Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просять: визначити частки у спільній сумісній власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , такими: 1/3 частина - [PERSON] , 1/3 частина - [PERSON] , 1/3 частина - [PERSON] ; визначити порядок користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] наступним чином: [PERSON] та [PERSON] виділити у користування кімнату, розміром 17,30 кв.м. з балконом, [PERSON] виділити у користування кімнату, розміром 12,30 кв.м., у спільне користування виділити кухню, площею 7.9 кв.м, вбиральню 0.9 кв.м, ванну кімнату, площею 2.6 кв.м, коридор 4.0 кв.м та передпокій 7.30 кв.м.; вселити [PERSON] та [PERSON] у квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь позивачів - [PERSON] та [PERSON] судові витрати, які вони понесли по вказаній справі. В обґрунтування позову, з врахуванням уточнених позовних вимог, позивачі вказали, що [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового приміщення, а саме: квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності з відповідачем [PERSON] Вказана квартира, загальною площею 55,3 кв.м складається з двох кімнат, жилою площею 29,6 кв.м., кухні, площею 7,9 кв.м, вбиральні, площею 0.9 кв.м, ванної кімнати, площею 2.6 кв.м, коридор, площею 4.0 кв.м та передпокій, площею 7.30 кв.м. Позивач [PERSON] з 01 березня 1991 року по 03 листопада 2011 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . Шлюб було зареєстровано 01 березня 1996 року у Приколотнянському селЗАГСі Великобурлуцького району Харківської області, актовий запис № 6 та розірвано рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 03.11.2011 року. У шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] , позивач по даній справі. Після отримання рішення суду про розірвання шлюбу в 2011 році, [PERSON] позов про поділ майна не подавала. Вказують, що квартира була приватизована на трьох осіб. Згідно інформації, наданої Великобурлуцьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації право власності на неї станом на 01.01.2013 р. зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивачі є власниками квартири, однак відповідач своїми діями перешкоджає їм володіти, користуватись та розпоряджатись своїм власним житлом. Відповідач позбавляє позивачів можливості зайти у власну квартиру. Відповідач встановив нові вхідні двері, ключів не надає та фізично перешкоджає доступу до житла. За викладених обставин позивачі звернулись до суду та просять захистити їхні права на свою власність. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просили їх задовольнити та провести розгляд справи в заочному порядку. Відповідач [PERSON] жодного разу в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до ст.128 ЦПК України, викликався в судові засідання на 27.03.2020, 05.05.2020, 27.05.2020 (а.с.103, 115,134). Судову повістку отримав особисто 04 квітня 2020 року про що свідчить відмітка в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.115). Крім того, виклик відповідача до суду було здійснено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.84,137). В порушення вимог ч.3 ст.131 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань, а також заперечень від [PERSON] станом на 27 травня 2020 року на адресу суду не надходило. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно зі ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ухвали Великобурлуцького районного суду Харківської області від 27 травня 2020 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення позивачів та їх представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги повністю підлягають до задоволення. Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За приписами ст.321 ЦК України право власності є непорушним. В судовому засіданні встановлено, що загальна площа спірної квартири [ADDRESS] , становить 55,3 кв.м, в тому числі жила площа - 29,6 кв.м., квартира складається з: - кімнати, площею 17.3 кв.м, кімнати, площею 12,3 кв.м, кухні, площею 7,9 кв.м, вбиральні, площею 0,9 кв.м, ванної кімнати, площею 2,6 кв.м, коридору, площею 4,0 кв.м, передпокою, площею 7,30 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою), площею 1,2 кв.м, лоджією, площею 1,8 кв.м, що убачається з технічної характеристики квартири (а.с.17). Відповідно до технічного паспорту, виготовленого на замовлення [PERSON] 18 жовтня 2016 року на квартиру [ADDRESS] , вказана квартира знаходиться у спільній сумісній власності (а.с.19). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 01 березня 1991 року, зареєструвавши його у Приколотнянському селЗАГСі Великобурлуцького району Харківської області, актовий запис № 6. Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 03 листопада 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили 14 листопада 2011 року (а.с.20). Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Статтею 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також слід зазначити, що згідно із ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст.357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст.357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Згідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Відповідно до довідки від 24.09.2019 за вих. № 236, виданої Великобурлуцьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації, згідно архівних даних та право установчих документів на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , право власності станом на 01.01.2013 року, зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності (а.с.09). Суд враховує, що виключно позивачу належить право обирати спосіб захисту порушеного права і що в результаті визначення розміру частки позивачам і відповідачу припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності. Відповідно до ухвали ВССУ від 12.12.2012 року № 6-44981ск12 ідеальна частка - це частка у праві на річ. Згідно зазначеної довідки Великобурлуцького малого комунального підприємства технічної інвентаризації частки кожного із співвласників є рівними, кожен учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення ідеальних часток, а тому оскільки учасників спільної сумісної власності троє, ідеальна частка становить 1/3 частини квартири. Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд,

Outcome: approved