Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

[PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON] і просить вселити її та неповнолітніх дітей у житловий будинок, розташований за адресою: м. Ромни Сумської області, вул. Дзержинського,12-А. Свої вимоги мотивує тим, що 28.02.2009 року вона уклала шлюб із сином відповідачки - [PERSON] Після укладення шлюбу вона зі своїм сином від першого шлюбу [PERSON], 31 січня 1999 року, вселилася у житловий будинок, розташований в м. Ромни Сумської області по вул. Дзержинського,12-А. Вказаний житловий будинок належить відповідачці, яка є матірю [PERSON] Від шлюбу вона народила сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з [PERSON] не склалося, так як останній зловживав спиртними напоями, завів коханку і вчиняв сварки, внаслідок чого спільне життя стало нестерпним, а тому у травні 2013 року вона разом з дітьми змушена була залишити будинок. З даного часу вона разом з дітьми проживає в орендованих будинках. Так, з травня 2013 року по вересень 2013 року вона з дітьми орендувала житло [ADDRESS], з вересня 2013 року по квітень 2014 року - по вул. Куйбишева,24, в м. Ромни, з квітня 2014 року по листопад 2014 року по 2-му провулку Гвардійської,8, в м. Ромни, з 12 листопада 2014 року по цей час проживає [INFO]. В липні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням Роменського міськрайонного суду від 08.07.2013 року був задоволений і шлюб між ними був розірваний. Вона не проживає в будинку відповідачки з поважних причин, оскільки [PERSON] зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки та погрожував їй фізичною розправою, за що притягувався до адміністративної відповідальності. На протязі 2013 - 2014 років вона намагалася повернутися назад, просила відповідачку впустити її проживати в будинок, але вона та її син не впустили ні її, ні дітей, забрали у неї ключі від будинку. Ще під час проживання у спірному будинку і до розірвання шлюбу з [PERSON] відповідачка вимагала, щоб вона знялася з реєстрації з її будинку, а [PERSON] погрожував фізичною розправою, якщо вона зявиться біля будинку відповідачки. Вважає, що вона разом з дітьми має право на користування будинком і на вселення до нього, тому звернулася до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивачка позов підтримала, пояснила обставини, викладені в ньому. Крім того пояснила, що пішла від чоловіка в травні 2013 року, бо за півроку до цього їх стосунки суттєво погіршились, чоловік скандалив, бився. Ключ від хати був один і залишився у чоловіка, а ключ від хвіртки вона [PERSON] віддала. Протягом 2010-2011 років неодноразово зверталась у міліції з приводу побиття її чоловіком, потім він просився і вони мирились, з жовтня 2012 року по травень 2013 року в міліцію не зверталась. Потім дізналась, що чоловік їй зраджував. На даний час [PERSON] проживає в будинку по вул.Дзержинського, 12-А зі своєю співмешканкою та відповідачкою. Коли до будинку переїхала відповідачка, то теж почала її виживати і дітей, тому пішла проживати у [INFO], який найшла ще під час шлюбу з [PERSON] і збиралась його викупити для старшого сина, отже перейшла жити туди. Зробила у будинку косметичний ремонт, перевезла туди всі речі і курей. Майно з чоловіком поділили добровільно. Але потім змінились умови оплати за цей будинок, зрозуміла, що купити його не зможе і переїхала в інший. На даний час не має постійного житла, хоча теоретично може проживати в будинку свого дядька в с. Капустинці, але там немає опалення, яке вони з [PERSON] вирізали і продали, а частину поставили в будинку по вул.Дзержинського, 12-а. Раніше не подавала позов про вселення, бо не було до неї позову про виселення, її колишні чоловік і свекруха не чіпали, тому і вона їх не торкала. Зараз, у зв'язку з інфляцією, її матеріальний стан змінився і вона не має можливості винаймати житло, крім того, менший син іде до школи і вона хоче, щоб у нього було зареєстроване місце проживання. Хоча розуміє, що у двокімнатному будинку проживати з колишніми чоловіком та свекрухою, співмешканкою чоловіка нормально вони не зможуть. Намагалась вселитись в спірне житло уже як була справа про вселення, але [PERSON] її не впустив, а відповідачку вона не бачила, тому до неї з цим питанням не зверталась, оскільки вона хвора і увесь час дома, а [PERSON] навіть не пропустив у двір. Комунальних послуг за спірне житло не сплачувала з того часу як пішла з нього. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали. Відповідачка пояснила, що її син [PERSON] і позивачка не ужилися між собою, вона знайшла квартиру і пішла з будинку добровільно, забравши дітей і речі. Ні вона, ні її син не виганяли з будинку ні позивачку, ні її дітей. Марина вирішила піти сама, бо не хотіла доглядати за нею і стосунки з чоловіком не склалися. Третя особа [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову, пояснив, що позивачка виїхала з будинку сама, її і дітей ніхто не виганяв. Дійсно, під час сумісного життя вони сварились неодноразово, позивачка зверталась у міліцію, але потім вони мирились і заяву [PERSON] забирала. В теперішній час у нього є співмешканка, стосунки з якою у них почалися в кінці травня 2013 року. В липні 2013 року він і позивачка розлучились, з того часу остання не намагалась ні зберегти сім'ю, ні повернутись у будинок. Уходячи добровільно забрала свої речі, він допомагав їх перевозити в буд. по вул. Прокопенка, який позивачка винайняла ще під час сумісного проживання. Приходила вселятись уже як у суді була дана справа, а до того з приводу вселення не зверталася. Взагалі, питання про вселення постало, коли мати звернулась до суду з позовом до [PERSON] про втрату права на житло. Суд, вислухавши пояснення позивачки, відповідачки та її представника, третьої особи, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Між стронами склалися правовідносини з приводу користування житлом на правах члена сім'ї власника, що регулюються Конституцією України, ЦК України, ЖК України. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 28 лютого 2009 року позивачка зареєструвала шлюб і [PERSON], що стверджується свідоцтвом про шлюб І-БП № 078303 від 28 травня 2013 (а.с.6), який Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 липня 2013 року між ними розірваний (а.с.7). У період шлюбу 08 липня 2009 року позивачка народила сина [PERSON], батьком якого у свідоцтві про народження І-БП № 089161 значиться [PERSON] (а.с. 15). Крім того позивачка має неповнолітнього сина від першого шлюбу [PERSON], [INFO] (а.с.14). У період шлюбу з [PERSON] позивачка разом з дітьми проживала в [INFO], про що не заперечували в судовому засіданні відповідачка [PERSON] та третя особа [PERSON] Судом встановлено, що житловий будинок, розташований в м. Ромни Сумської області по вул. Дзержинського 12-А належить [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 28 жовтня 1976 року (а.с.8) та технічним паспорт на житловий (а.с.9-11). З будинкової книги для прописки громадян вбачається, що власником житлового будинку в м. Ромни по вул. Дзержинського 12-А, є відповідачка. Позивачка та діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в будинку з 28.03.2009 року (а.с.12-13). Свідок [PERSON], яка є співмешканкою [PERSON] пояснила, що товаришувала з позивачкою, яка на початку березня 2013 року розповідала їй, що стосунки у неї з чоловіком не склалися, тому вона має намір піти на квартиру. Потім вона познайомилась з [PERSON] і з травня 2013 року у них почалися стосунки, а з серпня 2013 року, після розлучення [PERSON] і [PERSON] вона стала проживати в будинку по вул. Дзержинського, 12-А. На той час речей [PERSON] і дітей там не було і жодного разу вона не приходила, щоб вселитись у будинок. Свідок з боку позивачки [PERSON] пояснила, що знає позивачку близько двох років, тобто з 2013 року. Познайомилась з нею через її куму [PERSON], яка просила допомогти знайти [PERSON] квартиру, що вона і зробила. Як позивачка уходила зі спірного житла - не знає, але знає зі слів самої позивачки, що життя їй там не було: чоловік її зраджував і виганяв з дому. Про це [PERSON] їй розповіла навесні 2014 року. Вселитись позивачка намагалась нещодавно, проходили вони разом на вул. Дзержинського, 12-А, хвіртку відчинив [PERSON] і сказав, що ключів не дасть і прогнав їх, ще й пригрозив, що викличе міліцію. Однак такі пояснення свідка про обставини, які вона дізналась лише в 2014 році зі слів самої позивачки та її куми, не спростовують наступних висновків суду. В справі є постанова судді Роменського міськрайонного суду від 18.03.2011 року про притягнення [PERSON] до адмінвідповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 17); відповідь МВ УМВС про повідомлення [PERSON] щодо неправомірних дій відносно неї з боку чоловіка [PERSON], останнє - 16.10.2012 року (а.с. 18); висновок від 19.03.2015 року по зверненню позивачки стосовно того, що [PERSON] не пускає її до спірного житла (а.с. 40), з яких видно, що позивачка зверталась у міліцію з приводу поведінки третьої особи лише під час сімейного життя та протягом розгляду даної справи в суді, отже не є підтвердженням тієї обставини, що її навмисно виганяли з будинку. При цьому, жодних звернень щодо неправомірної поведінки відповідачки, яка б дала привід стверджувати, що остання перешкоджала проживанню позивачки в будинку по вул.Дзержинського, 12-А, суду взагалі не надано. Суд вважає, що звернення [PERSON] з даним позовом є способом захисту, оскільки на розгляді Роменського міськрайонного суду знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання її втратившою право на житло, що підтвердили у судовому засіданні сторони і третя особа. При цьому сама позивачка пояснила, що доки її не чіпали і вона нікого не торкала. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, однак позивачка не надала доказів щодо перешкоджання проживання у будинку їй та її неповнолітнім дітям з боку його власниці - відповідачки по справі та третьої особи. Тому, враховуючи вищевикладене, всі зібрані по справі докази, слід відмовити в задоволенні позову. Судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України слід залишити за сторонами, оскільки відповідачка не просила стягнути на її користь судові витрати у випадку відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed