Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

Адвокат Овчинніков Дмитро Анатолійович в інтересах [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, надання дозволу на тимчасовий виїзд з України дитини без згоди батька, оголошення розшуку, третя особа - Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради. 21.05.2019 адвокатом Овчинніковим Д.А. була подана заява про відмову від частини позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 09 вересня 2006 року [PERSON] , [INFO] , що до шлюбу мала прізвище [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , який зареєстрували 09.09.2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Луганської області, про що зроблений актовий запис № 680. [INFO] у вказаному шлюбі народилася дитина - [PERSON] . 16.09.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано за ініціативою відповідача. Після розірвання шлюбу неповнолітня дитина [PERSON] , за сумісною згодою батьків, залишився проживати з позивачем. З 2010 року по теперішній час відповідач стосунків з позивачем та їх сумісною дитиною не підтримує та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, всі питання щодо виховання сина позивач вирішує самостійно без участі та підтримки батька. Позивач створює сину належні умови проживання, виховання, купляє одяг, взуття та інші необхідні для життя та нормального розвитку дитини речі, забезпечує сину харчування, медичний огляд, лікування та відвідування шкільного навчального закладу. З червня 2015 року позивач, у зв`язку з проведенням антитерористичної операції та з метою повноцінного розвитку дитини, вивезла сина до м. Сєвєродонецька Луганської області, де постійно мешкають на теперішній час. На думку позивача, вона одна не в змозі забезпечити дитину, тому батько, який здоровий та працездатний, може сплачувати аліменти на рівні 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, через невідповідальне ставлення відповідача до свого неповнолітнього сина та відсутності дозволу батька на виїзд дитини за кордон, позивач не має можливості вивезти сина за межі України на відпочинок для всебічного розвитку дитини, її оздоровлення, відвідання родичів, а також задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Для підтримки здоров`я сина позивача та повноцінного відпочинку необхідно перебування дитини на морських курортах, оздоровлення у здравницях біля природних мінеральних джерел в країнах дальнього зарубіжжя. Саме з вини відповідача порушуються права та свободи вільного волевиявлення та пересування їх дитини. Позивач в період з 01.07.2019 по 01.10.2019 року має можливість вивезти дитину на лікування та відпочинок за кордон, а саме: до Єгипту або Туреччини, Великої Британії, Німеччини та інших країн Шенгенської зони (візи), однак без згоди відповідача на тимчасовий виїзд з України дитини без згоди батька, позивач цього зробити не може. У зв`язку з чим позивач була вимушена звернутися до суду та просити суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.12.2018 і до досягнення дитиною повноліття, а також надати позивачу дозвіл на виїзд її сина [PERSON] , [INFO] , до Туреччини на відпочинок без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] , [INFO] , у період з 01.08.2019 по 31.08.2019 року. На виконання ухвали суду від 14.01.2019 відповідачем [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що позовні вимоги він визнає частково. Вказав, що не заперечує стосовно виїзду дитини за кордон у період часу з 01.07.2019 до 01.10.2019. Аліменти він регулярно виплачував на підставі усної домовленості з позивачем, до 2014 року він пересилав грошові кошти на картку позивача, після початку АТО передавав гроші готівкою через матір позивача. На даний час спілкується з сином по телефону. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, до суду подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причину неявки в судове засідання суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] В судове засідання представник третьої особи служби у справах дітей Сєвєродонецької міської ради не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд установив такі фактичні обставини. З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 05.08.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Луганської області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09 вересня 2006 року, актовий запис № 680. Прізвища після реєстрації шлюбу чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07.12.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Луганської області, [PERSON] народився [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 1040. В графі батько зазначений [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно з рішенням Алчевського міського суду Луганської області від 16.09.2010 у справі № 2-5900/2010 шлюб, зареєстрований 09.09.2006 року в Алчевському відділі РАЦС по актовому запису № 680 між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права на отримання від другого із подружжя коштів на утримання неповнолітньої дитини, а також захисту позивачем права їх неповнолітнього сина на повноцінний відпочинок та оздоровлення за кордоном з метою підвищення рівня його світогляду, покращення здоров`я, фізичного та духовного розвитку, що відповідає інтересам дитини у межах здійснення нею батьківських прав та обов`язків. Вказані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та інших нормативно-правових актів. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Посилання відповідача на той факт, що він регулярно сплачує аліменти на утримання своєї дитини за усною домовленістю з позивачем, суд не приймає до уваги, оскільки ця обставина не доведена належними та допустимими доказами, а тому не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Враховуючи те, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини, яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, що він у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає, суд доходить висновку, що позов заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачем на підтвердження своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, у зв`язку з чим позов Овчиннікова Дмитра Анатолійовича в інтересах [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України дитини без згоди батька суд зазначає таке. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Відповідно до вимог ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначені поїздки із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. З аналізу вказаного вище вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретного періоду часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. В позовній заяві позивач вказує, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, в той час як відповідач самоусунувся від будь-якого спілкування з дитиною, його виховання та утримання, що суперечить інтересам дитини, який має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє його цих прав. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] не підтримує зв`язку з родиною і протилежного ним не доведено, не може або не бажає дати згоди на виїзд за кордон України його неповнолітній дитині [PERSON] , а такий тимчасовий виїзд дитини за кордон буде здійснений в інтересах дитини, буде сприяти його всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дитину права та можливості спілкуватися з батьком, то суд вважає за можливе надати неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без згоди та супроводу його батька [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері - [PERSON] , [INFO] , з обов`язковим поверненням неповнолітнього [PERSON] до міста виїзду, яке є місцем його проживання - м . Сєвєродонецьк Луганської області, [ADDRESS] , починаючи з 01 серпня 2019 року по 31 серпня 2019 року . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 24055 від 12.12.2018 року у сумі 704, 80 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved