Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

[PERSON] у жовтні 2019 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, а саме просить суд: 1) розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 26.09.2008 року відділом актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис №2085, залишивши після розірвання шлюбу позивачу прізвище [PERSON] ; 2) визначити місце проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26.09.2008 року між сторонами зареєстровано шлюб, за час проживання в якому народився син - [PERSON] , [INFO] . На даний час сімейні стосунки між подружжям та ведення спільного господарства фактично припинено, почуття любові та поваги один до одного втрачено. Сварки та протилежні погляди на життя, виховання дитини призвело до того, що вони стали чужими людьми, збереження шлюбу та сім`ї неможливе та суперечать інтересам сторін. Переважно зусиллями матері для сина створено належні умови для проживання та розвитку, адже його вихованням, розвитком, навчанням та забезпеченням займається переважно мати, а тому позивач просить суд визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. Просить суд позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву щодо розгляду справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву щодо розгляду справи за його відсутністю, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду пояснення, згідно яких просить розглянути справу за відсутністю представника третьої особи, позовні вимоги [PERSON] підтримує у повному обсязі, у зв`язку з тим, що вона виконує свої батьківські обов`язки та створила належні умови для проживання дитини. Суд, дослідивши доводи сторін та третьої особи, викладені у письмових заявах по суті справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції 26.09.2008 року зареєстровано шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] , актовий запис №2085, що підтверджує свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції 26.09.2008 року (а. с. 9). Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджує свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Русько-Лозівською радою Дергачівського району Харківської області 16.09.2010 року (а. с. 12). Подружні стосунки між позивачем та відповідачем на даний час фактично припинені, подружжя не веде спільного господарства, збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача та відповідача. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пунктом 9 статті 7 Сімейного Кодексу України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства Відповідно до статті 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 104, частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно із пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що позивач у пред`явленій відповідачу позовній заяві заперечує проти збереження їхньої сім`ї та наполягає на розлученні, суд не може покласти обов`язок збереження сім`ї сторін на позивача при наявності його категоричного заперечення цього. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд встановив справжнє прагнення сторін до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу суперечитиме інтересам сторін, окрім того збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, при цьому підстав для вжиття заходів щодо примирення подружжя суд не знаходить, а тому приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України 27.02.1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У відповідності до частин 4, 5 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 21.07.2020 року №364, [PERSON] 26.02.2020 року надав заяву, в якій не заперечує проти того, що після розірвання шлюбу дитина залишиться проживати разом з матір`ю, а батько буде приймати участь у вихованні дитини та матеріально йому допомагати. Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а. с. 56-57). Судом також досліджено акт обстеження умов проживання Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.07.2020 року №102, згідно якого у квартирі за адресою: [ADDRESS] , для дитини створено належні умови для проживання та розвитку (а. с. 58). Із листів Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №117 Харківської міської ради Харківської області та Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка» №4 Харківської міської ради вбачається, що навчанням та здоров`ям дитини цікавляться як мати, так і батько (а. с. 59-60). Визначальним у вирішенні даної позовної вимоги є принцип Міжнародної декларації прав дитини, проголошеною Генеральною асамблеєю ООН «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю». Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, принцип статті 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України, так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Згідно зі статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Позивач вважає, що вона спроможна надати дитині належний рівень виховання, постійно піклується про її розвиток, має належні житлово-побутові умови. Достовірно встановлено, що на даний час спільна малолітня дитина проживає разом з матір`ю та продовжує нормально розвиватись, також мати [PERSON] не перешкоджає участі батька [PERSON] у вихованні спільної дитини, крім того, наразі уся сім`я проживає разом за однією адресою. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з нею. Також, згідно частини 1 статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як встановлено матеріалами справи, позивачем [PERSON] 04.10.2019 року при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 768, 40 грн. на рахунок УДКСУ в Шевченківському районі, що підтверджує меморіальний ордер №МАВ2498979, тому, з огляду на приписи частини 1 статті 142 ЦПК України, суд повертає позивачу з державного бюджету 50 % суми сплаченого судового збору.

Outcome: approved