Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідно до якого просить суд: встановити їй відповідно групу інвалідності з 1982 по 1990; встановити втрату здоров'я з вини підприємства; стягнути з керівництва «Міськздрав» недоотриману суму на ліки, путівки до санаторію; компенсувати понесений моральний й матеріальний збиток, а також фізичний збиток в розмірі 10000000,00 грн. та моральний в 10 разів. Позивач в судове засідання з'явилася, підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача, Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», в судове засідання з'явився, надав суду свої заперечення та проти задоволення позовної заяви заперечував в повному обсязі. Інші відповідачі, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з'явилися, про час та місце проведення судового засідання сповіщалися належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні сторін та їх представників, оголосивши та дослідивши матеріали справи, вивчивши надані докази, прийшов до наступного. Позивачка зазначає, що їй не була встановлена інвалідність з причини некомпетентності відповідачів, з її справи вилучалися та знищувалися документи, в тому числі рішення трудової експертизи. З-за таких обставин позивачка працювала в стані непрацездатної, що мало негативні наслідки для її здоров'я. З її слів, відповідачі по справі своїми діями перешкоджають позивачці пройти експертизу, лікуватися та отримати іншу групу інвалідності. Такі обставини надали їй можливість просити суд для стягнення збитку по невстановленому трудовому каліцтву та сум недоотриманих лік та лікування у розмірі 1000000,00 грн., а моральний збиток в десять разів. Суд зазначає на незрозумілість та неконкретність деяких позовних вимог, в тому числі щодо встановлення групи інвалідності з 1982 по 1990, незрозуміло щодо вини якого підприємства зазначає позивачка, щодо стягнення керівництва «Міськздрав» грошових коштів. Судом роз'яснялося позивачці про незрозумілість позовних вимог, але заяву про збільшення або зменшення розміру позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України надано не було. Представник відповідача, Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», по справі надав суду заперечення проти позову, я в якому зазначив, що вимоги не визнає, вважає їх вигаданими та безпідставними, оскільки під час чисельних оглядів експертними комісіями центра хворої позивачки будь-яких порушень порядку проведення оглядів хворих осіб, які звертаються до МСЕК, допущено не було. В травні 1984 року позивачка вперше проходила огляд Приморською міжрайонною лікарсько-трудовою експертною комісією, який не підтвердив її інвалідність. У грудні 1984 року професійного захворювання також не встановлено Харківським НДІ гігієни праці та профзахворювань. В грудні 1988 року Приморською міжрайонною лікарсько-трудовою експертною комісією позивачці встановлена ІІІ група інвалідності від загального захворювання, що було підтверджено до 1990 року. Після незгоди позивачки щодо висновку розширеної експерементній комісії, вона була направлена до Вінницького інституту експертиз, куди позивачка не поїхала. Відповідно до висновку зазначеного інституту, було підтверджено ІІІ групу інвалідності [PERSON] В січні 1991 року Вінницький інститут експертиз рекомендував Приморській міжрайонній лікарсько-трудовій експертній комісії визнати позивачку інвалідом ІІ групи від загального захворювання на період її активного лікування, що було встановлено у березні 1991 року. У червні 1991 року Вінницький інститут експертиз своїм висновком відмовив в рекомендації визнати [PERSON] інвалідом ІІ групи з 1984 року. У серпні 1993 року Дніпропетровський інститут експертиз своїм висновком не знайшов підстав для встановлення позивачці ІІ групи інвалідності з 1984 року. У 1995 році Приморською міжрайонною лікарсько-трудовою експертною комісією [PERSON] встановлена ІІ група інвалідності від загального захворювання безстроково, що підтверджено у лютому 2007 року. У зв'язку з незгодою позивачки з висновком комісій, їй запропоновано стаціонарне обстеження в Українському державному науково-дослідному інституті реабілітації інвалідів, де вона обстеження не проходила. Позивачка просить компенсувати їй завдану моральну шкоду, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне зазначити, що за правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Постановою Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», із змінами внесеним постановою Пленуму Верховного суду України №5 від 25.05.2001 року та №1 від 27.02.2009 року, визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Однак судом встановлено, що позивачкою не доведено факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не надано підтвердження розрахунку моральної шкоди, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд вважає необґрунтованими. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позовні вимоги позивачки про порушення її прав та спричинення їй моральної та матеріальної шкоди не підтверджені жодним доказом, відсутній розрахунок позову як по матеріальній, так і по моральній шкоді, відсутні підтверджуючі документи для розгляду питання про стягнення матеріальної шкоди. Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed