Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому після уточнення своїх позовних вимог просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №2 в будинку №23 по вул. Боженка в м. Новомосковськ Дніпропетровської області (надалі спірна квартира). Позов обґрунтовано наступним. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.07.2004 року позивачам належить по 1/12 частин спірної квартири після смерті [PERSON], померлої 08.08.2003 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.04.2015 року за позивачами визнано право власності по 5/12 частин вказаної квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 24.09.2006 року. Тобто на теперішній час спірна квартира в рівних частинах належить позивачам. 02.12.2013 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення, яким, зокрема, було визнано недійсним заповіт та договір довічного утримання, складений [PERSON] на користь відповідача [PERSON] На підставі цих правочинів [PERSON] зареєструвався у спірній квартирі. 12.12.2014 року позивачів було безперешкодно вселено в спірну квартиру. Відповідач [PERSON] в квартирі не проживає, участі в оплаті житлово-комунальних послуг не приймає, що порушує права позивачів як власників житла володіти, користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд. Тому позивачі посилаючись на положення ст.ст. 316, 319, 391 ЦК України просили суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою. В судове засідання позивачі не зявилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, одночасно позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що позивачам на праві власності в рівних частинах належить квартира [ADDRESS], що підтверджується рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.04.2015 року та витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.15-18,23,24). Відповідач [PERSON] зареєстрований за даною адресою з 20.02.2005 року, що підтверджується довідкою (а.с.10) та відповіддю адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області (а.с.32). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.12.2013 року, зокрема, було визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 07.11.2003 року між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого спірна квартира перейшла у власність останнього, а позивачів вселено до цієї квартири (а.с.11-14). З акту та постанови державного виконавця від 12.12.2014 року суд вбачає, що рішення суду в частині вселення позивачів до спірної квартири було фактично виконано (а.с.19-21). Також, з акту ТОВ «Керуюча компанія «КомЕнерго-Новомосковськ» від 06.08.2015 року, суд вбачає, що відповідач [PERSON] з 2014 року по даний час фактично не проживає за адресою місця реєстрації (а.с.48). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналізуючи наявні у справі докази суд приходить до висновку, що підставою для виникнення у [PERSON] права користування спірною квартирою був договір довічного утримання від 07.11.2003 року, який було визнано судом недійсним. Отже, правові підстави для користування [PERSON] спірною квартирою на даний час відсутні. Також, як встановлено судом та не заперечується сторонами, [PERSON] не проживає в спірній квартирі з 2014 року, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, що свідчить про втрату ним інтересу до спірного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання. Тому позов до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд вважає обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог до Сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Новомосковського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області, то вони задоволенню не підлягають, оскільки, по-перше, до даного органу будь-яких вимог позивачі не заявляли, а по-друге, останній взагалі не може бути відповідачем у справі через те, що не є юридичною особою. Тому в позові в цій частині слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачами сплачено судовий збір в сумі 243,60 гривень, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивачів. На підставі викладеного та

Outcome: partial