Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Жванецька сільська рада про припинення права власності та скасування державного акту на землю. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] та прилеглої земельної ділянки площею 0,0804 га згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.06.2013 року. Згідно державного акту на право приватної власності на землю від 04.05.1998 р. ХМ № 06658 [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,105 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та знаходиться на території Жванецької сільської [ADDRESS] . Згідно угоди купівлі-продажу нерухомості від 05.12.1998 р. [PERSON] продала [PERSON] будинок [ADDRESS] . За умовами договору відбувся продаж зазначеного житлового будинку з прибудинковими будівлями, інформації про продаж прилеглої земельної ділянки в угоді немає. Вважає, що з моменту продажу будинку [PERSON] , дія державного акта на землю за [PERSON] припинилась з моменту продажу житлового будинку. Сьогодні не можливо відчужити земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка належить [PERSON] , оскільки будинок на цій земельній ділянці належить [PERSON] . Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. В силу ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України у разі вибуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташованій ці об`єкти. Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Причиною звернення до суду є необхідність позивачу [PERSON] виготовити технічну документацію на земельну ділянку та зареєструвати право власності на неї, однак власник будинку [ADDRESS] не є власником прилеглої земельної ділянки, тому необхідно припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,105 кв. м. за цією адресою. Просить припинити право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,105 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] та скасувати державний акт на право приватної власності на землю серії ХМ № 06658, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на ім`я [PERSON] у зв`язку із укладенням угоди купівлі-продажу нерухомості від 05.12.1998 р. житлового будинку за [ADDRESS] , яка зареєстрована Товарною біржею «Українська». В суді представник позивача позов та його обгрунтування підтримала, просить задовольнити. В суді представник відповідача [PERSON] адвокат Мішалова М.І. позов не визнала, заперечила проти його задоволення, мотивує тим, що [PERSON] належав житловий будинок з відповідними надвірними будівлями біля нього та земельна ділянка площею 0,105 га. по [ADDRESS] . Житловий будинок [PERSON] відчужила [PERSON] , відповідно до [PERSON] перейшло право на земельну ділянку. Земельна ділянка передана їй у власність на підставі рішення Жванецької сільської ради від 10 грудня 1997 року за № 18/11. [PERSON] порушила встановлені між ними межі та заявляє вимоги на частину її земельної ділянки. Оскільки [PERSON] отримала земельну ділянку раніше ніж [PERSON] , вважає, що саме вона порушує її право власності в зв`язку з чим в суді на розгляді перебуває її позов про визнання недійсним правовстановлюючого документу на землю [PERSON] . Просить відмовити в задоволенні позову. В суді відповідач [PERSON] позов не визнав, заперечив проти його задоволення, мотивує тим, що у нього з [PERSON] будь-якого спору з приводу користування земельною ділянкою не виникає, представник [PERSON] порушила правила добросусідства і претендує на частину земельної ділянки. Заявлений позов направлений на привласнення [PERSON] частини земельної ділянки, на яку він має право згідно ст. 120 ЗК України. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали цивільної справи в повному обсязі, суд встановив наступне. Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 27.03.2012 року [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав 4320833 від 03.06.2013 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0804 га (кадастровий номер 6822482700:01:001:0130) по [ADDRESS] . Згідно угоди купівлі-продажу нерухомості від 5 грудня 1998 року [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS] . Згідно державного акту на право приватної власності на землю ХМ № 06658 від 04.05.1998 р. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,105 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд яка розташована по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. При укладенні договору купівлі-продажу будинку питання щодо надання у власність земельної ділянки необхідної для обслуговування належного йому на праві власності будинку вирішено не було. В провадженні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду перебуває цивільна права за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності недійсним. Позов обґрунтований наявністю між сторонами справи спору, а саме земельна ділянка з кадастровим номером 6822482700:001:0130, яка зареєстрована відділом Держземагенства за [PERSON] накладається на земельну ділянку [PERSON] . Відповідно до частин 1-3 ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. У статті 81 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст. 377 ЦК до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Матеріалами справи підтверджується, що згідно державного акту на право приватної власності на землю ХМ № 06658 від 04.05.1998 р. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,105 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд яка розташована по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно угоди купівлі-продажу нерухомості від 5 грудня 1998 року [PERSON] продала [PERSON] будинок по [ADDRESS] . Питання відчуження земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] не вирішувалось. В підпункті «в» пункту 18 Постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 з відповідними змінами Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при переході права власності на будівлю та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЦК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК в редакції 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею, спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, [PERSON] , який набув права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, тобто [PERSON] , ї її право на земельну ділянку припинено відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України внаслідок набуття [PERSON] права власності на житловий будинок. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Відповідно ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках встановлених законом. Згідно ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Згідно ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Таким чином нормами ЗК України не передбачено примусове припинення права власності на земельну ділянку [PERSON] у зв`язку з відчуженням нею будинку [PERSON] . Частиною 2 ст. 90 Земельного кодексу України встановлено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом. Згідно з частинами 1, 2, підпунктів «а, б, в» частиною 3 ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною, г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Отже, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. В той же час, даний позов заявлений на встановлення юридичного факту і не приведе до відновлення порушеного права позивача тому підстав для задоволення позовом не вбачається. Оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed