Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

[PERSON], як представник позивача [PERSON], 10 серпня 2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики, вказавши, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори позики на підтвердження яких [PERSON] складено розписки, - від 08.07.2004 року про отримання позики в сумі 40000 гривень і строком повернення до 08.07.2014 року, від 18.08.2006 року про отримання позики в сумі 120000 гривень зі строком повернення до 31.12.2014 року; від 15.11.2012 року про отримання позики в сумі 400000 гривень зі строком повернення до 31.12.2014 року. Однак [PERSON] свої зобовязання за договорами позики не виконала та грошові кошти в загальній сумі 560000 гривень позивачу не повернула. 11.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] в забезпечення виконання [PERSON] своїх зобовязань за договорами позики, було укладено договір поруки, згідно якого, у випадку порушення [PERSON] своїх зобовязань, як позичальника, [PERSON] зобовязалася відповідати перед [PERSON] солідарно із [PERSON]. За таких обставин представник позивача просив суд стягнути на користь [PERSON] солідарно із [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договорами позики в сумі 560000 гривень, а також стягнути із [PERSON] сплачений при зверненні до суду судовий збір. У грудні 2015 року представник позивача збільшив позовні вимоги та посилаючись на прострочення відповідачами строку повернення позики, крім стягнення заборгованості в сумі 560000 гривень, просив на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні втрати за період з січня по жовтень 2015 року в сумі 205504 гривень та три проценти річних за період з 01.01.2015 року по 03.12.2015 року в сумі 14403,28 гривень. Ухвалою суду від 15.10.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що заборгованість за договорами позики до теперішнього часу ні [PERSON] ні [PERSON] позивачу не повернута. Додатково зазначив, що грошові кошти за договорами позики передавалися 08.07.2004 року, 18.08.2006 року та 15.11.2012 року, а розписки [PERSON] про отримання коштів були написані пізніше. Це було обумовлено тим, що [PERSON] та [PERSON] є донькою і матірю, і відразу після передачі грошей [PERSON] не вимагала ніяких розписок, але після того, як почали погіршуватися відносини між [PERSON] та її чоловіком [PERSON], [PERSON] попросила мати написати такі розписки, що та і зробила. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася. Представник позивача як на причину неявки [PERSON] послався на медичний висновок лікарсько-консультативної комісії від 20.01.2016 року згідно з яким у [PERSON] констатовано обтяжливий перебіг вагітності та рекомендовано уникати фізичних та психоемоційних навантажень (а.с. 140). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю. Підтвердила факт позики грошових коштів в загальній сумі 560000 гривень у [PERSON]. Додатково пояснила, що [PERSON] є її донькою в якої вона позичала гроші для будівництва та поліпшення будівлі міні-маркету в смт. Новоархангельськ Кіровоградської області. Враховуючи свій майновий стан та відсутність грошових коштів повернути позику [PERSON] вона на даний час не може. Наполягала, що грошові кошти були фактично передані їй [PERSON] в дати вказані у розписках 08.07.2004 року, 18.08.2006 року та 15.11.2012 року. Самі розписки були складені у листопаді 2012 року після фактичної передачі грошей. При цьому на час укладання договору поруки від 11.12.2012 року всі розписки вже існували. Таке написання розписок було викликано тим, що вона позичала гроші у своєї доньки і та спочатку не вимагала від неї будь-яких розписок, але потім на підтвердження отримання коштів попросила її скласти відповідні документи, що вона і зробила. Складені розписки вона передала [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судових засіданнях за його участі повністю підтримав позицію свого довірителя. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Подала письмові заперечення проти позову в яких просила розглянути справу без її участі та не заперечувала факту укладання між нею та [PERSON] договору поруки від 11.12.2012 року. Однак на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України вважала поруку припиненою, оскільки протягом шести місяців після спливу строку виконання основних зобовязань за договорами позики, [PERSON] не звернулася до неї з вимогами про повернення позики. Третя особа та його представник вважали позовні вимоги незаконними та недоведеними. Пояснили, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2000 року. Під час спільного проживання [PERSON] не було нічого відомо про укладання між [PERSON] та [PERSON] договорів позики на загальну суму 560000 гривень. Крім того фактична дата написання розписок [PERSON] не відповідає датам вказаним у розписках наданих суду, що визнано сторонами у судовому засіданні. За таких обставин третя особа та його представник вважали, що надані позивачем розписки не є належними доказами укладання договорів позики між [PERSON] та [PERSON], а інші докази на підтвердження вимог [PERSON] відсутні. На думку третьої особи ініціювавши у суді дану справу, [PERSON] та [PERSON] намагаються вплинути на розподіл спільного майна [PERSON] та [PERSON]. У звязку із відсутністю належних доказів укладення договорів позики, відсутні і правові підстави для стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. Крім того представник третьої особи, вважав, що фізична особа [PERSON] є неналежним відповідачем за позовними вимогами про стягнення боргу за розписками складеними [PERSON], як фізичною особою-підприємцем. Суд вислухавши пояснення відповідача [PERSON], третьої особи та представників сторін і третьої особи, оголосивши письмові заперечення проти позову відповідача [PERSON] та третьої особи, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Суду, представником позивача, на підтвердження укладання договорів позики надані оригінали наступних розписок: -розписка приватного підприємця [PERSON] від 08.07.2004 року, про те, що ПП [PERSON] отримала від [PERSON] в борг гроші в сумі 40000 гривень на придбання нежитлового приміщення за адресою: смт. Новоархангельськ вул. Леніна, 32 та зобовязується повернути позику до 08.07.2014 року включно; -розписка фізичної-особи підприємця [PERSON] від 18.08.2006 року про те, що ФОП [PERSON] отримала від [PERSON] в борг гроші в сумі 120000 гривень для будівництва магазину міні-маркет за адресою: смт. Новоархангельськ вул. Леніна, 32 та зобовязується повернути позику до 31.12.2014 року; -розписка [PERSON] від 15.11.2012 року про те, що [PERSON] отримала в борг від [PERSON] гроші в сумі 400000 гривень, які зобовязується повернути до 31.12.2014 року. Згідно договору поруки від 11.12.2012 року укладеного між [PERSON], як поручителем та [PERSON], як кредитором, [PERSON] поручається перед кредитором за виконання обовязку [PERSON] щодо виконання нею своїх зобовязань за договорами позики, на підтвердження яких видані розписки від 08.07.2004 року, від 18.08.2006 року, від 15.11.2012 року. У випадку порушення [PERSON] свої зобовязань за договорами позики [PERSON] та [PERSON] відповідають перед кредитором, як солідарні боржники (а.с. 10-12). Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за договорами позики від 08.07.2004 року та 18.08.2006 року, а також інфляційних втрат та трьох процентів річних за договором від 18.08.2006 року (в межах позовних вимог) необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні суд розяснив представнику позивача процесуальні права та обовязки позивача передбачені ЦПК України, у тому числі те, що враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства право визначення відповідача/співвідповідача належить позивачу. За змістом ст. ст. 10, 11, 33 ЦПК України суд не має права на свій розсуд змінювати первісного відповідача іншим відповідачем, або за своєю ініціативою, без відповідного клопотання позивача, залучати до участі у справі співвідповідача, оскільки це б суперечило принципам змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Крім того суд попереджав представника позивача про те, що у випадку встановлення за результатами розгляду справи, що позов було предявлено до неналежного відповідача, у задоволенні позовних вимог до такого відповідача може бути відмовлено. За клопотанням представника позивача суд оголошував перерву у судовому засідання для зясування позиції позивача, щодо кола осіб, до яких вона предявляє свої вимоги. Однак, після відповідної перерви, представник позивача повідомив, що він та [PERSON] наполягають на своїх вимогам до [PERSON] по всім договорам позики, як до фізичної особи, а не до фізичної особи-підприємця та не бажають уточнювати чи змінювати свої позовні вимоги. В той же час, як вбачається із розписок наданих суду представником позивача розписки від 08.07.2004 року та 18.08.2006 року складені [PERSON], не як фізичною особою, а як субєктом господарської діяльності фізичною особою-підприємцем. При цьому сама [PERSON] суду пояснила, що з 1999 року по теперішній час вона зареєстрована як фізична особа-підприємець та грошові кошти за договорами від 08.07.2004 року та від 18.08.2006 року позичала у [PERSON] саме як підприємець. Таким чином, за розписками від 08.07.2004 року та 18.08.2006 року зобовязання позичальника виникли саме з діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON]. За змістом ст. 50 ЦК України фізична-особа підприємець має спеціальний правовий статус, відмінний від статусу фізичної особи, яка не зареєстрована як підприємець. На даний час ФОП [PERSON], що видала [PERSON] розписки від 08.07.2004 року та 18.08.2006 року про отримання позики, не припинила свою підприємницьку діяльність, а тому, за зобовязаннями, що виникли в неї як у підприємця, може бути стороною при розгляді справи у суді. За таких обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] є неналежним відповідачем за вимогами [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики від 08.07.2004 року та 18.08.2006 року укладеними між [PERSON] та фізичною-особою підприємцем [PERSON], а тому з цих підстав позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики від 08.07.2004 року та 18.08.2006 року, а також стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за договором від 18.08.2006 року (в межах позовних вимог) задоволенню не підлягають, оскільки предявлені до неналежного відповідача. Визнання [PERSON] предявленого позову в цій частині не може бути прийнято судом, оскільки суперечить вимогам закону, щодо виконання зобовязання належними сторонами (ст. 527 ЦК). Доводи представника позивача, про те, що згідно ст. 51 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобовязаннями всім своїм майном, не спростовують висновків суду, оскільки визначення обсягу майна на яке може бути звернуто стягнення під час виконання судового рішення і визначення належного відповідача під час розгляду справи у суді є різними за своїм правовим змістом поняттями. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] необхідно зазначити наступне. Відповідно до частини четвертої статті 559\~ЦК України\~порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно п.24 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи №5 від 30.03.2012 року (зі змінами від 07.02.2014 року), - при вирішення спорів про припинення поруки суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Договором поруки від 11.12.2012 року (п.п. 2.1., 2.2.) визначені строки повернення позики 08.07.2014 року та 31.12.2014 року. Таким чином передбачений ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк предявлення вимоги до поручителя сплив 09.01.2015 року та 01.07.2015 року. У розглядуваній справі [PERSON] до звернення до суду із розглядуваний позовом 10.08.2015 року, не зверталася до [PERSON] із вимогами про повернення позики за договорами від 08.07.2004 року, 18.08.2006 року та 15.11.2012 року. За таких обставин порука [PERSON] за договором від 11.12.2012 року припинена, а тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики, інфляційних втрат та трьох процентів річних задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 15.11.2012 року, інфляційних втрат та трьох процентів річних за цим договором необхідно зазначити наступне. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладання договору позики від 15.11.2012 року суду позивачем надано розписку [PERSON], в якій викладені всі істотні умови такого договору, а саме сторони договору, сума позики та дата її повернення. У судовому засіданні [PERSON] визнала те, що вказана розписка написана та підписана нею власноручно. Доводи третьої особи, про те, що складання розписки не в день передачі грошових коштів, свідчить про відсутність доказів укладання договору позики не можуть бути прийняті судом. Так, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд у розглядуваній справі не вбачає підстав для відступу від правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином складання [PERSON] розписки не в день фактичного отримання позики від [PERSON] 15.11.2012 року, а після цього, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Факт передачі грошей за договором позики від 15.11.2012 року не оспорювала жодна зі сторін цього договору. За змістом ст.ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У розглядуваній справі борговий документ (розписка від 15.11.2012 року) знаходився у позивача та наданий суду представником [PERSON]. За таких обставин суд приходить до висновку, що 15.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, на підставі якого [PERSON] отримала від [PERSON] позику в сумі 400000 гривень, яку зобовязалася повернути до 31.12.2014 року. Однак умови договору позики від 15.11.2012 року [PERSON] не виконані, сума позики до теперішнього часу не повернута, а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 400000 гривень підлягають задоволенню. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідачем [PERSON] порушено грошове зобовязання про повернення позики у строк до 31.12.2014 року, позивач має право на отримання трьох процентів річних та інфляційних втрат. При цьому розглядаючи справу в межах позовних вимог, суд враховує, що позивач визначив період нарахування трьох процентів річних терміном з 01.01.2015 року по 03.12.2015 року (337 днів), а при нарахуванні інфляційних втрат використав індекси інфляції за період з січня по жовтень 2015 року. Таким чином 3% річних від суми боргу 400000 гривень за 337 днів прострочення становить 11079,45 гривень із розрахунку (400000 грн. х 3%/365 днів х 337 днів). За період з січня по жовтень 2015 року (в межах позовних вимог) інфляційні втрати склали 158000 гривень, із розрахунку: 400000 грн. х 139,5% (індекс інфляції з січня по жовтень 2015 року) 400000 грн. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, то понесені нею при зверненні до суду судові витрати у виді судового збору в сумі 3654 гривні (а.с. 1), згідно ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивача із [PERSON] пропорційно до розміру задоволених позовних вимог із розрахунку: 3654 грн. (сума сплаченого судового збору) х 72,97% (частка задоволених вимог від заявлених)/100% = 2666,32 гривень. На підставі ст.ст. 526-527, 545, 553, 559, 625, 1046-1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 10-11, 60-61, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218, 360-7 ЦПК України, суд

Outcome: partial