Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

[PERSON] у жовтні 2018 року звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 18.09.1999 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який було розірвано на підставі рішення суду від 28.02.2018 року. За період шлюбу, за спільні кошти був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , який був зареєстрований за [PERSON] . Вказаний будинок є спільною сумісною власністю. За кошти родини зазначений будинок був капітально відремонтований. Просив визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 73,3 м2, житловою площею 37,8 м2, допоміжною площею 35,5 м.2 та право власності на Ѕ частину господарських будівель та споруд: прибудови літ. «А1-1», веранди літ. «а», тамбура літ. «аІ», гаража літ «Г», літньої кухні літ. «В», убиральні літ. «У», воріт літ. «№1», огорожі літ. «№2», колодязя літ. «К», вигрібної ями літ. «К/Я», погріба літ. «П». Ухвалою суду від 11.10.2018 року відкрито провадження у загальному порядку, справу призначено до підготовчого судового засідання. Відповідач у відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України подала суду відзив на позовну заяву. Зазначає, що спірний будинок був придбаний нею особисто за грошові кошти в сумі, еквівалентній 2700 доларів США, які не були спільною власністю, оскільки 2000 доларів США були подаровані їй рідною тіткою та її чоловіком, а 700 доларів США були позичені. Вказані 700 доларів США вона повернула особисто з грошей, отриманих від продажу у 2005 році належного їй житлового будинку по [ADDRESS] . Ремонт у спірному будинку здійснювався сторонами за гроші, отримані від продажу вказаного будинку у 2005 році. [PERSON] вивіз зі спірного будинку все майно, яке вважав за потрібне інструмент, обладнання. Капітальний ремонт у будинку фактично не проведений. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. У відповіді на відзив, поданій відповідно до вимог ст. 179 ЦПК України, позивач зазначає, що на час укладення шлюбу він працював на посаді електромонтера у АТ «Харківобленерго», отримував значну заробітну плату. Отримані доходи витрачались на утримання родини. Він мав заощадження, у 2002 році брав кредит, еквівалент 1000 доларів США. Також на проведення ремонтних робіт у спірному будинку, він у 2007 році брав кредит у розмірі 4000 грн. 00 коп., а у 2017 році у розмірі 8500 грн. 00 коп. Відповідач, у відповідності до вимог ст. 180 ЦПК України, надала суду заперечення, у яких виклала пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив, згідно яких підтримала заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву. Ухвалою суду від 30.09.2019 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті. Під час судового розгляду позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того зазначили, що перебудови у житловому будинку, знесення сараю та будівництво господарських будівель та споруд були здійснені у період 2004 2017 роки за спільні кошти. Рішення про прийняття до експлуатації прибудови літ. «А1-1», тамбура літ. «а1», гаражу літ. «Г», літньої кухні літ «В», вигрібної ями літ. «К/Я», погрібу літ. «П» - не приймалось. Відповідач під час судового розгляду позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зазначила, що спірний будинок був придбаний у період шлюбу за суму, еквівалентну 2700 доларів США, з яких 2000 доларів США їй надала її тітка [PERSON] та 700 доларів США заробив позивач. Фактично будинок був придбаний за спільні кошти подружжя. За час проживання у будинку, був здійснений капітальний ремонт, перебудови, які робились спільними зусиллями подружжя, за спільні кошти. Вказала, що перебудови у житловому будинку, знесення сараю та будівництво господарських будівель та споруд були здійснені у період 2004 2017 роки за спільні кошти. Рішення про прийняття до експлуатації прибудови літ. «А1-1», тамбура літ. «а1», гаражу літ. «Г», літньої кухні літ «В», вигрібної ями літ. «К/Я», погрібу літ. «П» - не приймалось. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце його проведення завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено під час судового розгляду та не заперечується сторонами по справі, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.09.1999 року, який було розірвано на підставі рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 28.02.2018 року (а.с. 11). Відповідно до договору купівлі продажу серії ВВА № 826252 від 30.12.2003 року, [PERSON] придбала за 13500 грн. 00 коп. жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Жила площа будинку 28 м2, надвірні будівлі сарай літ. «Б», ворота літ. «№1», огорожа літ. «№2», вбиральня літ. «У». Вказаний правочин було зареєстровано у КП «Вовчанське БТІ» 21.01.2004 року (а.с. 9). Згідно технічного паспорту КП «Вовчанське БТІ» та інвентарної справи № 4598, станом на 30.01.2018 року за адресою: [ADDRESS] були здійснені перебудови, а саме: побудовані у 2006 році прибудова літ. «А1-1», у 2017 році тамбур літ. «а1», у 2011 році гараж літ. «Г», у 2011 році літня кухня літ «В», у 2006 році вигрібна яма літ. «К/Я», погріба літ. «П». Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17. Як зазначили під час судового розгляду сторони, будинок був придбаний за спільні кошти подружжя. За час проживання у будинку, був здійснений капітальний ремонт, перебудови, які робились спільними зусиллями подружжя, за спільні кошти. Вказали, що перебудови у житловому будинку, знесення сараю та будівництво господарських будов та споруд були здійснені у період 2004 2017 роки за спільні кошти. Таким чином, встановивши, що спірне майно було придбане сторонами за час шлюбу, при цьому відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок з воротами літ. «№1», огорожею літ. «№2», вбиральнею літ. «У», відповідно до ст. 60 СК України належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а згідно з частиною ч. 1 ст. 70 СК України частки сторін у цьому майні є рівними. Крім того, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст. 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (ст. 331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (ст. ст. 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку, господарських будівель та споруд після прийняття їх до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на них. Однак до цього, не будучи житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами з юридичного погляду, об`єкти незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом подружжя, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкти незавершеного будівництва, зведені за час шлюбу, можуть бути визнані об`єктами права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-47цс16. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що за період 2004 2017 років, під час перебування у шлюбі, без затвердженого проекту та прийняття до експлуатації, були здійснені перебудови, а саме: побудовані у 2006 році прибудова літ. «А1-1», у 2017 році тамбур літ. «а1», у 2011 році гараж літ. «Г», у 2011 році літня кухня літ «В», у 2006 році вигрібна яма літ. «К/Я», погріба літ. «П», які відповідно до ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом, а тому суд визнає вказані об`єкти незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши право на частину будівельних матеріалів, використаних під час будівництва об`єкта незавершеного будівництва, за кожною зі сторін. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку та надвірних будов - воріт літ. «№1», огорожі літ. «№2», вбиральні літ. «У», будівельних матеріалів, які використані в процесі будівництва прибудови літ. «А1-1», тамбура літ. «а1», гаражу літ. «Г», літньої кухні літ «В», вигрібної ями літ. «К/Я», погрібу літ. «П», які знаходяться по [ADDRESS] підлягають задоволенню із залишенням за відповідачем право власності на Ѕ частини вказаного майна. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1599 грн. 24 коп., у порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial