Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] (далі - позивачі) звернулись з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення боргу згідно з договором займу в сумі 34\~480,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що згідно з договором займу, який укладено у письмовій формі, позивачі 26.06.2015 р. передали у борг відповідачу 7\~000,00 доларів США під 12% річних, що еквівалентно 21\~000,00 грн. Умови договору та строки повернення грошових коштів викладені особисто відповідачем у текстах розписок. Вищезазначену суму позивачі передали відповідачу 12.12.2012 р., але факт укладення договору та отримання відповідачем коштів засвідчується у письмовій формі, а саме розпискою від 26.06.2015 р. також відповідач з 2012 року отримувала від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 7\~480,00 грн. та 200,00 Євро, що еквівалентно 6\~000,00 грн., які для неї перерахував її знайомий [PERSON] (мешканець Франції) на її банківську картку, що підтверджується квитанцією КБ «Приват Банк». До часу звернення до суду коштів від відповідача вона не отримувала. 19.10.2015 р. вона зверталась до Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області із заявою про вжиття заходів щодо повернення їй та її братові, [PERSON], грошових коштів. З урахування викладеного позивачі просять стягнути з відповідача на їх користь 34\~480,00 грн. До суду позивачами було направлено доповнення розрахунок (уточнення) до позовної заяви, згідно з якими сума позовних вимог збільшена до 179\~538,00 грн. Ухвалою суду зазначену заяву повернуто позивачам, оскільки ними не виконано вимоги ухвали щодо усунення недоліків, а саме: сплати судового збору в сумі 1\~243,38 грн. Таким чином, позовні вимоги суд розглядає в межах заявленого позову без урахування збільшених позовних вимог. Позивачі в судове засідання не зявились, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність; заперечень проти ухвалення заочного рішення від позивачів не надходило. Відповідач в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином; причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач проти такого вирішення справи не заперечує. Відповідно до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 26.06.2015 р. було укладено договір позики, що підтверджено розпискою про отримання суми позики від 26.06.2015 р. Згідно з даною розпискою відповідач отримала позику в сумі 7\~000,00 доларів США, які зобовязується повернути протягом року з урахуванням 12% річних. У зазначеній розписці вказано, що угоду укладено в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] 26.06.2015 р. був укладений договір позики, згідно з яким позивач [PERSON] надав, а відповідач отримала позику терміном на один рік в сумі 7\~000,00 доларів США під 12% річних, тобто до 26.06.2016 р. На підтвердження отримання відповідачем коштів в сумі 7\~480,00 грн. та 200,00 Євро позивачі надали такі докази. Копії сторінок паспорту на імя відповідача містять напис: на сторінці 7 «еще долг 250 € (300 $) + 7\~480 гр. (340 $)»; на сторінці 13 - «еще долг 250 € + 7\~480 гр.» Відповідно до квитанції КБ «Приват Банк» від 06.11.2014 р. суму 200,00 EUR отримала особа на імя [PERSON], встановити прізвище особи через брак копії квитанції не є можливим. Інших доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин суду позивачами не надано. Доказів, які б спростували факт укладання між сторонами договору позики від 26.06.2015 р. відповідачем не надано. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно зі\~ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст.\~525,\~526,\~530 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобов'язані встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначену правову позицію викладено у Постанові ВСУ № 6-63цс13 від 18.09.2013 р. Отже, дослідивши надану розписку про отримання суми позики, суд приходить до висновку, що справжня правова природа укладеного між сторонами договору, незалежно від найменування документа, є саме договір позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною 1\~ст. 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки договором позики, укладеним 26.06.2015 р. між [PERSON] та [PERSON], передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позику протягом року, рік спливає 26.06.2016 р., суд приходить до висновку, що право вимоги у позивача [PERSON] до [PERSON] про повернення позики за зазначеним договором не настало. Доказів укладання договору у 2012 році позивачами суду не надано. Позначки на сторінках паспорту на імя відповідача та квитанція КБ «Приват Банк» від 06.11.2014 р. не є належними доказами отримання відповідачем позики від позивачів. Оскільки позивачами не надано належних доказів на підтвердження отримання відповідачем позики в сумі 7\~480,00 грн. та 200,00 Євро, що за розрахунком позивачів еквівалентно 6\~000,00 грн., зазначена вимога є необґрунтованою. Ураховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed