Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

[PERSON] у липні 2018 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, треті особи Сьома Дніпропетровська держнотконтора, [PERSON] про встановлення факту родинних відносин. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2018 року прийнято відмову [PERSON] від позову. Провадження по цивільній справі в частині за позовом [PERSON] до Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, треті особи Сьома Дніпропетровська держнотконтора, [PERSON] про встановлення факту родинних відносин - закрито. Позивач, уточнивши позовні вимоги в редакції від 30 жовтня 2018 року, звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи Новокодацька районна у місті Дніпрі рада, Сьома Дніпровська держнотконтора про усунення від права на спадкування за законом. Позов мотивований тим, що [PERSON] як племінниця спадкодавця отримала свідоцтво про право власності на майно після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. [PERSON] з 1987 року до часу смерті з відповідачем не спілкувався. Відповідач жодним чином не допомагала [PERSON], матеріальної та моральної підтримки не надавала. Хоча [PERSON] особливо в останні роки був похилого віку та потребував сторонньої допомоги, а відповідач умисно ухилялась від допомоги спадкодавцю. Позивач просила суд усунути [PERSON] від спадкування за законом спадщини, відкритої внаслідок смерті [INFO] року [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи - Новокодацької районної у місті Дніпрі ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, письмово просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON] (а.с. 8). Як вбачається зі спадкової справи 315/2017, після смерті [PERSON], померлого [INFO] року спадкоємцем є його племінниця [PERSON], якій було видано: -свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.01.2018 року за реєстровим № 2-204 на 1/3 частину земельної ділянки, розташованої на території Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області (а.с. 188); -свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.01.2018 року за реєстровим № 2-205 на вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться у ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 189); -свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.01.2018 року за реєстровим № 2-206 на вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться у філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» (а.с. 190); -свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.07.2018 року за реєстровим № 2-1804 на вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться у АТ «ТАСКОМБАНК» (а.с. 192); -свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.07.2018 року за реєстровим № 2-1823 на 1/6 частину квартири № [ADDRESS] (а.с. 194); -свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.07.2018 року за реєстровим № 2-1824 на квартиру [ADDRESS] (а.с. 195). Обґрунтовуючи свій позов, [PERSON] посилалась на те, що за життя [PERSON] внаслідок похилого віку перебував у безпорадному стані, потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги, що забезпечувала лише позивач, а відповідач, яка є племінницею померлого, ухилялася від надання допомоги та взагалі не спілкувалась зі спадкодавцем. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п'ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 5 статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Виходячи зі змісту частини п'ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних, допустимих та безспірних доказів, що є його процесуальним обов'язком (статті 12, 81 ЦПК України), щодо ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, а також, що спадкодавець перебував у безпорадному стані та потребував допомоги відповідача, у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed