Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

[PERSON] працював на посаді завідувача сектору організації профілактики нещасних випадків на виробництві та профзахворювань, відшкодування шкоди потерпілим - страхового експерта з охорони праці відділення виконавчої дирекції Фонду у Сарненському районі і наказом начальника управління виконавчої дирекції № 22-к від 18.03.2014 р. звільнений відповідно поданої заяви з цієї посади за п.3 ст. 36 КЗпП України у зв»язку з призовом на військову службу. 12.05.2014 р. [PERSON] заявив цивільний позов до управління виконавчої дирекції про поновлення його на роботі на вказаній посаді, оскільки вважає, що звільнення відбулось незаконно, так як відповідно п.4 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов»язок і військову службу», які діяли на момент звільнення, визначали різні види військової служби, крім військової служби на час мобілізації і вважає, що за ним на час мобілізації мала зберігатись його посада і середній заробіток відповідно до ст. 119 КЗпП України. В судовому розгляді позивач та його представник адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги та дали пояснення в підтримання позову. Представники відповідача Костюк-Москалюк Г.М. та Зищук М.П. позов не визнали, оскільки вважають, що [PERSON] був звільнений з посади за поданою заявою від 18.03.2014 р. відповідно до закону, оскільки ст. 39 ЗУ «Про військовий обов»язок та військову службу» на момент виникнення правовідносин передбачала призов військовозобов»язаних на військову службу у зв»язку з мобілізацією, а відповідно до поданої позивачем повістки Сарненського РВК він призивався саме по мобілізації на підставі Указу в.о. Президента України «Про часткову мобілізацію»; крім того, вважають, що зміни, які набули чинності у вказаному Законі з 1.04.2014 р. про збереження демобілізованим посади та середнього заробітку строком на один рік, не стосуються військовозобов»язаних, демобілізованих до цієї дати, так як зворотної дії в часі не мають; в даний час посада, з якої звільнений [PERSON], є вакантною і він в любий час може бути прийнятий на роботу на цю посаду. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України трудовий договір може бути припинений у зв»язку з призовом працівника на військову службу. З наданої представниками відповідача повістки Сарненського РВК вбачається, що [PERSON] зобов»язано 19.03.2014 р. на 9 год. з»явитися в РВК у зв»язку з призовом на військову службу по мобілізації, що відповідає Указу в.о. Президента України «Про часткову мобілізацію» про мобілізацію військовозобов»язаних. А ст. 39 ЗУ «Про військовий обов»язок та військову службу» станом на 18.03.2014 р. передбачала призов військовозобов»язаних на військову службу у зв»язку з мобілізацією, що, в свою чергу, узгоджується з вимогами п.3 ст. 36 КЗпП України. Суд також вважає, що норми вказаного Закону, які набули чинності з 1.04.2014 р. про збереження за працівником посади і середнього заробітку, яку він займав до мобілізації, не поширюються на осіб, які були демобілізовані до 31.03.2014 р. Посилання позивача та адвоката [PERSON] на ч. ст. 119 КЗпП України є помилковим, оскільки вона гарантувала збереження посади та середнього заробітку для працівників на час виконання державних або громадських обов»язків, якщо вони можуть здійснюватись у робочий час. Оскільки виконання військового обов»язку є спеціальним обов»язком, передбаченим відповідними Законами, в т.ч. не може здійснюватись у робочий час, для цих правовідносин законодавець передбачив ч. 2 цієї ж ст. 119, яка і відсилає до спеціальних норм права. Із вказаних підстав суд вважає, що [PERSON] відповідно до діючого на час звільнення законодавства, був правомірно звільнений з роботи і підстав для його поновлення на посаді немає. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. Позивач звільнений 18.03.2014 р., а позов подав 12.05.2014 р., не надавши доказів пропущеного строку з поважних причин, тому є підстави вважати, що він також пропустив строк звернення до суду. На підставі п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України, ЗУ «Про військовий обов»язок та військову службу», Указу в.о. Президента України «Про часткову мобілізацію»,

Outcome: dismissed