Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 19 грудня 2016 року звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобв'язання знесення об'єктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння та стягнення судових витрат повернення самовільної зайнятої частини земельної ділянки, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивачі в своєму позові та з представником в вході судового засідання посилалися на те, що їм на праві спадкування належить на праві власності 59/100 часток домоволодіння № [ADDRESS], інша частина цього будинковолодіння належить відповідачу [PERSON], брат спадкодавця [PERSON] (чоловік і батько позивачок), в якого окремий будинок домоволодіння. У загальному володінні сторін знаходяться водоколонка, огорожі, сходи і земельна ділянка загальною площею 478 кв. м.. Земельна ділянка не приватизована сторонами і находиться в комунальній власності. Сторони тривалий час користуються вказаною земельною ділянкою, фактичного уточнення меж і поділ цієї земельної ділянки не був проведений. Але з метою поліпшення своїх житлових умов відповідач побудував до свого будинку веранду і сарай прямо на проході від вулиці і таким чином перекрив сходи і прохід та унеможливив для них належне користування земельною ділянкою і через це вони вимушені проходити до своєї частини домоволодіння через суміжну земельну ділянку сусіднього домоволодіння. Вказане, на їх думку, порушує права позивачів, відповідач фактично самовільно зайняв частину спільної земельної ділянки, але вони не згодні з цим, оскільки відповідач зайняв і фактично забрав частину їх земельної ділянки, запропонували добровільно тому повернути їх частину ділянки та знести незаконні споруди, отримали відмову, є спір, тому позивачі просили, уточнивши вимоги: усунення відповідачем перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобв'язання відповідача знесення об'єктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, пояснивши, що позивачі самі перешкоджають йому користуватися в повній мірі їх земельною ділянкою, по порядку користування земельними ділянками спору немає. За увесь час їх проживання за вказаною адресою позивачі (а раніше і його покійний рідний брат [PERSON] - чоловік та батько позивачів) користувались і користуються зараз проходом на вулицю, який пролягає через земельну ділянку, якою вони користуються і проходить на лінії межі між належним йому житловим будинком і сусіднім домоволодінням № 132, яке належить нашій близькій родичці - рідній тітці відповідача [PERSON], яка може підтвердити цей факт. Ніяких перепон чи заборон позивачам щодо здійснення користування вищевказаним проходом як з боку відповідача, так і з боку сусідки [PERSON] не було і зараз не здійснюється. Крім того, вихід на [ADDRESS] є спільним для відповідача, позивачів і сусідки [PERSON] і здійснюється ними через одну хвіртку. Позивачі жодного разу не звертались до відповідача з пропозицією облаштувати прохід по земельній ділянці до виходу на [ADDRESS] якимось іншим чином, хоча фактично така можливість є - якраз з іншої сторони земельної ділянки, за сараєм (літ. Ж) вздовж сусіднього домоволодіння № 136 є достатній прохід (шириною не менше 1 м.) для облаштування проходу, а відповідно до Державних будівельних норм ДБН 36-92** «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень» мінімальна ширина проходу повинна відповідати руху однієї людини (0.75 м.). Приймаючи до уваги вказане, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представники Дніпропетровської міської ради і Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Дніпропетровській області в судовому засіданні вказували на те, що прав сторін вони не порушували, вказана сторонами земельна ділянка не приватизована згідно вимог чинного законодавства, порушень закону, прав та інтересів сторін з їх сторони допущено не було, шкоду нікому не завдавали, просили рішення винести по закону за наявними матеріалами справи на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивачів і їх представника, відповідача і його представника та представників третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобов'язання вчинити певні дії не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON] і [PERSON] мешкають, зареєстровані і мають на праві власності 59/100 часток домоволодіння № [ADDRESS], зазначену частку вони набули у спільну сумісну власність в порядку спадкування після померлого 23 вересня 2004 року чоловіка [PERSON] і батька [PERSON] (до шлюбу прізвище [PERSON]) - [PERSON]. Інша частина цього будинковолодіння - 41/100 частка - належить відповідачу [PERSON], брат спадкодавця [PERSON] (чоловік і батько позивачок), в якого окремий будинок домоволодіння. У загальному володінні сторін знаходяться водоколонка, огорожі, сходи і земельна ділянка загальною площею 478 кв. м.. Земельна ділянка не приватизована сторонами і находиться в комунальній власності, ця земельна ділянка виділялася для забудови батькові спадкодавця [PERSON] згідно з рішенням Жовтневого райвиконкому м. Дніпропетровська від 13 грудня 1984 року. Сторони тривалий час користуються вказаною земельною ділянкою, фактичного уточнення меж і поділ цієї земельної ділянки не був проведений. З метою поліпшення своїх житлових умов відповідач побудував до свого будинку веранду і сарай прямо, як вважають позивачі, на проході від вулиці і таким чином перекрив сходи і прохід та унеможливив для них належне користування земельною ділянкою і через це вони вимушені проходити до своєї частини домоволодіння через суміжну земельну ділянку сусіднього домоволодіння. Вказане, на їх думку, порушує права позивачів, відповідач фактично самовільно зайняв частину спільної земельної ділянки, але вони не згодні з цим, оскільки відповідач зайняв і фактично забрав частину їх земельної ділянки, запропонували добровільно тому повернути їх частину ділянки та знести незаконні споруди, отримали відмову, є спір. Але вирішити спірне питання сторони в добровільному порядку не можуть, тому вони вимушені звертатися до суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…» Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, позивачі [PERSON] і [PERSON] мешкають, зареєстровані і мають на праві власності 59/100 часток домоволодіння № [ADDRESS], зазначену частку вони набули у спільну сумісну власність в порядку спадкування після померлого 23 вересня 2004 року чоловіка [PERSON] і батька [PERSON] (до шлюбу прізвище [PERSON]) - [PERSON]. Інша частина цього будинковолодіння - 41/100 частка - належить відповідачу [PERSON], брат спадкодавця [PERSON] (чоловік і батько позивачок), в якого окремий будинок домоволодіння. У загальному володінні сторін знаходяться водоколонка, огорожі, сходи і земельна ділянка загальною площею 478 кв. м.. Земельна ділянка не приватизована сторонами і находиться в комунальній власності, ця земельна ділянка виділялася для забудови батькові спадкодавця [PERSON] згідно з рішенням Жовтневого райвиконкому м. Дніпропетровська від 13 грудня 1984 року. Сторони тривалий час користуються вказаною земельною ділянкою, фактичного уточнення меж і поділ цієї земельної ділянки не був проведений. З метою поліпшення своїх житлових умов відповідач побудував до свого будинку веранду і сарай прямо, позивачі вважають, що відповідач таким чином перекрив сходи і прохід та унеможливив для них належне користування земельною ділянкою і через це вони вимушені проходити до своєї частини домоволодіння через суміжну земельну ділянку сусіднього домоволодіння. У відповідності до ст. 90 ЗК України 1. Власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. 2. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно із ст. 152 ЗК України 1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. В силу ст. 376 ЦК України 1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 3. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. 4. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Як зазначено в позовній заяві: «Об'єкт власності [PERSON] розташований таким чином, що прохід з вулиці Переяславська до нашого житлового будинку обладнаний сходами, з яких далі пролягає вздовж його будинку. Однак, відповідач [PERSON], поліпшуючи власні умови користування житлом, самовільно прибудував до свого житлового будинку веранду та збудував сарай прямо на проході від вулиці до нашого житлового будинку, таким чином перекрив сходи і прохід та унеможливив користування нами земельною ділянкою, яка знаходиться у всіх співвласників цього будинковолодіння у спільному користуванні. У такий спосіб вказаний співкористувач земельною ділянкою будинковолодіння, яке перебуває у нашій з ним спільній власності, протиправно позбавив нас права користування частиною земельної ділянки, вимушуючи для проходу від нашого житлового будинку до вулиці Переяславська проходити через суміжну земельну ділянку сусіднього будинковолодіння». Відповідач є власником 41/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Переяславська, будинок 134-а, яку він отримав у спадщину після смерті матері на підставі свідоцтва по право на спадщину за законом від 17 червня 2015 року. У спільному з позивачами користуванні знаходиться земельна ділянка площею 478 кв.м. Сарай (літ. Ж), який мають на увазі позивачі і вважають об'єктом самочинного будівництва, розташований на протилежній від проходу стороні земельної ділянки, тому твердження позивачів, що відповідач збудував сарай «прямо на проході від вулиці до нашого житлового будинку», не відповідає дійсності. Крім того, в наданій позивачами технічній документації інвентаризаційної справи «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» зазначено, що сарай літ. Ж побудований у 1990 році, тому він не є і не може бути визнаний об'єктом самочинного будівництва, оскільки відповідно до пункту 3.2. чинної Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури і житлової політики від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованої у Міністерстві юстиції 10 липня 2001 року за № 582/5773 (із змінами та доповненнями), не належать до самочинного будівництва для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року. Щодо порядку здійснення позивачами проходу з вулиці Переяславської до свого житлового будинку встановлено наступне. За увесь час їх проживання за вказаною адресою позивачі (а раніше і покійний [PERSON] - чоловік та батько позивачів) користувались і користуються зараз проходом на вулицю, який пролягає через земельну ділянку, якою вони користуються і проходить на лінії межі між належним саме відповідачу житловим будинком і сусіднім домоволодінням № 132, яке належить нашій близькій родичці - рідній тітці відповідача [PERSON]. Ніяких перепон чи заборон позивачам щодо здійснення користування вищевказаним проходом як з боку відповідача, так і з боку сусідки [PERSON] не було і зараз не здійснюється. Крім того, вихід на [ADDRESS] є спільним для відповідача, позивачів і сусідки [PERSON] і здійснюється ними через одну хвіртку. Позивачі жодного разу не звертались до відповідача з пропозицією облаштувати прохід по земельній ділянці до виходу на [ADDRESS] якимось іншим чином, хоча фактично така можливість є - якраз з іншої сторони земельної ділянки, за сараєм (літ. Ж) вздовж сусіднього домоволодіння № 136 є достатній прохід (шириною не менше 1 м.) для облаштування проходу, оскільки відповідно до Державних будівельних норм ДБН 36-92** «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень» мінімальна ширина проходу повинна відповідати руху однієї людини (0,75 м.). З роз'яснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Згідно правової позиції Верховного суду України висловленої у Постанові № 6-180цс-14 від 19 листопада 2014 року зазначено, що за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Таким чином, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що при розгляді позову про усунення перешкод у користуванні власністю та знесення самовільного будівництва, підставами задоволення позовних вимог має бути доведення позивачами того факту, що діями відповідача, порушується їх право користування земельною ділянкою. З огляду на те, що відповідно до ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушує право позивачів здійснення відповідачем самочинного будівництва, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивачів. Позивачами, в обґрунтуванням своїх вимог, не доведена обґрунтованість заявлених ними позовних вимог та не доведений факт порушення їх прав, зокрема, та обставина, що відповідач здійснив самочинне будівництво і порушив їх права на вільне користування земельною ділянкою. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю або споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди, якщо інакше не передбачене у договорі відчуження будівлі і споруди. В п. 21 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року вказано наступне: виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішені спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Дана угода не ущемляє законні права сторін, не позбавляє їх можливості належно користуватися своєю частиною будинку, не суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам та єдиним можливим варіантом визначення порядку користування земельною ділянкою з урахуванням власності сторін та сталого порядку користування своїми земельними ділянками. Судом встановлено, що між власниками вказаних цього і сусідніх домоволодінь тривалий час ще до придбання своїх будинків був встановлений сталий порядок користування земельними ділянками, власники домовилися саме про існуючий порядок користування земельними ділянками, які вони і приватизували. Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідача заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивачів по незаконним (з точки зору позивачів) діям відносно нього, предмета спору, а позивачі цього не довели, твердження позивачів про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивачів на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] і [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобв'язання знесення об'єктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння та стягнення судових витрат відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed