Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-02 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON],, [PERSON], [PERSON] про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначили, що ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2017 року у справі №711/4420/15-к застосовано до [PERSON], який скоїв суспільно небезпечні діяння, передбачені ч.1 ст. 125, ч.2 ст. 286 КК України, примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 8 серпня 2017 року ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2017 року залишено без змін. Під час судового розгляду кримінального провадження № 12013250270001445, судом було встановлено доведеність вини [PERSON] у тому, що він керуючи транспортним засобом, порушив вимоги п.п. 2.3. «б», 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху, що спричинило смерть [PERSON], чим скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286КК України. Втрата найближчої рідної людини завдала їм душевних травм і переживань, а тому, у відповідності до ст.ст. 1168, 1177 ЦК України, просили суд стягнути з відповідачів на їх користь моральну шкоду в розмірі 650500грн., оскільки вважають, що саме механізм стягнення моральної шкоди буде належною додатковою відповідальністю за скоєне діяння. Зазначили, що ніякі гроші не можуть компенсувати їм втрату рідної людини, але певним чином дасть можливість компенсувати моральні страждання. Визначаючи розмір завданих ним моральних страждань у сумі 650500грн. позивачі керувались тим, що в постанові КМУ від 25 грудня 2013 року №975 «Про порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» держава визначила що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі (смерті), рівними частками членам сім'ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов'язаного та резервіста (п.5). Станом на 2014 рік відповідно до ст.7 Закону про державний бюджет України на 2014 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму з 1 жовтня складає 1301грн., тобто 500-кратний розмір прожиткового мінімуму складає 650500грн. Ухвалою суду від 3 січня 2018 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28 березня 2018 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду у судовому засіданні по суті. Ухвалою суду від 26 листопада 2018р. у справі поновлено розгляд справи на підставі ч.2 ст. 244 ЦПК України. Від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заперечення на позов з яких вбачається, що вони позовні вимоги не визнають в повному обсязі та просять відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Оскільки апеляційним судом Черкаської області визначено необхідність застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації [PERSON] до психіатричної лікарні з посиленим типом нагляду, то відповідно до ч.1 ст. 1186 ЦК України ним не може бути відшкодована шкода. Крім того, позивачем не надано жодних доказів щодо можливої відповідальності [PERSON] та [PERSON], згідно ч. 2 ст. 1186 ЦК України, за вчиненні неправомірні дії [PERSON]. Окремо зазначили, що на даний час місце знаходження [PERSON] невідоме та постановою слідчого СВ Чернігівського РВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області від 5 грудня 2017 року [PERSON] оголошено у розшук. Позивачами [PERSON] та [PERSON] надано суду відповідь на відзив з якого вбачається, що ст. 1186 ЦК України передбачено порядок та підстави для відшкодування шкоди, а тому вважають, що відповідачі необґрунтовано заявляють про необґрунтованість заявленого позову. Крім того, зазначили, що порядок відшкодування шкоди, зокрема і за рахунок близьких родичів чи членів сім'ї особи, яка скоїла кримінальне правопорушення, також визначений ст.ст. 55, 56 КПК України. 13 грудня 2018 року на адресу суду надійшла заява позивачів про зміну позовних вимог, в яких просили стягнути на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] з відповідачів [PERSON] а [PERSON] в солідарному порядку моральну шкоду в сумі 650500грн. Ухвалою суду від 20 грудня 2018 року, яка внесена в протокол судового засідання залишено без розгляду заяву про зміну розміру позовних вимог, оскільки у відповідності до п.1 ч.1 ст. 189 ЦПК України дане питання повинно було вирішено на підготовчому судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судове засіданні не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, згідно відомостей наявних в матеріалах справи, перебуває у розшуку. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з'явилась, проте надала суду письмову заяву в якій просила розглядати справу без її участі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] просили позов задовольнити. Додатково зазначили, що оскільки шкода була завдана діями особи, яка на момент їх вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у зв'язку з психічними розладами, то відшкодування такої шкоди підлягає за рахунок дружини та повнолітнього сина [PERSON], які проживали з ним та не вижили заходів щодо запобігання шкоди. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та [PERSON] зазначали, що про психічне захворювання [PERSON] вони не знали, т.я. вони разом майже не проживали, оскільки [PERSON] веде ізольований спосіб життя і багато часу проводив на будівництві, зокрема і в с. Червона Слобода, а тому вважають що вони не можуть нести відповідальність за дії [PERSON] у відповідності до положень ч.2 ст. 1186ЦК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2017 року у справі №711/4420/15-ц, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 8 серпня 2017 року, встановлено доведеність вини [PERSON] у вчиненні ним злочинів передбачених ч.1 ст. 125, ч.2 ст. 286 КК України, та застосовано до нього примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим режимом (а.с. 4-7). Із змісту даних судових рішень вбачається, що [PERSON], зокрема, керуючи транспортним засобом, порушив вимоги п.п. 2.3. «б», 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху, а саме: під час руху був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, перевищив допустиму швидкість, а тому наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід не зменшив швидкості, щоб дати дорогу пішоходу, для якого була створена небезпека та допустив наїзд на пішохода [PERSON], що спричинило її смерть. У відповідності з ч.1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Судом встановлено, що потерпілими у кримінальній справі №711/4420/15-ц були [PERSON] та [PERSON], тобто позивачі у даній справі. Згідно із ч. 7 ст. 128 КПК України та ч. 3 ст. 386 ЦК України позивач має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, в тому числі шляхом звернення з позовом у кримінальній справі. Особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Оскільки під час розгляду кримінальної справи судом першої інстанції та апеляційним судом Черкаської області не було вирішено питання цивільного позову, то з метою захисту своїх прав позивачі звернулися до суду в порядку цивільного судочинства. Частиною 3 ст. 28 ЦПК України визначено, що позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди. Під час судового розгляду судом встановлено, що відповідач [PERSON] є дружиною відповідача [PERSON], а [PERSON] є його рідни сином. Зазначені обставини взнаються сторонами, а тому суд вважає їх доведеними. Як вбачається з відомостей відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради, відповідачі з 18 листопада 1998 року мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20, 21, 22). Оскільки відповідачі зареєстровані за адресою, яка за своєю територіальністю відноситься до юрисдикції Придніпровського районного суду м. Черкаси, тому справа підсудна для розгляду саме цьому суду, а відтак суд не приймає до уваги доводи відповідача, що позивачем при звернення до суду порушено вимоги п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України. Згідно пункту 9 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частиною 1 статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. За загальними положеннями моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України). Разом з тим, під час судового розгляду кримінальної справи 711/4420/15-к апеляційним судом Черкаської області в ухвалі від 08.08.2017р. було встановлено, що «…відповідно до акту судово-психіатричного експерта №184, на період часу, до якого відноситься вчинення інкримінованих [PERSON] дій та на теперішній час, останній виявляв та виявляє ознаки хронічного психіатричного захворювання у вигляді органічного розладу, що позбавляє його здатності усвідомлювати власні дії та керувати ними, як на період часу, до яких відноситься інкриміновані йому дії, так і на теперішній час. [PERSON] виявляє ознаки активного типу суспільної небезпеки…» (а.с. 4-7). Зазначене також вбачається з акту судово-психіатричного експерта № 184 (а.с. 105-110). Таким чином, з огляду на зазначене вбачається, що на момент вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі просили стягнути з відповідачів завдану їм шкоду на підставі ч.2 ст. 1186 ЦК України, яка передбачає, що якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв'язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді. Проте суд не може погодитись з позицією позивачів, з огляду на те, що в судовому засіданні було встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не могли знати про психічні розлади наявні у [PERSON], оскільки вони зрідка спілкувались та проживали окремо, а відтак вони не могли запобігти шкоді завданої діями відповідача [PERSON] Крім того, суд враховує те, що на спростування зазначеного позивачами не надано жодного доказу. Разом з тим, з аналізу частині першої статті 1186 ЦК України вбачається, що шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується, проте, з урахуванням матеріального становища потерпілого та особи, яка завдала шкоди, суд може постановити рішення про відшкодування нею цієї шкоди частково або в повному обсязі. Враховуючий вищезазначене та те, що на момент розгляду даної справи відповідач [PERSON] не визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення за рахунок відповідача [PERSON] Щодо розміру визначених позивачами завданих їм моральних страждань, то суд приходить до наступних висновків. В обґрунтування розміру моральних страждань позивачі виходили з постанови КМУ від 25 грудня 2013 року №975 «Про порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» держава визначила що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі (смерті), рівними частками членам сім'ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов'язаного та резервіста (п.5). Проте суд не може з цим погодитись, оскільки на підставі цієї постанови визначається порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), військовослужбовців та військовозобов'язаних, а тому дана постанова не може бути застосована до спірних правовідносин. В той же час, постановою Пленуму ВС України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», пунктом 5 роз'яснено, що суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 5 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. № 4, розглядаючи позов про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати, за яких обставин і якими діями вони завдані, яким є ступень вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов'язані з ними втрати та з чого при цьому виходить. Згідно роз'яснень, даних у пункті 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України із змінами, внесеними постановою № 5 від 25 травня 2001 року, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Позивачі обґрунтували вимоги позову в цій частині тим, що така шкода полягає у моральних і душевних стражданнях, яких вони зазнали внаслідок втрати найріднішої людини, дружини та матері. Вважають, що стягнення моральної шкоди буде додатковою відповідальністю за скоєне діяння, оскільки безрозсудні [PERSON] докорінним чином змінили їхнє життя. Внаслідок моральних переживань вони мають розлади здоров'я, головні болі, переживання і хвилювання роблять їх емоційними і негативно впливають на психічний стан та стан здоров'я загалом. Суд погоджується з доводами позивачів, що факт втрати близької людини приносить моральних страждань. Крім того, суд враховує обставини, при яких позивачам була завдана моральна шкода, глибину, тяжкість їх моральних страждань, а також, виходячи з матеріального стану відповідача [PERSON], який є інвалідом ІІ групи (що було встановлено під час розгляду кримінальної справи 711/4420/15-к) та наявності в нього у приватній власності нерухомого майна (зазначене вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнення з відповідача на користь позивачів у відшкодування завданої моральної шкоди кошти у розмірі по 25000 гривень на кожного. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial