Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 2»), треті особи - Управління архітектури, дизайну і містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради в особі Відділу з питань охорони культурної спадщини Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (надалі - «Третя особа 1»), Управління культури національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації в особі Сектору з питань охорони культурної спадщини (надалі - «Третя особа 2»), про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку по [ADDRESS] , що був укладений між [PERSON] , як продавцем, і [PERSON] , як покупцем, серія 4958 від 28 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Сопків З.І. Позовні вимоги мотивовано тим, що при укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу було порушено вимоги чинного законодавства в частині отримання згоди на відчуження предмету договору (частини будинковолодіння по [ADDRESS] від відповідного органу, який зобов`язаний вчиняти дії щодо охорони культурної спадщини у місті Івано-Франківську, а також від Позивача, як іншого співвласника будинку по [ADDRESS] . Відчуження за оскаржуваним договором, на думку Позивача, порушує її законні права та інтереси, а сам договір порушує публічний порядок, оскільки спрямований на знищення та пошкодження як майна, частиною якого Позивач володіє, так і майна, яке перебуває під охороною і щодо якого є обмеження у цивільному обороті. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представником Відповідача 1 - [PERSON] , - подано до суду Відзив на позов, в якому представник Відповідача 1 заперечила проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні. Зокрема, заперечуючи проти позову, представник Відповідача у відзиві на позов покликається на те, що при укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу його сторонами було дотримано усіх вимог чинного законодавства, а переважного права на купівлю частки [PERSON] у [PERSON] немає в силу положень чинного законодавства. Як зазначено у відзиві на позов, після припинення спільної часткової власності на будинковолодіння, кожен із попередніх співвласників зобов`язаний утримувати виключно те майно, що належить кожному із них на праві приватної власності в межах виділеної частини будинку, а тому посилання у позові на спільне утримання будинку, на думку представника Відповідача 1, є безпідставним. В судовому засіданні представник Відповідача 1 проти позову заперечила, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, у зв`язку з чим просила відмовити в його задоволенні з викладених у відзиві на позов підстав. Відповідач 2 - [PERSON] , - в судове засідання не з`явилася, явку уповноваженого представника не забезпечила, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судових засідань повідомлялася належним чином. Відзиву на позов до суду від Відповідача 2 не надходило. Третя особа 1 - Управління архітектури, дизайну і містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради в особі Відділу з питань охорони культурної спадщини Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, - явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про причини неявки в судове засідання не повідомила, про дату та час судових засідань повідомлялася належним чином, правом на подання письмових пояснень не скористалася. Представник Третьої особи 2 - Управління культури національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації в особі Сектору з питань охорони культурної спадщини, - в судовому засіданні надав пояснення з приводу укладення охоронних договорів щодо пам`яток архітектури, та пояснив суду, що з точки зору законодавства про архітектуру позов [PERSON] є необґрунтованим. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 28 грудня 2019 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (а.с.14) (надалі - також «Договір купівлі-продажу», «оскаржуваний договір купівлі-продажу»), відповідно до якого [PERSON] передала у власність - продала, а [PERSON] прийняла у власність - купила житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок загальною площею 130,0 кв.м., житловою 52,6 кв.м., зазначений у плані літерою «А», огорожа зазначена в плані під №1, огорожа зазначена в плані під №2, огорожа зазначена в плані під №3.Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,0377 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки 2010100000:04:004:0049. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І. та зареєстровано в реєстрі за №4958. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно №198007650 від 28.01.2020року (а.с.6) за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1989255026101. Вважаючи вищевказаний договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 28 грудня 2019 року таким, що укладено з порушенням вимог закону, [PERSON] звернулася до суду з вимогою про визнання його недійсним. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, зі змісту Договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 28 грудня 2019 року вбачається, що його сторонами є [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець). З даним цивільним позовом про визнання Договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 28 грудня 2019 року звернулася [PERSON] . Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. В постанові від 12.03.2018 у справі №910/22319/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у подібних правовідносинах дійшов таких висновків. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає втому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав(правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якій зазначено, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Так, посилаючись на наявність порушеного права у спірних правовідносинах, представник Позивача зазначив про те, що [PERSON] є співвласником будинку по [ADDRESS] . У 2004 році вказаний будинок було розділено між [PERSON] та [PERSON] на підставі мирової угоди, затвердженої судом, за якою між ними було розподілено внутрішні площі будинку, однак, дах, фасад і інші конструктивні елементи будівлі були залишені у спільній власності. При цьому, між сторонами мирової угоди було досягнуто усної домовленості про спільне утримання, збереження і ремонт пам`ятки архітектури, а також про першочергову пропозицію іншому співвласнику на купівлю частки у разі її продажу. Оскільки [PERSON] вчиняє дії по недопущенню Позивача до спільних комунікацій, вказана будівля руйнується. Так, Судом встановлено, що до 2004 року будинок по [ADDRESS] належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2004 року у справі №2-1266/2004, яка набрала законної сили 16 червня 2004 року (а.с.9) у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ будинковолодіння та земельної ділянки по [ADDRESS] - затверджено між сторонами мирову угоду, згідно якої, зокрема: 1. Сторони ділять між собою реально будинковолодіння [ADDRESS] в натурі таким чином, що у власність [PERSON] передаються приміщення в будинку згідно генплану зі змінами на 04 квітня 2001 року, а саме: перший поверх: №4 площею 14,75 кв.м., №5 площею 29,15кв.м., №6 площею 25,11кв.м. з балконом, №7 площею 5,52кв.м., підвал: №15 площею 5,72кв.м., № 16 площею 22,79кв.м., №7 площею 28,19 кв.м. з відповідною частиною горища, що знаходиться над виділеною частиною будинку та частину огорожі по периметру належної земельної ділянки, без господарських споруд, всього вартістю 30 574 гривні, що становить 37/100 частин від всього будинковолодіння. У власність [PERSON] реально передаються приміщення в будинку згідно генплану зі змінами на 04.04.2001 р., а саме: перший поверх: №1 площею 18,70кв.м., №2 площею 5,30кв.м., №3 площею 15,81кв.м., №8 площею 9,49кв.м., №9 площею 28,38кв.м., №10 площею 24,92кв.м., №11 площею 6,40кв.м., № 12 площею 9,47кв.м., №13 площею 21,08кв.м., №14 площею 1,61кв.м., підвал: №18 площею 9,86кв.м., №19 площею 1,10кв.м., № 20 площею 11,96кв.м. №21 площею 4,22кв.м., № 22 площею 13,63кв.м., №23 площею 5,76кв.м. №24 площею 6,30кв.м., №25 площею 15,30кв.м., з відповідною частиною горища, що знаходиться над виділеною частиною будинку та частину огорожі по периметру належної земельної ділянки, господарської будівлі - сарай літ Б-Б1,всього вартістю 51 248 гривень, що становить 63/100 частин від всього будинковолодіння. При цьому, [PERSON] не буде чинити перешкод та допускатиме у своїй присутності [PERSON] у приміщення №7 площею 5,2 кв.м. для доступу у частину горища [PERSON] , до влаштування [PERSON] свого окремого виходу на горище, але не більше 6 місяців від дня підписання цієї мирової угоди. При цьому [PERSON] зобов`язується облаштувати за свій рахунок окремий вихід на свою частину горища. При необхідності [PERSON] допускатиме у своїй присутності [PERSON] до приміщення №5 площею 5,72 кв.м., № 16 площею 22,79 кв.м., № 17 площею 28,19 кв.м. для обслуговування каналізаційного блоку. 2. Сторони ділять земельну ділянку при цьому будинковолодінні, загальною площею 0,1108 га … таким чином, що [PERSON] виділяється у власність земельна ділянка, що становить 34/100 частини від загальної площі земельної ділянки, а [PERSON] виділяється у власність 0,0731 га, що становить 66/100 від загальної площі земельної ділянки… На підставі вищевказаної мирової угоди сторони зареєстрували своє право власності у державному реєстрі. Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №1440 від 05.12.2019 року «Про присвоєння поштових адрес» (а.с.101) виділеній частині будинковолодіння загальною площею 130 м2, житловою площею 52,6 м2 (замовник: [PERSON] ) присвоєно поштову адресу - [ADDRESS] . Таким чином, ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2004 року у справі №2-1266/2004, яка набрала законної сили 16 червня 2004 року, було затверджено мирову угоду сторін про реальний розподіл будинковолодіння по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 364 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України) співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частинами 1-2 статті 367 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Отже, з моменту набрання законної сили ухвалоюІвано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2004 року у справі №2-1266/2004 (16 червня 2004 року) право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на будинковолодіння по [ADDRESS] припинилося, натомість сторони набули приватної власності на виділені окремі частини. Таким чином, посилання представника Позивача в позовній заяві та в судових засіданнях на ту обставину, що [PERSON] є співвласником будинковолодіння по [ADDRESS] є невірним, оскільки право спільної власності щодо даного будинковолодіння є припиненим. Відтак, у [PERSON] відсутнє передбачене ч. 1 ст.362 ЦК України переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. При цьому, Суд звертає увагу на те, що сам зміст оскаржуваного договору свідчить про те, що за цим Договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 28 грудня 2019 року предметом відчуження був житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на [ADDRESS] (тобто окремий об`єкт нерухомого майна, який утворився в результаті реального розподілу за ухвалою суду), а не частина будинковолодіння по [ADDRESS] . При цьому, Суд зауважує, що у спірних правовідносинах, будинок по [ADDRESS] є пам`яткою архітектури як єдиний цілісний об`єкт, та підлягає охороні відповідно до вимог чинного законодавства. В той же час, з юридичної точки зору даний будинок (пам`ятку архітектури) складають два окремі об`єкти (будинки), які станом на час розгляду даної справи на праві приватної власності належать [PERSON] та [PERSON] , що не суперечить вимогам законодавства про архітектурну діяльність. Таким чином, відчужуючи належний їй на праві приватної власності будинок, що розташований на [ADDRESS] , [PERSON] не повинна була враховувати переважне право [PERSON] на придбання такого будинку, оскільки у [PERSON] таке переважне право відсутнє. Стосовно посилання представника Позивача на ту обставину, що новим власником [PERSON] нівелюються попередні домовленості між [PERSON] та [PERSON] щодо спільного утримання будинку, що призводить до його руйнування, мають характер виключно припущень, оскільки не підтверджуються належними доказами. Натомість, представником Відповідача 1 надано Суду копію Охоронного договору на об`єкт культурної спадщини - пам`ятку архітектури місцевого значення №466 від 09.01.2020 року (а.с.99-100), який укладено [PERSON] та Сектором з питань охорони культурної спадщини Управління культури національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації щодо охорони частини об`єкта культурної спадщини - пам`ятки архітектури місцевого значення, ох 330-іф, на [ADDRESS] . Таким чином, зобов`язання [PERSON] щодо охорони частини об`єкта культурної спадщини - пам`ятки архітектури місцевого значення, ох 330-іф, на [ADDRESS] визначені вищезазначеним охоронним договором. Належних доказів невиконання [PERSON] таких зобов`язань, у результаті чого порушено права [PERSON] , стороною Позивача Суду не надано. Відсутні також в матеріалах справи належні докази на підтвердження зазначених у позовній заяві фактів не допуску [PERSON] . Позивача [PERSON] до спільних каналізаційних комунікацій будинку. Крім того, такі правовідносини сторін мають іншу правову природу, і будь-які порушення можуть бути предметом відповідного оскарження, однак, припущення про можливе існування таких обставин в майбутньому не може свідчити про наявність порушеного права [PERSON] у спірних правовідносинах щодо оскарження договору купівлі-пролажу, на підставі якого [PERSON] набула право власності на будинок. Стосовно посилання представника Позивача в судовому засіданні на ту обставину, що за ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2004 року у справі №2-1266/2004 між сторонами було здійснено реальний розподіл лише певних об`єктів, натомість у спільному користуванні та у спільній власності залишено об`єкти загального користування, зокрема, горище, фасади та комунікації, є безпідставними, оскільки зі змісту вказаної ухвали суду таких обставин не вбачається. Відповідно до чинного законодавства горище та фасади будинку є елементами самого будинку і не мають статусу окремого об`єкта нерухомого майна, а тому права власності на них не підлягають окремо реєстрації. Інших доказів на підтвердження того, що внаслідок укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу було порушено права чи законні інтереси [PERSON] . Суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. За таких обставин Суд не вбачає наявності порушеного права [PERSON] при укладенні Договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 28 грудня 2019 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] . Суд також зауважує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічнаправовапозиціявикладена в постановіВерховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16. Крім того, в рамках розгляду зазначеної справи № 826/4406/16 Верховним Судом було зазначено, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливіст звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захистякого подано позов. Відсутністьпорушеного права чиневідповідністьобраногопозивачем способу йогозахисту способам, визначенимзаконодавством, встановлюється при розглядісправи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене, Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до частини 9-10 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. УхвалоюІвано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 липня 2020 року в даній цивільній справі №344/8985/20 (провадження №2/344/990/21), було вжито заходи забезпечення цивільного позову шляхом щодо накладення арешту на житловий будинок, що належить [PERSON] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку за тією ж адресою. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог Суд вважає за необхідне з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили скасувати вжиті ухвалою від 31 липня 2020 року заходи забезпечення цивільного позову в даній справі. На підставі викладеного, відповідно до ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 362, 364, 367 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed