Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

[PERSON] (надалі також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - Відповідач) про стягнення боргу за договором позики у сумі 54 000 грн. Представником позивача подано заву про розгляд справи у його відсутності, в якій він просив позов задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовими конвертами з рекомендованими повідомленнями про вручення, які направлялись на адресу зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання Відповідача та повернувся на адресу суду за закінченням терміну зберігання. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву представника Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. З матеріалів позовної заяви вбачається, що Позивач 12.11.2013 року за усною угодою позики передав [PERSON] у власність 2000 доларів США, що еквівалентно станом на 22.02.2016 року 54 000 грн. Про фактичному одержанні вказаної суми коштів позичальником була надана письмова розписка від 12.11.2013 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи. Як вбачається зі змісту вищевказаної розписки, Відповідач підтвердив, що позичає у Позивача 2000 доларів США, що еквівалентно станом на 22.02.2016 року 54 000 грн.: під перший місяць 10%, останні 5% терміном на 6 місяців, відсотки зобовязувався сплатити авансом відповідно до курсу долара 8.20 грн., у випадку значного падіння долара зобовязувався дотримуватись зазначеного курсу. Як випливає зі змісту позовної заяви, Позивач постійно в усній формі вимагав повернення боргу, але Відповідач не виконував взяті на себе зобовязання. На даний час Відповідачем борг не повернуто, взяті на себе зобовязання за договором позики не виконано. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1,3 ст. 1049 ЦК України, Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позивач в позовній заяві покликається на те, що у звязку з невиконанням [PERSON] грошового зобовязання за договором позики від 12.11.2013 року в сумі 2000 доларів США (54 000 грн.) є обгрунтованим та правомірним. В силу ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З матеріалів справи випливає, що Відповідач свої зобовязання щодо повернення коштів не виконав. Доказів, які б спростовували вищевказані обставини, Відповідачем суду надано не було, а Судом таких доказів не встановлено. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Будь-яких доказів, які б спростовували надані Позивачем докази заборгованості за вказаним договором позики, Відповідачем не надано. Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як випливає з матеріалів справи, станом на час розгляду даної справи, заборгованість Відповідача за договором позики грошових коштів становить 54 000 грн., що підтверджується розпискою від 12.11.2013 року. Вказана обставина не спростована належними засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч.1 ЦПК України,

Outcome: approved