Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулася з цим позовом до суду, посилаючись на те, що 11 лютого 2014 року вона за кредитні кошти, які були отримані нею у ПАТ «Дельта-Банк», придбала у магазині «Фокстрот» м.Одеса ноутбук «Lenovo G510», за 5220-90 грн. та налаштування ПК Мах за 1049 грн. Крім того, нею було оплачено також страховий платіж на загальну суму 1121-97 грн. На виконання зобовязань магазином надано акт приймання-передачі товару. Цього ж дня на її імя були оформлені гарантійні талони на увесь придбаний товар. Починаючи з 24 лютого 2014 року, вона сплачувала щомісячні платежі в рахунок погашення кредиту, отриманого у ПАТ «Дельта-Банк» для придбання ноутбука. Однак під час перебування її у Березівської лікарні відповідач запропонував її чоловікові - [PERSON] дати у борг 1000 грн. на один місяць та в рахунок повернення цих коштів зажадав від нього належний на її праві власності ноутбук «Lenovo G510». З даною пропозицією чоловік погодився та передав відповідачеві цей ноутбук без зарядного пристрою та документів. У вересні 2014 року вона разом з [PERSON] намагалася повернути останньому 1000 грн., проте всі їхні намагання виявились марними, оскільки відповідач категорично заперечував повернути ноутбук, посилаючись на те, що між ним та [PERSON] відбулася угода купівлі-продажу. Тому, з метою захисту права власності на належне їй майно просить витребувати у [PERSON] належний їй ноутбук, марки Lenovo G510, серійний заводський номер СВ 26298823, а у разі його відсутності стягнути з нього його вартість в сумі 7691-87 грн. Відповідач з вимогами позову не погодився та пояснив, що він придбав за договором купівлі-продажу вищевказаний ноутбук за 1000 грн. у чоловіка позивачки [PERSON] Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Наведена норма закону свідчить про те, що витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) є речово-правовим засобом захисту прав лише власника індивідуально-визначеної речі. При цьому підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інші, що становлять предмет доказування з позиції процесуального права). Судом встановлено, що 11 лютого 2014 року позивачка за кредитні кошти придбала у власність ноутбук марки «Lenovo G510», вартість якого, крім інших комплектуючих, складає 5299-90 грн., та на підтвердження наявності у неї субєктивного права на витребуване майно надала суду відповідні докази (а.с.8-14,18-20). Однак за усною домовленістю відповідач, як він стверджує у судовому засіданні, придбав за 1000 грн. у чоловіка позивачки спірний ноутбук. Відомо, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Проте за правилами ст.208 ЦК України виниклі спірні правовідносини між сторонами належало вчиняти у письмовій формі. Згідно ст.ст.208, 218 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і вище разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу; недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Загальним наслідком недодержання вимоги закону про письмову форму правочину, передбаченим ч.1 ст.218 ЦК України, є обмеження видів доказів, які допускаються наводити з метою заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин Як свідчить з пояснень позивачки, нею фактично оспорюється факт вчинення правочину щодо купівлі-продажу належного їй ноутбука, на укладенні якого наполягає відповідач. Слід зазначити, що у відповідності до абзацу другого ч.1 ст.218 ЦК України рішення суду у разі заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, тому показання свідків у судовому засіданні [PERSON] і [PERSON] з приводу виниклих правовідносин між відповідачем та останнім не можуть бути прийняті судом до уваги. Крім того, необхідно звернути увагу, що визнання факту вчинення правочину, встановлення його змісту, дійсність окремих умов правочину повинні ґрунтуватися лише на письмових та прирівняних до них доказах (фіксація правочину засобами аудіозапису, відеозапису та ін.). За правилами ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на вчинення правочину щодо купівлі-продажу ноутбука, однак в підтвердження даної обставини не надав жодного допустимого доказу, передбаченого у ч.2 ст.218 ЦК України, у звязку з цим, наведені доводи останнього є необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави визнання факту вчинення такого правочину. Завданням цивільного судочинства, про що йдеться у ст.1 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.212 ЦПК України оцінка доказів та їх достовірність покладається на суд, який за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, результати цієї оцінки й мотиви їх прийняття відображає в своєму рішенні. Тому, враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] щодо витребування ноутбука повинні бути задоволенні, але у разі його відсутності під час виконання судового рішення відповідач повинен відшкодувати фактичну його вартість.

Outcome: approved