Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

[PERSON], з урахуванням уточнень до позову від 22 травня 2017 року, 03 серпня 2017 року, 14 серпня 2017 року звернулась до суду з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди в розмірі по 500\~000 гривень з кожного з відповідачів, завданої незаконною бездіяльністю щодо невнесення відомостей до ЄРДР за її заявою про вчинення злочину у звязку з невиплатою пенсії. На обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що до вересня 2015 року мешкала в м. Макєєвка Донецької області, а у звязку з проведенням антитерористичної операції з вересня 2015 року вимушена була переїхати до с. Новопокровка Солонянського району Дніпропетровської області, де по березень 2016 року отримувала пенсію через поштове відділення. 17 березня 2016 року в Управлінні пенсійного фонду України в Солонянському районі Дніпропетровської області вона підписала заяву на продовження виплати їй пенсії через пошту. З 01 квітня 2016 року виплату пенсії позивачці через відділення пошти припинили, у звязку з тим що таке рішення було прийнято начальником управління Пенсійного фонду в Солонянському районі. У звязку з цим вона 02 червня 2016 року направила лист Міністру внутрішніх справ [PERSON] та 05 липня 2016 року звернулася до начальника Солонянського ВП ГУНП Дніпропетровської області із заявою про злочини, передбачені ч. 2 ст. 161, ч. 2 ст. 175, ч. 1 ст. 364 КК України, яка в порушення вимог ст. 214 КПК України не була внесена до ЄРДР, досудове розслідування не було розпочато та не було проведено необхідні слідчі дії. Оскільки ані МВС України, ані Генеральною прокуратурою України та прокуратурою Дніпропетровської області не було прийнято жодних заходів для внесення в ЄРДР відомостей по її заявам, тому 04 жовтня 2016 року вона направила Генеральному прокурору України [PERSON] заяву про порушення кримінальної справи за ч.2 ст.161, ч.2 ст.185, ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, але дану заяву було скеровано прокуратурі Дніпропетровської області, якою також не було прийнято заходів щодо розгляду її заяв. Позивач вважає, що бездіяльність відповідачів полягає в порушенні вимог ст.214 КПК України, а саме: в умисному невнесенні до ЄРДР відомостей за її заявою від 04 жовтня 2016 року про порушення кримінальної справи за ч.2 ст.161, ч.2 ст.175, ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України. Оскільки органами досудового розслідування не були внесені відомості за вимогами, викладеними позивачем в заявах від 02 червня 2016 року, 05 липня 2016 року та 04 жовтня 2016 року, вона звернулася до Солонянського районного Дніпропетровської області з відповідною скаргою. Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року було зобовязано начальника Солонянського ВП ГУНП Дніпропетровської області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви [PERSON] про кримінальне правопорушення від 05 липня 2016 року. Як зазначає позивач [PERSON], бездіяльність відповідачів завдала їй значних моральних і фізичних страждань та моральної шкоди, оскільки з квітня 2016 року вона не отримує пенсію, не має засобів для існування. Моральну шкоду, з урахуванням душевних страждань, позивач оцінює у 500 000,00 гривень та вважає, що вона повинна бути стягнутою з кожного з відповідачів. У судове засідання 11 січня 2018 року позивачка не зявилася, згідно поданої заяви просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала з урахуванням їх уточнень та просила задовольнити в повному обсязі (а.с.154). Представники відповідачів, які про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, в судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили. Надали письмові заперечення проти позову (а.с.32-37), в яких вважали, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки жодних доказів вини Генеральної прокуратури України та прокуратури Дніпропетровської області або її посадових осіб позивачкою не надані, відсутні протиправні дії і Генеральної прокуратури України, а також докази заподіяння позивачу моральної шкоди, настання негативних наслідків, причинного звязку між ними. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач у жовтні 2016 року зверталася до Генерального прокурора та Генеральної прокуратури України з заявою про вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 161, ч. 2 ст. 175, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, яка була отримана 13 жовтня 2016 року Генеральною прокуратурою України та цього ж дня направлено за вих. № 04/2/3-р/16 за територіальною юрисдикцією заступнику прокурора Дніпропетровської області з дорученням організувати розгляд викладених доводів та про результати повідомити заявника у встановлений законом строк (а.с.33). Суд зазначає, що позивачкою до матеріалів справи не надано заяву від 04 жовтня 2016 року про злочини, проте факт звернення з такою заявою до відповідачів вони не заперечують, а відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Звернення позивачки було отримано з Генеральної прокуратури України прокуратурою Дніпропетровської області 19 жовтня 2016 року (а.с.35), проте відомості до ЄРДР внесені не були, а керівник відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення [PERSON] направив звернення [PERSON] від 04 жовтня 2016 року до головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області для розгляду доводів, у тому числі і в порядку ст.214 КПК України. В матеріалах справи міститься витяг з ЄРДР, згідно якого 16 грудня 2016 року були внесені відомості за заявою [PERSON] у звязку з безпідставною невиплатою пенсії з квітня 2016 року за місцем її мешкання, використанням коштів не за призначенням (а.с.58). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. У разі відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України, згідно якої, обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 25 травня 2015 року №6-440цс16. Оскільки в даному спорі позивачем не доведено існування незаконного рішення, дії чи бездіяльності посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, тому правові підстави для задоволення позову відсутні. Посилання позивачки в уточненому позові від 14 серпня 2017 року на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року про зобовязання начальника Солонянського відділу поліції внести відомості по її заяві від 05 липня 2016 року не приймаються судом, оскільки належних доказів постановлення такої ухвали суду не надано, а з уточненого позову вбачається, що судом було визнано бездіяльність Солонянського ВП з приводу невнесення до ЄРДР заяви позивачки від 05 липня 2016 року, а не від 04 жовтня 2016 року. Таким чином доказів визнання судом бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄДРД відповідачами по даній справі, тобто Генеральною прокуратурою України, прокуратурою Дніпропетровської області по заяві [PERSON] від 04 жовтня 2016 року позивачкою суду не надано та не доведено. Крім того, в матеріалах справи міститься Витяг з ЄРДР який також спростовує позовні вимоги, оскільки з Витягу вбачається, що до ЄРДР внесено відомості за правовою кваліфікацією - ч. 2 ст. 175 КК України саме за заявою [PERSON] (а.с.58), про що, в тому числі, просила позивачка в своїй заяві від 04 жовтня 2016 року та що не заперечують відповідачі. Тому суд вважає, що позивачкою не доведено існування бездіяльності щодо невнесення відомостей по її заяві до ЄРДР, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивачки, завдання їй моральних страждань діями чи бездіяльністю відповідачів, а позивачкою не надано доказів спричинення моральної шкоди та наявності причинного-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправними діяннями або бездіяльністю відповідачів та їх вини в її заподіянні, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів на користь позивачки моральної шкоди задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок держави. На підставі ст.ст. 23,1166,1167,1174, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed