Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним та визнання права власності. Позивач зазначала, що 30 вересня 1993 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії V-БК №260700, видане відділом РАГСу Мінського району м. Києва. В 1994 році виявилось, що відповідач по справі перебував в іншому шлюбі. Позивачем було подано позовну заяву про визнання шлюбу недійсним. Справа була розглянута, позов задоволено - таким чином, було встановлено факт, що шлюб між сторонами визнано недійсним. Про дану обставину суд позивача не повідомляв та повного тексту рішення позивачу не надавав. В 2013 році після припинення спільного ведення господарства, відповідач взагалі припинив будь-які відносини та зїхав проживати в інше приміщення, а позивач переїхала проживати до батьків в с. Літки. Оскільки відновлення шлюбу вже не мало змісту, вона в 2016 році звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовною заявою про розірвання шлюбу. В ході судового розгляду відповідач надав суду копію рішення про визнання шлюбу недійсним. Таким чином, в задоволенні позову було відмовлене. Відповідно до положень, ст. 49 Кодексу про шлюб та сімю, визнання шлюбу недійсним тягне за собою припинення всіх прав і обов'язків, що виникли раніше і передбачені законом для осіб, які перебувають у шлюбі. Відповідно до положень ст. 45 Сімейного кодексу України, недійсний шлюб (стаття 39 цього Кодексу), а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов'язків подружжя, а також прав та обов'язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Таким чином, основним наслідком визнання недійсним шлюбу є припинення прав та обов'язків як на минуле (до моменту визнання) так і на майбутнє - після визнання недійсним такого шлюбу останні не вважаються такими, що були чоловіком та дружиною, а до їх майна не застосовуються положення щодо спільного сумісного майна подружжя. До моменту відмови Дарницьким районним судом м. Києва у звязку з наявністю рішення щодо визнання шлюбу недійсним, в результаті індивідуальної діяльності, позивачем від власного імені було отримано в оренду земельну ділянку. На дотримання вимог чинного законодавства, позивачем на власне імя, тобто як обєкт професійної діяльності, було розроблено проектну документацію на зведення обєкту нерухомого майна - кафе. Вказане кафе було зведено 20 грудня 2010 року, що підтверджується актом введення в експлуатацію на імя позивача, було отримано свідоцтво на право власності. Остання зареєструвалась як субєкт підприємницької діяльності для здійснення підприємницької діяльності. Позивач, перебуваючи у повній впевненості, що шлюб між нею та відповідачем не припинено, а все ще чинний, будучи людиною порядною, оскільки поступово відносини погіршувалась, вирішила укласти договір про поділ спільного сімейного майна подружжя. З метою реалізації задуму, остання звернулась до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу [PERSON] та надала усі документи щодо майна: копію свідоцтва про укладення шлюбу серія У-БК №260700, видане відділом РАГСу Мінського району м. Києва, паспорт позивача, код позивача, свідоцтво про право власності, видане виконкомом Рожнівської сільської ради 05 січня 2009 року, [PERSON] БТІ, висновок про ринкову вартість обєкту. Відповідно до наявних документів, нотаріус уклала договір про поділ нежитлової будівлі, яка знаходиться у спільній сумісній власності подружжя від 25 липня 2012 року. Однак, з огляду на вищевикладене, вважає, що даний договір є недійсним. Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати недійсним договір про поділ нежитлової будівлі, яка знаходиться у спільній сумісній власності подружжя від 25 липня 2012 року, підписаний між позивачем - [PERSON], м. Київ, вул. Героїв Дніпра. 19, кв. 279, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], та відповідачем [PERSON], [ADDRESS], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], та визнати за нею право особистої приватної власності на нежитлову будівлю (кафе) за адресою: вул. Леніна, 54, с. Рожни, Броварського району, Київської області. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні позовній заяві, просив суд про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення в повному обсязі, просив суд застосувати строки позовної давності в рамках даного спору щодо визнання недійсним договору про поділ нежитлової будівлі. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії V-БК №260700, видане відділом РАГСу Мінського району м. Києва (а.с.16). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 1994 року, визнано недійсним шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 30 вересня 1993 року у відділі РАЦСу Мінського району м. Києва, актовий запис №893 (а.с.22-23). Зважаючи на вказане рішення, яке набуло чинності, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.19-20). Позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується Випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.24-25). В 2010 році позивач побудувала нежитлову будівлю (кафе), що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, с. Рожни, вул. Леніна, 54, та належним чином оформила право власності на неї, що підтверджується Сертифікатом відповідності №00001601 від 22 грудня 2010 року та Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05 січня 2009 року (а.с.17,26). 25 липня 2012 року між сторонами було укладено договір про поділ нежитлової будівлі, яка знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, а саме: кафе, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, с. Рожни, вул. Леніна, 54. Договір посвідчено нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №2137 (а.с.12-13). [PERSON] про державну реєстрацію прав від 21 грудня 2012 року №36877728, виданого КП КОР «Броварське міжміське бюро технічної інвентаризації», позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності, кожному по ? частині, належить нежитлова будівля кафе, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, с. Рожни, вул. Леніна, 54 (а.с.14-15). В судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] в подальшому припинив попередній шлюб, котрий став підставою для прийняття рішення Шевченківським районним судом міста Києва про визнання шлюбу, зареєстрованого 30 вересня 1993 року відділом реєстрації актів цивільного стану Мінського району міста Києва, актовий запис № 893 між сторонами, недійсним та продовжив проживати з позивачем [PERSON] до 2013 року. Як вбачається із змісту позовної заяви та не заперечується сторонами, будівництво спільного сумісного майна відбувалося з 2008 року по 2010 рік, а після завершення будівництва майно було введено в експлуатацію на підставі акту готовності обєкту до експлуатації від 20 грудня 2010 року №1601 та сертифіката відповідності за №00001601 від 22 грудня 2010 року (а.с.26). У відповідності до ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Окрім того, на підставі п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Таким чином, думка позивача [PERSON] про відсутність спільної сумісної власності у неї із відповідачем [PERSON] станом на момент укладення договору про поділ нежитлової будівлі від 25 липня 2012 року, з огляду на факт їх спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах до з 1994 по 2013 рік та факт припинення відповідачем будь-яких інших сімейних правовідносин з 1995 року, є такою що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України та усталеній судовій практиці. Також посилання позивача [PERSON] на ст. 39, 45, 49 Кодексу про шлюб та сімю, не може вважатися вірним та прийняте судом з огляду на ту обставину, що згідно ч. 1, 2 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, останній набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. Визнано такими, що втрачають чинність з вступом у дію Сімейного кодексу України: Кодекс про шлюб та сімю. Цивільний кодекс України вступив в законну силу з 01 січня 2004 року. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). [PERSON] п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. [PERSON] ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається з матеріалів справи, а саме: договору про поділ нежитлової будівлі, укладеного між сторонами 25 липня 2012 року та посвідченого нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] і зареєстрованого у реєстрі правочинів за №2137, відповідач [PERSON] на законних підставах набув право приватної спільної часткової власності на ? частину обєкту нерухомого майна - кафе, розташованого за адресою: Київська область, Броварський район, село Рожни, вул. Леніна, 54 (а.с.12-13). [PERSON] ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. [PERSON] ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. [PERSON] ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. [PERSON] ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На підставі ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, перебіг позовної давності розпочинається із моменту виникнення факту який можливо порушує права особи, таким фактом у даній справі є момент вчинення договору про поділ нежитлової будівлі, укладений між сторонами 25 липня 2012 року та посвідчений нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрований у реєстрі правочинів за №2137, а із позовною заявою про захист цивільних прав та охоронювальних законом інтересів позивач [PERSON] звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області 26 серпня 2016 року. Таким чином, позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом із порушенням строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. За таких обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, так як доказів порушення прав позивача [PERSON] позивачем не надано, а судом не здобуто. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed