Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №8 в буд. №130 по вул. Є. Коновальця у м. Івано-Франківську. Позов мотивовано тим, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрована Відповідач, яка в даній квартирі не проживає, участі по утриманні квартири не бере, Позивач змушений самостійно оплачувати комунальні послуги за житло. Позивачем подано заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позов задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду повторно не зявилася, явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином, шляхом поміщення оголошення в газеті «Галичина». Письмового відношення Відповідача до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не подано, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1999 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сімї [PERSON] чоловіку, [PERSON] сину, в рівних долях ( а.с.6). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2015 року спадкоємцем майна [PERSON] [INFO], яка померла 08.02.2011 року є її син [PERSON], [INFO] Спадщина складається з 2/3 частин квартири №8 в м. Івано-Франківську по вул. Є. Коновальця, буд. №130. ( а.с.7). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.03.2015 року [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 2/3 частини квартири №8 по вул.Є. Коновальця, буд. 130 в м. Івано-Франківську. ( а.с.8) Згідно копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 18.03.2015 року спадкоємцем спадкового майна ( 2/3 частини квартири [ADDRESS]) спадкодавця [PERSON] являється [PERSON] ( а.с.9). З копії довідки №02-02/3231 від 22.12.2015 року вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - уповноважений власник, [INFO], [PERSON]- дочка, [INFO], [PERSON] - дочка, [INFO] ( а.с.10). Відповідно до довідки КП ЄРЦ №01-03/181 від 10.02.2016 року Відповідач в квартирі [ADDRESS] фактично не проживає більше двох років. ( а.с.11). Як випливає з матеріалів позовної заяви реєстрація Відповідача у вказаній квартирі, яка являється власністю [PERSON] порушує його права як власника квартири, оскільки Відповідач будучи зареєстрованою в даній квартирі, відмовляється виселетись в добровільному порядку. З матеріалів позовної заяви випливає, що Відповідач, яка являється рідною дочкою Позивача, не проживає у спірній квартирі, оскільки знаходиться за кордоном, не утримує квартиру, не сплачує комунальні послуги. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №8 в буд. №130 по вул. Є. Коновальця у м. Івано-Франківську. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що Відповідач більше двох років не проживає у вказаній квартирі. Позивач змушений оплачувати комунальні послуги за Відповідача, не може реалізувати права власника об»єкта нерухомості. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Як зазначено Позивачем в позовній заяві, квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної спільної часткової власності. Відповідач не проживає у вказаній квартирі протягом тривалого часу, не несе витрат по утриманню квартири, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 391 ЦК України , ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60,88 ЦПК України, ст.. 150 ЖК України ,

Outcome: approved