Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

[PERSON] пред`явив у суді позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики. Позов обґрунтовано тим, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено ряд договорів позики, відповідно до яких позивач надав відповідачу грошові кошти в борг. Так, 14.12.2017 року між сторонами було укладено: договір позики на грошову суму 450342 рублі, що еквівалентно 182551 грн. 53 коп. зі строком повернення коштів 30.12.2017 року; у разі прострочення сплати грошових коштів позикодавцю позивальник сплачує на його користь 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення до моменту повернення повного суми грошових коштів; договір позики на грошову суму 1940000 рублів, що еквівалентно 786402 грн. 28 коп. зі строком повернення коштів 30.12.2017 року; у разі прострочення сплати грошових коштів позикодавцю позивальник сплачує на його користь 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення до моменту повернення повного суми грошових коштів; договір позики на грошову суму 450342 рублів, що еквівалентно 182551 грн. 53 коп. зі строком повернення коштів 30.12.2017 року; у разі прострочення сплати грошових коштів позикодавцю позивальник сплачує на його користь 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення до моменту повернення повного суми грошових коштів; договір позики на грошову суму 1940000 рублів, що еквівалентно 786402 грн. 28 коп. зі строком повернення коштів 30.12.2017 року; у разі прострочення сплати грошових коштів позикодавцю позивальник сплачує на його користь 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення до моменту повернення повного суми грошових коштів; Факт укладення вищевказаних договорів позики та передачі грошових коштів у зазначених розмірах від [PERSON] до [PERSON] підтверджуються відповідними борговими розписками, написаними відповідачем. Відповідач належним чином умови договорів позики не виконав, грошові кошти у вищевказаний строк повністю не повернув, з підстав цього позивач звернувся до суду з цим позовом, з метою відновлення своїх порушений майнових прав. Позивач у поданому позові просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у загальному розмірі 1552003 грн. 00 коп., пеню в розмірі 420335 грн. 06 коп., а також судові витрати у розмірі 8810 грн. 00 коп. До початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 26.01.2021 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що 14.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на грошову суму 450342 рублі зі строком повернення коштів позивачу до 30.12.2017 року. Факт укладення договору підтверджено відповідною борговою розпискою [PERSON] про отримання грошових коштів від позивача. (а.с. 18-19) З розписки також вбачається, що сторони погодили, що у разі прострочення сплати грошових коштів позикодавцю позивальник сплачує на його користь 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення до моменту повернення повного суми грошових коштів. Судом також встановлено, що 14.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на грошову суму 1940000 рублів зі строком повернення коштів позивачу до 30.12.2017 року. Факт укладення договору підтверджено відповідною борговою розпискою [PERSON] про отримання грошових коштів від позивача. (а.с. 16-17) З розписки також вбачається, що сторони погодили, що у разі прострочення сплати грошових коштів позикодавцю позивальник сплачує на його користь 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення до моменту повернення повного суми грошових коштів. Судом також встановлено, що 14.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на грошову суму 450342 рублі зі строком повернення коштів позивачу до 30.12.2017 року. Факт укладення договору підтверджено відповідною борговою розпискою [PERSON] про отримання грошових коштів від позивача. (а.с. 20-21) З розписки також вбачається, що сторони погодили, що у разі прострочення сплати грошових коштів позикодавцю позивальник сплачує на його користь 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення до моменту повернення повного суми грошових коштів. Судом також встановлено, що 14.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на грошову суму 1940000 рублів зі строком повернення коштів позивачу до 30.12.2017 року. Факт укладення договору підтверджено відповідною борговою розпискою [PERSON] про отримання грошових коштів від позивача. (а.с. 22-23) З розписки також вбачається, що сторони погодили, що у разі прострочення сплати грошових коштів позикодавцю позивальник сплачує на його користь 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення до моменту повернення повного суми грошових коштів. Таким чином, у загальному розмірі відповідачем було отримано у борг від позивача грошові кошти на суму 4 780 684 рублі зі строк повернення коштів до 30.12.2017 року. Відповідач свої зобов`язання перед позивачем виконував не належним чином, адже порушив строки повернення грошових коштів. Разом з тим частково все ж здійснював погашення заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що 02.02.2018 року [PERSON] отримав від [PERSON] повернення грошових коштів в розмірі 185000 рублів. Факт отримання грошових коштів позивачем від відповідача у зазначеному розмірі підтверджено відповідною розпискою [PERSON] (а.с. 24) Крім того, як вбачається із заяви про перерахування грошових коштів від 22.02.2018 року за № 458008473 [PERSON] повернув позивачеві грошові кошти у розмірі 266000 рублів. (а.с. 25) Відповідно до заяви про перерахування грошових коштів від 04.04.2018 року за № 887630695 [PERSON] повернув позивачеві грошові кошти у розмірі 140000 рублів. (а.с. 26) Відповідно до заяви про перерахування грошових коштів від 13.04.2018 року за № 363124300 [PERSON] повернув позивачеві грошові кошти у розмірі 46000 рублів. (а.с. 27) Відповідно до заяви про перерахування грошових коштів від 27.04.2018 року за № 235022589 [PERSON] повернув позивачеві грошові кошти у розмірі 500000 рублів. (а.с. 28) Таким чином, в сукупності наданих суду доказів, встановлено, що [PERSON] в рахунок погашення боргів за договорами позики сплатив на користь [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 1 137 000 рублів. Причиною спору між сторонами стало неналежне відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договорів позики, що підтверджені відповідними розписками у визначений строк, а також стягнення з боржника суми пені та 3% річних. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договорів позики. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, факт передачі грошових коштів від позивача та відповідача підтверджено відповідними розписками на загальну суму 4 780 684 рублі. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем не було до суду подано жодного доказу, який би спростував обставини позову та факту наявності боргу. З позовної заяви вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості у гривневому еквіваленті до рублів, а також грошові суми в рахунок погашення заборгованості внесені відповідачем на користь позивача також переведені позивачем у еквівалент до гривні. Разом з тим, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. До такого висновку прийшла Велика палата Верховного суду у справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню, однак суд не вбачає правових підстав для визначення еквіваленту суми заборгованості до гривні. Атому з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 3 643 684 рублі. Окрім суми осново боргу позивачем також ставиться питання про стягнення з відповідача 3% річних за період прострочення. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вищевказаною постановою Верховний суд також зауважив, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Тому при здійсненні обрахунку 3% річних суд також виходить із суми боргу визначеної у валюті договору, тобто у рублях. За період прострочення 31.12.2017 - 01.02.2018 сума боргу складає 4 780 684 рублі, кількість днів прострочення - 33; сума 3% річних - 12966 рублі 79 копійки. За період прострочення 02.02.2018 - 22.02.2018 сума боргу складає 4 595 684 рублі, кількість днів прострочення - 21; сума 3% річних - 7932 рублі 28 копійок. За період прострочення 23.02.2018 - 03.04.2018 сума боргу складає 4 329 684 рублі, кількість днів прострочення - 40; сума 3% річних - 14234 рублі 58 копійок. За період прострочення 04.04.2018 - 12.04.2018 сума боргу складає 4 189 684 рублі, кількість днів прострочення - 9; сума 3% річних - 3099 рублів 22 копійки. За період прострочення 13.04.2018 - 26.04.2018 сума боргу складає 4 143 684 рублі, кількість днів прострочення - 14; сума 3% річних - 4768 рублів 07 копійок. За період прострочення 27.04.2018 - 14.09.2018 сума боргу складає 3 643 684 рублі, кількість днів прострочення - 141; сума 3% річних - 42226 рублів 80 копійок. Таким чином, загальна сума 3% річних за всі періоди прострочення складає 85227 рублів 74 копійки. Відтак, суд вбачає доведеною вимогу позивача про стягнення з відповідача 3% річних за період прострочення погашення суми заборгованості, а тому з відповідача підлягає стягненню 3 % річних у загальному розмірі 85227 рублів 74 копійки. Окрім суми осново боргу та 3% річних, позивач просив суд стягнути також з відповідача на його користь пеню у розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення до моменту повернення повного суми грошових коштів, що передбачена договором позики. Пунктом 3 частини першої статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Позивач просить суд стягнути з відповідача суму пені із розрахунку 0,1% від суми прострочення. Суд вбачає правові підстави для задоволенні позовних вимог в цій частині, однак у валюті договору позики, тобто рублях. За період прострочення 31.12.2017 - 01.02.2018 сума боргу складає 4 780 684 рублі, кількість днів прострочення - 33; сума пені - 157762 рублі 57 копійок. За період прострочення 02.02.2018 - 22.02.2018 сума боргу складає 4 595 684 рублі, кількість днів прострочення - 21; сума пені - 96509 рублів 36 копійок. За період прострочення 23.02.2018 - 03.04.2018 сума боргу складає 4 329 684 рублі, кількість днів прострочення - 40; сума пені - 173 187 рублів 36 копійок. За період прострочення 04.04.2018 - 12.04.2018 сума боргу складає 4 189 684 рублі, кількість днів прострочення - 9; сума пені - 37 707 рублів 16 копійок. За період прострочення 13.04.2018 - 26.04.2018 сума боргу складає 4 143 684 рублі, кількість днів прострочення - 14; сума пені - 58011 рублів 58 копійок. За період прострочення 27.04.2018 - 14.09.2018 сума боргу складає 3 643 684 рублі, кількість днів прострочення - 141; сума пені - 513759 рублів 44 копійок. Таким чином, загальна сума 3% річних за всі періоди прострочення складає 1 036 937 рублів 47 копійок. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial