Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

адвокат Кузьменко Алла Володимирівна від імені та в інтересах позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом та просила визнати малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими побудовами за адресою: [ADDRESS] . Також просить стягнути з відповідача, як представника малолітнього, на свою користь понесені ним судові витрати, а саме судовий збір у сумі 840,80 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5\~500,00 грн. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 16.11.2016 він отримав свідоцтво за законом на спадкове майно, яке залишилося після батька [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкове майно складається з житлового будинку з господарськими побудовами за адресою: [ADDRESS] . Після прийняття спадщини позивачу стало відомо, що у цьому будинку були зареєстровані невідомі йому люди, а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були зняті з реєстрації заочним рішенням суду від 27.07.2018 у цивільній справі № 211/2896/18. [PERSON] є відповідачем у справі в інтересах її малолітнього сина [PERSON] . [PERSON] до спадкового будинку була зареєстрована у 2010 році, тобто у час після смерті батька позивача та до прийняття спадщини позивачем. Тобто у той час, коли юридично власника майна не було взагалі і відповідач не могла отримати згоду власника на її реєстрацію місця проживання у цьому будинку. При розгляді справи № 211/2896/18 було досліджено, що [PERSON] у спадковому будинку ніколи не проживала і позивач навіть не має собі уяви, хто вона така та яким шляхом зареєструвалась у цьому будинку. Як вже стало відомо після рішення суду вищевказаних осіб, які на момент подання даного позову до суду вже зняті з реєстрації, зареєструвала за домовленістю квартальна уповноважена, так як спадковий будинок не був придатний для житла і ніхто не приймав спадщину, то вона вирішила, що в нього можна зареєструвати осіб, яким потрібна була реєстрація, і якимось шляхами допомогла це зробити. Після зняття з реєстрації вказаних вище осіб за рішенням суду позивач отримав довідку, що у будинку зареєстрований він та ще одна особа. Як з`ясувалось, за той час, що розглядалась справа № 211/2896/18, у [PERSON] народився син і його автоматично зареєстрували у належному позивачу будинку. [PERSON] у добровільному порядку відмовляється зняти з реєстрації свого малолітнього сина. Оскільки [PERSON] та її малолітній син ніколи не мешкали за вказаною адресою, відповідно особистих речей у будинку не мають, за комунальні послуги вони не сплачують. Наразі позивач не має можливості ані оформити субсидію на сплату комунальних послуг, ані продати належний йому будинок. Ухвалою суду від 30 січня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Протокольною ухвалою від 14 липня 2020 року в порядку частини 5 статті 259 ЦПК України, суд згідно вимог статті 280\~ЦПК України постановив справу розглянути в порядку заочного розгляду справи на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання, не повідомила причини неявки, не подала відзиву, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Кузьменко А.В. надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, на заявлених вимогах наполягає, позов просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього сина [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому частинами 7, 11 статті 128 ЦПК України, відзиву не подала. Представник Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради як орган опіки та піклування начальник служби у справах дітей Займукова І.А., відповідно до поданої раніше заяви, просила розглянути справу без представників служби у справах дітей, оскільки мати дитини, [PERSON] , зареєстрована за іншою адресою, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних мотивів. Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Як встановлено судом, що позивачу на підставі свідоцтва по право на спадщину за законом від 16.11.2016 належить житловий будинок з господарськими побудовами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9, 10 - копії свідоцтва, витягу). Згідно довідки № 2588 від 10.02.2020, наданої відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради (а.с. 107), за вказаною вище адресою зареєстровані [PERSON] (дата реєстрації 22.08.2000) та малолітній [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації 20.03.2018). У матеріалах справи міститься копія Акту від 22.12.2019 (а.с. 17), складений мешканцями сусідніх будинків по [ADDRESS] , підтверджений головою квартального комітету № 25, Довгинцівський район. м. Кривий Ріг, із змісту якого вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , малолітній [PERSON] , [INFO] , ніколи не мешкав, особистих речей у будинку не має. Згідно заочного рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.07.2018 [PERSON] , [INFO] , визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішення не оскаржене, набрало законної сили 28.08.2018 (а.с. 14, 15, 88 копія рішення, відповідь). Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи за № 818 від 23.01.2020, наданої відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 12.03.2019 (а.с. 32). Відповідно до статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 383\~ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386\~ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Наявність реєстрації малолітнього [PERSON] у будинку за вказаною вище адресою позбавляє можливості позивача здійснювати право власності у повному обсязі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в шлюбі з відповідачем [PERSON] не перебував, не є батьком малолітнього [PERSON] . Відповідно до інформації наданої Тернівським районним у місті Кривому Розі відділом реєстрації актів цивільного стану відомості про батька в актовому записі про народження [PERSON] [INFO] на підставіч.1.ст.135 Сімейного кодексу України, а саме [PERSON] (а.с.88). Позивач [PERSON] є єдиним власником будинку за адресою [ADDRESS] з 16.11.2016р., водночас [PERSON] прописаний у вказаному будинку без згоди власника -20.03.2018р. Таким чином, будь-які правові підстави (родинні відносини, сервітут) для первинної реєстрації місця проживання та подальшої реєстрації малолітнього [PERSON] в будинку, який належить на праві власності позивачу відсутні. Мати дитини зареєстрована з 12.03.2019р. за іншою адресою ( [ADDRESS] ). Крім того, судом встановлено, що малолітній [PERSON] ніколи не мешкав у будинку [ADDRESS] , доказів стосовно поважних причин не проживання малолітнього у даному будинку у судовому засіданні не добуто; наявність будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем, як законним представником малолітнього, з приводу порядку користування спірним житлом, тривалості строку збереження права користування ним у судовому засіданні не встановлено. Також судом достовірно встановлено, що будинок наразі перебуває у напівзруйнованому стані, у будинку відсутні комунікації (водопостачання, газопостачання, опалення, тощо) (а.с. 54-58 акт, фотокартки). Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами 1, 5, 6 статті 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89\~ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, тому суд приходить до висновку, беручи до уваги те, що матір малолітнього [PERSON] [PERSON] з 12.03.2019 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про необхідність визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме спірним будинком, розташованим за вказаною вище адресою, у зв`язку з відсутністю в ньому без поважних причин понад одного року. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, подання якого є обов`язковим у разі зміни місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання у разі неподання особою відповідної заяви здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовій збір у розмірі 840,80 грн. (а.с. 1), тому дані кошти підлягають стягненню з відповідача, як законного представника малолітнього, на користь позивача. Стаття 15\~ЦПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, на правничу допомогу. Згідно ст.\~134\~ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Частиною 1 ст.\~137\~ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 141\~ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами, що позивачу правнича допомога надавалася адвокатом Кузьменко Аллою Володимирівною на підставі ордеру (а.с. 23, 24). Судом також установлено, що представником позивача у встановленому законом порядку та строк було надані документи на підтвердження понесених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, а саме: належним чином завірені копії договору № 1-12/19 про надання професійної правничої допомоги від 26.12.2019, договору про надання правової допомоги (приєднання до договору про надання професійної правничої допомоги) від 26.12.2019, завдання (доручення) до Договору № 1-12/19 від 26.12.2019 Надання професійної правничої допомоги від 26.12.2019, квитанції від 25.03.2020 в підтвердження оплати гонорару в сумі 5\~500,00 гривень, свідоцтва адвоката (а.с. 63-69, 24). Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 4 ст.\~1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» (далі - Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 1 ч. 2 ст. 27 вищевказаного Закону - договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди). Тобто, вказаний Закон не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Відповідно до ч. 5, 6 ст.\~137\~ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. З урахуванням вище переліченого та зазначеного, а також враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволено у повному обсязі, судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу слід присудити на користь позивача, таким чином, необхідно стягнути з відповідача, як законного представника малолітнього, на користь позивача понесені судові витрати на правову допомогу у сумі 5\~500,00 гривень, оскільки понесені витрати підтверджені належними і допустимими доказами, відповідають критеріям розумності, співмірності та ґрунтується на вимогах закону, а тому ці витрати підлягають стягненню з [PERSON] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved