Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області про встановлення юридичних фактів та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог вказала, що [INFO] року померла її двоюрідна бабуся [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 19.04.2016 року), яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS]. Також, з померлою за вказаною адресою була зареєстрована та проживала і вона (довідка виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області від 10.05.2018 року №1062). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - земельна ділянка, площею 2,850 га, розташована на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 25.04.2003 року. За життя 10.06.2009 року року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалось, заповіла їй [PERSON]. Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за №46. У встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте постановою нотаріуса від 25 квітня 2018 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв'язку з тим, що посвідчувальний напис на заповіті не відповідає вимогам законодавства. Оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом вона не має можливості отримати, а тому була вимушена звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.1216, 1233, 1268 ЦК України, прохає суд встановити той факт, що заповіт складений [PERSON] є дійсним, та визнати за нею право власності на вищевказане спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з'явилася ,надіславши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю. Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] в підготовче засідання не з'явився. До суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, заявлені позивачем позовні вимоги підтримує повністю та прохає їх задовольнити. Представник відповідача - Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився. До суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Суд, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. [INFO] року померла двоюрідна бабуся позивача - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 19.04.2016 року), яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS]. Також, з померлою за вказаною адресою була зареєстрована та проживала позивач (довідка виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області від 10.05.2018 року №1062). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - земельна ділянка, площею 2,850 га, розташована на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 25.04.2003 року (а.с.11). За життя 10.06.2009 року року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалось, заповіла позивачу [PERSON] Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за №46 (а.с.10). Позивач, у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте постановою нотаріуса від 25 квітня 2018 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв'язку з тим, що посвідчувальний напис на заповіті не відповідає вимогам законодавства (а.с.14). Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Правовідносини, що виникли між сторонами справи врегульовані нормами діючого ЦК України, положеннями заповітів. Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Отже, відповідно до ст.202 та ст.1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а також особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З матеріалів справи вбачається, що заповіт [PERSON] від 10 червня 2009 року секретарем виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області зі слів померлого. Текст заповіту набраний за допомогою комп'ютера. Заповіт до підписання прочитаний вголос через хворобу заповідача свідком [PERSON] і підписаний нею у присутності секретаря виконавчого комітету. Особу заповідача секретарем виконавчого комітету сільської ради встановлено, її дієздатність перевірено. Отже, оцінивши надані та добуті докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що, при складанні спірного заповіту було дотримано всі вимоги діючого законодавства щодо змісту та форми правочину, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі, а тому маються законні підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в частинні визнання заповіту дійсним. При цьому, згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], яка спадщину прийняла спільним проживанням зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідачем заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог. Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК України визначено, що у разі … визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд … в рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач [PERSON] в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при поданні позову, чи про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, не заявляла, тому судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved