Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом в суд про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №97 на вул.Сигнівка, 3 у м.Львові та зняття його з реєстраціїмісця проживання у даній квартирі. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 24.09.2014 року за договором купівлі-продажу придбала зазначену квартиру, проте в цьому житлі залишився зареєстрований, однак не проживає член сімї колишнього власника житла відповідач по справі [PERSON] Вважає, що член сімї колишнього власника квартири втратив право користування цим житлом. Реєстрація відповідача в квартирі порушує її права, як власника, користуватися та розпоряджатися квартирою, на підставі чого просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом і зняти його з реєстрації в такому. Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача, яка представила заяву, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу за її відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує, що відповідає вимогам ст.158 ЦПК України. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, в судове засідання не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. Третя особа Залізничний РВ ГУ ДМС України у Львівській області, будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, не забезпечив явку в судове засідання свого повноважного представника, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причинити неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважав за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.2015 року придбав у [PERSON] квартиру №97 на вул.Сигнівка, 3 у м.Львові. 21.05.2015 року проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на це нерухоме майно, відтак позивач являється власником такого (а.с.5, 6). Разом з тим, згідно довідки ЛКП «Сигнівка» №2352 від 20.10.2015 року (а.с.7), у вказаній квартирі зареєстрований син колишнього власника квартири [PERSON] відповідач у справі [PERSON] Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та ст.150 ЖК України,\~\~які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено збереження права користування житлом за попереднім його власником. Виникнення права особи на користування житлом залежить від наявності у цієї особи права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє її право на користування житлом. Таким чином, з припиненням права власності, припиняється і право відповідача на користування житлом. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вимагаючи визнання відповідача таким, що втратив право користування\~\~належним йому житлом, позивач посилається на те, що наявність реєстрації відповідача в цьому житлі створює дня нього перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю. З огляду на наведене та встановивши, що відповідач залишається на час розгляду справи зареєстрованим у квартирі на вул.Сигнівка, 3/97 у м.Львові в порушення умов договору купівлі-продажу від 21.05.2015 року і попри те, що його право користування картирою припинилось у зв'язку із продажем такої позивачу та враховуючи, що відповідач не набув з інших підстав, передбачених законом, права користування цим житлом, суд приходить до висновку, що для захисту права власності позивача необхідно усунути перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання відповідача\~\~таким, що втратив\~\~право користування житлом. Що стосується позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання, то така задоволенню не підлягає, оскільки в силу вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р., зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Із наведеної норми закону слідує, що для зняття відповідачаз реєстрації за адресою: м.Львів, вул.Сигнівка, 3/97 достатньо рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Згідноч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, що діяла на час звернення із позовом, судовий збір за подання фізичною особою позову щодо вимог немайнового характеру становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 487,20 грн. Позивачем було заявлено дві вимоги немайнового характеру, а відповідно до ч.3 ст.6 Закону України про судовий збір», у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру, а отже при поданні даного позову [PERSON] належало сплатити 974,40 (487,20 Х 2) грн. судового збору. Однак, як вбачається з документу про сплату судового збору, доданого до позовної заяви, - квитанції № ПН3730 від 06.11.2015 року [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 1378 грн. (а.с.4). Згідно вимог п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Таким чином, позивачу [PERSON] підлягає поверненню 403,60 (1378 974,40) грн. надміру сплаченого судового збору. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, судовий збір присуджується позивачу з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме: в розмірі 487,20 грн., в іншій частині - в розмірі 487,20 грн. відшкодуванню позивачу не підлягає.

Outcome: partial