Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

[PERSON] у січні 2020 року звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , малолітню [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] та судові витрати покласти на нього. В обгрунтування позову вказав, що він є власником квартири [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 15.09.2003. Зазначає, що у вищевказаній квартирі, окрім нього та його дружини, [PERSON] , також зареєстровані його діти від попереднього шлюбу - [PERSON] та [PERSON] , колишня дружина [PERSON] та її донька, малолітня [PERSON] , 2012 р.н. При цьому вказує, що його діти з 2015 року не проживають у цій квартирі, житлом не цікавляться, комунальні платежі не сплачують та їх особистих речей у квартирі немає, оскільки живуть та працюють в м.Києві. Колишня дружина [PERSON] та її малолітня донька (батьком якої він не є, відповідно, вона не є членом його родини) не проживають у квартирі з 2012 року, шлюб між ним та колишньою дружиною офіційно розірвано у 2014 році, спорів стосовно майна між ними не виникало, наразі вона також створила нову сім`ю і проживає в м.Києві. Таким чином, у спірній квартирі проживають лише вони з дружиною, при цьому комунальні платежі нараховуються згідно кількості зареєстрованих осіб. Позивач змушений самостійно здійснювати ремонтні роботи, оплачувати значні платежі, реєстрація цих осіб ускладнює отримання ним субсидії та створює перешкоди у користуванні власністю. Також зазначає, що з відповідачами він не спілкується, їх місцеперебування йому невідоме та будь-якої домовленості про збереження за ними житлової площі не існує. Ухвалою судді від 13.01.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (том 1, а.с. 31-32). Від відповідача [PERSON] 06.04.2020 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона повністю заперечила проти позову, вважає його мотиви надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Зазначила, що з 25.01.1992 по 11.01.2014 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , під час якого у них народилося двоє дітей - відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Також під час перебування у шлюбі, 15.09.2003, ними спільно було придбано спірну квартиру. Договір купівлі-продажу був оформлений на ім`я позивача, оскільки між ними на той час існували гарні сімейні стосунки, вони були подружжям та довіряли один одному. Навіть після розірвання шлюбу між ними не виникало питань з приводу володіння та користування спірною квартирою. Сварки і непорозуміння стали виникати після того, як у позивача з`явилася нова сім`я, а з січня 2020 року він змінив замки у квартирі і не допускає туди ні її, ні їхніх спільних дітей, не зважаючи на те, що у квартирі залишилися їхні особисті речі, меблі тощо. Зазначає, що повнолітні діти навчаються в м.Києві, тому є помилковим стверджувати про їхню відсутність за місцем проживання як про втрату інтересу до цього житла. Також наголошує, що оскільки спірна квартира придбана ними під час перебування у шлюбі, то вона є їхньою спільною сумісною власністю, а тому просила повністю відмовити у задоволенні позову (том 1, а.с. 72-76). Позивач 10.04.2020 надіслав відповідь на відзив, в якому вказав, що спірна квартира хоч і була придбана під час перебування у шлюбі, проте виключно за його кошти, він самотужки виплачував за неї кредит, а після розірвання шлюбу провів капітальний ремонт, увесь час самостійно піклувався про майно та сплачував усі комунальні платежі. Не зважаючи на те, що шлюб між ними розірвано у 2014 році, колишня дружина з 2012 року не проживала у спірній квартирі, про що свідчить той факт, що у 2012 році вона народила дитину від іншого чоловіка, з яким проживає в м.Києві; з позовом про поділ майна подружжя до суду вона не зверталася. Вважає, що оскільки його повнолітні діти та колишня дружина більше року не проживають у спірній квартирі, вони мають бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням (том 1, а.с. 83-86). [PERSON] 13.04.2020 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] , [PERSON] , Служби у справах дітей Житомирської міської ради про вселення. Крім іншого, вказала, що позивач за первісним позовом створив нестерпні умови для її проживання у спільній квартирі, тому вона змушена була виїхати із спірного житла та винаймати квартиру в м.Києві, оскільки іншого житла не має. В січні місяці 2020 року позивач за первісним позовом змінив замки у вхідних дверях та не допускає в квартиру ні її, ні їхніх спільних дітей, чим чинить їм перешкоди у користуванні квартирою. Просить суд вселити її та її малолітню доньку в квартиру [ADDRESS] . Також зазначила, що на розгляді у Корольовському районному суді м.Житомира перебуває її позов до [PERSON] про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та її поділ (том 1, а.с. 112-116). Від відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] засобами електронного зв`язку надійшли письмові пояснення, в яких вони зазначають, що обставини, викладені в позові, є надуманими та не відповідають дійсності. Зазначили, що спірна квартира - це їх спільний дім, однак потрапити туди вони не можуть, бо батько змінив замки і не дав їм ключів. Самостійно житло вони не покидали, хоча живуть і працюють в Києві, однак часто навідувалися до батька, спілкувалися з ним, до цього часу в квартирі знаходяться їхні особисті речі. Також їм не зрозуміло, чому батько стверджує в позові, що вони не спілкуються, оскільки вони підтримували сімейні стосунки. Просили відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов повністю (том 1, а.с. 131-133, 134-136). [PERSON] 05.05.2020 подав відзив на зустрічну заяву про вселення, в якому з тих же підстав, які описувалися вище, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі (том 1, а.с. 137-142). Протокольною ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 24.02.2021 у вказаній справі було зупинене провадження до набрання законної сили рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16.02.2021 в цивільній справі №296/1550/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності в порядку поділу майна. Ухвалою судді від 02.08.2021 поновлено провадження у справі (том 1, а.с. 234). В судове засідання позивач за первісним позовом не з`явився, від його представника надійшла заява про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги за первісним позовом просила задовольнити. Зустрічну позовну заяву просила залишити без задоволення, оскільки позивачем за зустрічним позовом жодним чином не доведено, що [PERSON] чинить перешкоди вселенню у спірне житло (том 2, а.с. 16). Позивач за зустрічним позовом в судове засідання також не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила врахувати рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 16.02.2021, яке вступило в законну силу і яким за нею визнано право на 1/2 спірної квартири, та відмовити в задоволенні первісного позову (том 2, а.с 2). Представник третьої особи за зустрічним позовом - Служби у справах дітей Житомирської міської ради, в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Заперечив проти задоволення первісного позову в частині визнання малолітньої [PERSON] , 2012 р.н., такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки дитина має право на проживання та користування квартирою [ADDRESS] (том 2, а.с. 17). Решта учасників судового розгляду в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 16.02.2021 визнано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 53.0 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу майна подружжя визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] , загальною площею 53.0 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м. (том 2, а.с. 8-13). Постановою Житомирського апеляційного суду від 26.05.2021 рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 16.02.2021 залишено без змін (том 2, а.с. 4-7). Згідно довідки №199 від 12.03.2019 за підписом голови правління ЖБК-1, виданої [PERSON] , 1968 р.н., вбачається, що разом з ним за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: дружина [PERSON] , 1977 р.н., донька [PERSON] , 1992 р.н., син [PERSON] , 1994 р.н., колишя дружина [PERSON] , 1973 р.н. та донька колишньої дружини [PERSON] , 2012 р.н. (том 1, а.с. 10). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Судом встановлено, що спірна квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Відповідач [PERSON] є співвласником вказаного жилого приміщення, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування указаним житлом. Позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, суперечить нормам частини другої статті 405 ЦК України. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них), тому донька відповідача за первісним позовом, неповнолітня [PERSON] , також не може бути визнана такою, що втратила право користування спірним житлом. Стосовно первісної позовної вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратила право користування спірним житлом, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] є дітьми позивача та відповідача за первісним позовом (том 1, а.с. 15). Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як вказувалося вище, спірна квартира є спільним майном [PERSON] та [PERSON] , кожному з них належить по 1/2 частини квартири, а тому для здійснення володіння, розпорядження вказаним житлом, в тому числі і вирішення питання про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, необхідна спільна згода обох співвласників. Оскільки відповідач за первісним позовом [PERSON] не висловила такої згоди, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову. Разом з тим, судом наразі не встановлено підстав і для задоволення зустрічного позову про вселення [PERSON] та її неповнолітньої доньки [PERSON] до спірної квартири, з огляду на таке. Як зазначалося вище, [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , а право власності - це беззастережна підстава для вселення у квартиру або будинок. Тобто, позивач не потребує дозволу іншого співвласника житла, [PERSON] , на вселення до спірної квартири разом із неповнолітньою донькою. Як на підставу позовних вимог про вселення [PERSON] посилається на те, що [PERSON] змінив замки вхідних дверей та не надав ні їй, ні дітям ключів і створив нестерпні умови проживання, у зв`язку з чим вона вимушена винаймати житло в м.Києві. При цьому позивач за зустрічним позовом жодним чином не обгрунтовує, що таке «нестерпні умови проживання» та в чому вони полягають, не надає доказів того, що [PERSON] змінив замки і відмовився надати їй ключі та чинить їй перешкоди у володінні та користуванні квартирою. Відповідно до ст.ст.12 ч.3, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що і первісний, і зустрічний позови не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовів, то не підлягає і стягненню сплачений позивачем за зустрічним позовом судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed