Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Адвокат Гринечко Сергій Богданович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов мотивує тим, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Вказує, що власниця почала користуватися будинком у 2009 році та дізналась, що в ньому зареєстровані особи, що не являються членами її родини, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Наголошує на тому, що вказані особи ніколи не проживали в будинку, а постійно проживають у [ADDRESS] . Факт реєстрації відповідачів у будинку, належному позивачу створює для неї перешкоди у вільному користуванні належним їй майном, зумовлює додаткові витрати за комунальні послуги, які враховуються в залежності від кількості зареєстрованих осіб та створює перешкоди в отриманні соціальних пільг. У зв`язку із цим, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Гринечко С.Б. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просять суд задовольнити позов. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання не з`явились, від них не надійшло повідомлення про причину неявки, суд ухвалив, слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідачів, згідно ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - служби у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області Малецький Я.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки в ході перевірки служба встановила, що вона та її матір [PERSON] орендують житло у м. Запоріжжя та не мають власного житла. За таких обставин, в своєму висновку служба прийшла до висновку, що втрата нею права користування житлом є недоцільним та не відповідає інтересам дитини. Суд, вислухавши позивача та її представника, представника третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , право власності на яке було набуте нею на підставі договору дарування від 08 лютого 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Сочинською Л.С., відповідно до якого [PERSON] подарувала житловий будинок [PERSON] . Вказане також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 червня 2005 року. Звернення позивача до суду зумовлене тією обставиною, що почавши користуватись будинком, вона дізналась про наявність зареєстрованих у ньому осіб, реєстрація яких створює для неї перешкоди та додає додаткових витрат. З огляду на вказане та те, що відповідач [PERSON] вже більше 20 років не мешкає у належному їй будинку та постійно проживає із доньками [PERSON] та [PERSON] в іншому місті, вважає, що її права, як власника, повинні бути захищенні шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні її власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловий будинком. Надаючи оцінку вказаному суд зазначає наступне. Факт реєстрації відповідачів у належному позивачу будинку підтверджується довідкою № 1450, виданою 06 травня 2019 року начальником відділу ведення реєстру територіальної громади міста, згідно до якої у буд. [ADDRESS] , зокрема, зареєстровані [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. У відповідності до відомостей, що містяться в акті депутата міської ради [PERSON] щодо обстеження матеріально-житлових умов від 11 червня 2019 року, відповідачі прописані у будинку, належному позивачу, але фактично проживають у [ADDRESS] . Вказані обставини були встановленні депутатом на підставі показань сусідів [PERSON] , [PERSON] . В ході судового розгляду судом встановлено, що відповідачі по справі являються родичами позивача, що підтверджується й поясненнями самої [PERSON] та з`ясовано в ході наданих в судовому засіданні показів свідків [PERSON] та [PERSON] , які повідомили суду, що [PERSON] разом із своїми доньками [PERSON] та [PERSON] являються родичами позивача, але вже більше 20 років, як [PERSON] поїхала до м. Запоріжжя, де живе з доньками, яких свідки ніколи не бачили в будинку позивача, оскільки з моменту їх народження вони не мешкали у будинку в м. Генічеськ, а проживали із матір`ю у Запоріжжі. Адвокатом позивача був здійсненний запит до Запорізького міського БТІ з метою отримання відомостей про право власності квартири у [ADDRESS] , проте відповіді на нього не отримано, у зв`язку із чим, ухвалою Генічеського районного суду від 16 червня 2020 року було задоволено клопотання представника позивача адвоката Гринечка С.Б. про витребування доказів та витребувано у КП «Запорізьке міське бюро технічної інвентаризації» відомості про власника вищевказаної квартири та з Управління ДМС України в Запорізькій області інформацію про зареєстроване місце проживання щодо відповідачів. Так, Управління ДМС України в Запорізькій області надало до суду інформацію, відповідно до якої підтвердилось, що [PERSON] [INFO] має реєстрацію місця проживання у [ADDRESS] , де вона зареєстрована з 20 серпня 2015 року. Щодо [PERSON] [INFO] та малолітньої [PERSON] [INFO], то по м. Запоріжжю їх реєстрація або зняття з реєстрації місця проживання не значиться. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на кв. [ADDRESS] відсутні. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] [INFO] не проживає в будинку, належному позивачу без поважних причин понад один рік, а саме більше 20 років, з моменту свого народження, не цікавиться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні, з 2015 року має реєстрацію місця проживання в іншому місті, самостійно з реєстраційного обліку відповідач не знялась, що підтверджується зібраними у справі доказами. Її реєстрація заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним житлом, між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом. Виходячи з наведених вище правових норм, якщо права власника порушені, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що в розрізі даного спору позивач правомірно вимагає усунення порушень своїх прав, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, тому визначений позивачем спосіб захисту порушених прав не суперечить вимогам чинного законодавства. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовна вимога щодо визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщення, є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Разом з тим, суд вважає за необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщення з огляду на наступне. Суд виходить з того, що відповідач [PERSON] [INFO] є малолітньою особою, що не досягла 14 років та донькою відповідача [PERSON] . Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Фізична особа, яка не досягла 14 років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Таким чином, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. З огляду на це, сам по собі факт її непроживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 59/19394/15-ц та в постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц, якими, зокрема, керується суд під час вирішення даного спору по суті. Набуті в ході судового розгляду докази підтвердили, що реєстрація [PERSON] [INFO] та малолітньої [PERSON] [INFO] по м. Запоріжжю відсутня, права власності на квартиру, де відповідно до інформації, наданої позивачем проживають відповідачі, не зареєстровані. Всупереч процесуального обов`язку, встановленого ст.ст. 12, 81 ЦПК України, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] та її матір [PERSON] набули права власності або права постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. Висновком Генічеської районної державної адміністрації від 09 грудня 2019 року орган опіки та піклування, перевіривши документи та вивчивши заяву [PERSON] встановивши, що [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] проживають у м. Запоріжжі в орендованому житлі та не мають власного житла, прийшли до висновку, що визнання малолітню [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням є недоцільним. У Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХІV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитина повинна мати, у тому числі, право на житло. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У зв`язку із вищевикладеним та з урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає, що визнання малолітньої особи та її матері, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за відсутності у них іншого належного на праві власності чи постійному користуванні житла, суперечать інтересам дитини, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволенні відносно відповідача [PERSON] , то судові витрати у вигляді судового збору слід стягнути з неї на користь позивача у розмірі 256 грн. 13 коп. (768 грн. 40 коп./ 3).

Outcome: partial