Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд з наведеним позовом до [PERSON], мотивуючи тим, що вона є матір'ю, а відповідач [PERSON] є батьком дитини [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем, дитина залишились проживати з позивачкою. Відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків щодо малолітньої дитини [PERSON], участі у її вихованні не бере, не цікавиться її станом здоров'я, духовним та моральним розвитком. Дитина проживає з позивачкою та перебуває на її повному утриманні у зв'язку з цим позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав щодо доньки [PERSON] та стягувати з нього аліменти в розмірі по 500 грн. щомісячно. В судове засідання позивачка не з'явилася, подав до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлявся, однак повістки в тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим УДППЗ «Укрпоштою» не відправляються, працівники Укрпошти посилаються на лист директора УДППЗ «Укрпошта» № 511.16.144 від 28.03.2014 року. Представник Органу опіки та піклування в судовому засіданні суду пояснив, що орган вважає за доцільне позбавляти батьківських прав відповідача. Представник прокуратури в судовому засіданні вважала за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника Органу опіки та піклування, думку прокурора, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 13 квітня 2000 року (а.с.9) [PERSON], є батьком, а [PERSON] є матір`ю [PERSON], [INFO]. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.13), шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 03 червня 2004 року про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за №349. [PERSON] разом з донькою [PERSON] проживають в [ADDRESS] та відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло №486 від 14.09.2001 року дана квартира належить в рівних долях [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Відповідач [PERSON] проживає на території Автономної Республіки Крим, вказане вбачається із матеріалів справи та висновку Органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування у своєму висновку вказує на доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], стосовно дочки [PERSON], [INFO]. Як вказано у висновку, [PERSON] проживає з матір'ю за адресою: [ADDRESS], а також є співвласником 1/3 частини даної квартири. Згідно інформації ЗШ №3 від 25.03.2014р., за час навчання дівчинки у школі її вихованням займається мама [PERSON] Батько з 01.09.2006 року протягом навчання дитини в школі її не відвідував, не займався вихованням. Психолого-педагогічна характеристика на [PERSON], видана ЗШ №3 зазначає, що дівчинка є всебічно розвиненою дитиною, дисциплінованою, спокійна, комунікабельна, позитивно ставиться до однокласників, до вчителів, дорослих. З пояснення матері вбачається, що батька дитина бачила останній раз в 2000-2003 роках в м. Санкт-Петербурзі, де на той час він проживав, після чого [PERSON] декілька разів телефонував з м. Євпаторії (АР Крим), де проживає після розлучення. З метою з'ясування думки щодо даної справи працівниками служби у справах дітей направлено листа [PERSON] за адресою: Україна, [ADDRESS] однак Укрпошта повідомила, що « припинено прийом і пересилання поштових відправлень адресованих АР Крим та м. Севастополь. Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Однак, як зазначається в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Заслухавши пояснення представника органу опіки та піклування, думку прокурора, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, судом не встановлено вини відповідача в умисному невиконанні належним чином своїх батьківських обов'язків. Також відповідача було позбавлено права на участь у судовому засіданні, наданні доказів, пояснень, заперечень. Думку відповідача щодо позовних вимог Органом опіки та піклування, судом не з'ясовано. Крім того, згідно ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Що стосується вимоги позивачки про стягнення аліментів, то суд виходить з наступного. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідачем не надано доказів про його матеріальне становище та стан здоров'я. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 500 грн. підлягає до задоволення.. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача також слід стягнути на користь держави судові витрати. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 164, 165, 166, 180-182 Сімейного кодексу України, », ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», п. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60 ЦПК України,

Outcome: partial