Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» в особі представника - Міроєвського Є.Є., який діє на підставі довіреності, звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 5586,62 грн., яка складається з: 3% річних в розмірі 1162,48 грн. та 4424,14 грн. - індексу інфляції за прострочення зобов`язання, а також судові витрати у розмірі 2270,00 грн., понесені позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог представник позивача посилався, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2016 року було стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2008 року в розмірі 28341 гривень 92 копійки та судовий збір в розмірі 1378 гривень 00 копійок. Станом на день звернення до суду з даним позовом прострочена сума заборгованості [PERSON] становить суму в розмірі 7313,00 гривень. Оскільки відповідачем зобов`язання повністю не виконане, договірні відносини не припинені, а тому позивачем нараховано відповідачу, як боржнику, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України 3% річних в розмірі 1162,48 гривень та 4424,14 гривень - індексу інфляції за прострочення зобов`язання, яку позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача Мацнєв Д.С., який діє на підставі довіреності, у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, а у разі неявки в судове засідання відповідача - ухвалити рішення в заочному порядку. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Реєстру територіальної громади міста Харкова, отриманих судом відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України. Процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Ураховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Як убачається з матеріалів справи, 11 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Рішенням Московського районного суду м. Харкова, ухваленим 25 квітня 2016 року по цивільній справі № 643/172/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, було задоволено позовні вимоги позивача та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2008 року в розмірі 28341 гривень 92 копійки та судовий збір в розмірі 1378 гривень 00 копійок. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2016 року відповідачем в повному обсязі не виконане, у зв`язку з чим станом на 17 травня 2021 року прострочена заборгованість за тілом кредиту становить 7313,00 гривень. Докази повного погашення заборгованості за наведеним вище кредитним договором та виконання вище вказаного рішення суду відповідачем не надані. Представник позивача за період прострочення з 12 січня 2016 року по 30 квітня 2021 року нарахував боржнику 3% річних в розмірі 1162,48 гривень та інфляційні втрати в розмірі 4424,14 гривень, про що позивачем надані відповідні розрахунки. За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін). За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За правилами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За своєю правовою природою суми інфляційних втрат не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, як це закріплено вимогами ч. 1 ст. 1050 ЦК України. За наведеним у вказаній вище нормі закону регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання, на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 та в Постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №375/998/15-ц також викладена правова позиція, у якій зазначено, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. За правилами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється його виконанням. З матеріалів позову вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів саме на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки відповідачем в повному обсязі грошове зобов`язання зі сплати заборгованості за кредитним договором не виконане, внаслідок чого має місце заборгованість, яка становить суму в розмірі 7113,00 гривень. Ураховуючи наявність не сплаченої відповідачем в повному обсязі заборгованості за кредитним договором, позивач має право нараховувати боржнику грошові суми, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Оскільки відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання ним його грошового зобов`язання в повному обсязі, то позивач має право на відшкодування понесених ним інфляційних втрат, а також трьох відсотків річних, що відповідає положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. Суд приймає до уваги розрахунки, надані позивачем та вважає їх обґрунтованими, а тому доходить висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 5586,62 гривень, з яких: 1162,48 гривень - 3% річних та 4424,14 гривень - індексу інфляції за прострочення зобов`язання. 14 червня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Враховуючи ту обставину, що зміна типу товариства в розумінні ч. 2 ст. 5 Закону України «Про акціонерне товариство» не є його перетворенням, а зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, зазначені зміни зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, суд вважає за можливе вказану вище заборгованість стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк». Згідно з платіжним дорученням № ВOJ68B3G3H від 28 травня 2021 року при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 гривень.

Outcome: approved