних дверей і підсобних приміщень. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25.01.2021 року за договором купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS] . Проте в квартирі залишилася зареєстрованою, однак не проживає донька колишнього власника житла - відповідач по справі - [PERSON] . Реєстрація відповідача в квартирі порушує його права, як власника, користуватися та розпоряджатися квартирою, на підставі чого просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом, зобов`язати її не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою, шляхом виселення її з цього житла та зобов`язати її передати йому ключі від вхідних дверей даної квартири і підсобних приміщень, які відносяться до такої. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01.04.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та пояснила, що чотири роки тому її матір купила спірну квартиру, проте ремонт в такій [PERSON] здійснила за свої власні кошти. Також зазначила, що вона була ініціатором продажу даної квартири, оскільки у неї з матір?ю була домовленість, що після продажу квартири, мати їй віддасть кошти за ремонт квартири, а решту грошей залишить собі. Однак, в подальшому матір коштів не повернула, тому вона не знімається з реєстрації зі спірної квартири. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.2021 року придбав квартиру [ADDRESS] (а.с.10-11) та цього ж дня проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на це нерухоме майно, відтак він являється власником такого (а.с.12). Згідно відповіді Залізничної районної адміністрації ЛМР №15399 від 02.03.2021 року на адвокатський запит (а.с.14) та довідки №16235 від 26.02.2021 року (а.с.15), у вказаній квартирі залишилася зареєстрована донька продавця квартири - [PERSON] . Як вбачається із п.9 договору купівлі-продажу від 25.01.2021 року продавець підтверджує, що у відчуженій квартирі треті особи зареєстровані та проживають, зобов`язуються звільнити квартиру та передати до розпорядження покупця квартиру в належному стані, шляхом вручення ключів від квартири, технічних документів, документів з оплати комунальних послуг, а також інших документів, які стосуються експлуатації і утримання придбаної квартири до 04.02.2021 року, зняти з реєстрації зареєстрованих осіб до 04.02.2021 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 21.10.1997 року квартира [ADDRESS] (на даний час - м. Вараш) на праві спільної часткової власності належить [PERSON] - 1/3, [PERSON] - 1/3, [PERSON] - 1/3 (а.с.16). Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено збереження права користування житлом за колишнім його власником. Виникнення права особи на користування житлом залежить від наявності у цієї особи права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи та членів її родини на житло припиняє їх право на користування житлом. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 листопада 2017 року №753/481/15-ц, від 09 жовтня 2019 року №695/2427/16-ц та від 09 жовтня 2019 року № 523/12186/13-ц. Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно порядку подання доказів, регламентованого статтею 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене та встановивши, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] згідно договору купівлі-продажу квартири, відповідач не є членом його сім`ї, а тому вимоги [PERSON] є підставними, оскільки це порушує його права як власника. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1816 грн. судового збору (а.с.25).

Outcome: approved