Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

[PERSON] (місце проживання: Україна, [ADDRESS]) звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] (місце проживання: Україна, [ADDRESS]), в якій просить стягнути з [PERSON] на її користь суму індексації боргу з відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 23025 грн. 49 коп., а також суму індексації боргу з відшкодування моральної шкоди в розмірі 13477 грн. 04 коп., суму процентів від простроченої суми зобов'язань з відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 2133 грн. 02 коп., суму процентів від простроченої суми зобов'язань з відшкодування моральної шкоди в розмірі 1248 грн. 52 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що згідно із вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 13.01.2014 року [PERSON] засуджений за ч. 1 ст. 190 КК України до 3 років позбавлення волі. Одночасно з нього стягнуто на користь [PERSON] заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 17085,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. До цього часу відповідач у добровільному або у примусовому порядку рішення суду не виконав, від сплати збитків ухиляється, місцезнаходження його невідоме. Перша Консалтингова Компанія (кваліфікація Виконавця № 0000408 від 15.04.2010 року) зробила розрахунок суми інфляційного збитку, спричиненого боржником грошового зобов'язання з відшкодування шкоди у розмірі 17085,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. за вироком Попаснянського районного суду Луганської області, яке набуло чинності 12.02.2014 року. Розрахунок виконано у відповідності до Розділу 3 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за період з березня 2014 року по березень 2018 року включно. Добровільно відповідач не бажає відшкодувати позивачу завдану шкоду, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи за відсутності відповідача. У зв'язку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії вироку Попаснянського районного суду Луганської області від 13 січня 2014 року по справі № 423/2407/13-к, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та призначено йому покарання у вигляді обмеження волі строком на три роки. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 17085 грн. та суму моральної шкоди у розмірі 10000 грн. Вирок згідно із відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень набрав законної сили 13.02.2014 року. Згідно із копією листа Головного територіального управління юстиції у Луганській області № Ж-2366/2/09-44 від 11.01.2018 року, на примусовому виконанні у Сєвєродонецькому міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області перебуває виконавчий лист Попаснянського районного суду Луганської області від 14.02.2014 року № 423/2407/13-к про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми матеріальної шкоди у розмірі 17085,00 грн. та суми матеріальної шкоди у розмірі 10000,00 грн. 24.02.2014 року відкрито виконавче провадження. У ході здійснення виконавчого провадження встановлено, що за боржником на праві власності зареєстровано квартиру [ADDRESS], на яку державним виконавцем накладено арешт та оголошено заборону відчуження. Згідно з відповіддю Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області встановлено, що на виконання ухвали Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24.05.2016 № 353/16 було заведено розшукову справу. Станом на сьогоднішній день місцезнаходження боржника не встановлено, проводяться розшукові дії. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує, що предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з лютого 2014 року по березень 2018 року включно за невиконання грошового зобов'язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання перед позивачем, які виникли згідно із вироком суду, не виконав і суму боргу у повному обсязі або у будь-якій частині не повернув. Вказаний висновок суду підтверджується матеріалами справи, а саме копією листа Головного територіального управління юстиції у Луганській області № Ж-2366/2/09-44 від 11.01.2018 року, з якого вбачається, що відповідач не виконує свого обов'язку по відшкодуванню спричиненої шкоди. Доказів на користь протилежного до суду не надано. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц та у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з якими відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. При цьому, суд враховує, що Конституція України та цивільне законодавство закріплюють обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, стаття 14 ЦПК України в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, Закон України «Про виконавче провадження»). Так, частини перша, друга статті 14 ЦПК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Аналогічні за змістом положення містить стаття 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин). Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, стаття 129-1 Конституції України станом на час розгляду справи). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень, судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими для виконання з дня набрання ними законної сили. У зв'язку із чим, з дня, наступного за днем набрання судовим рішенням законної сили, починається прострочення виконання грошового зобов'язання за таким рішенням, а тому розрахунок прострочення виконання грошового зобов'язання за судовим рішенням має проводитися з дня, наступного за днем набрання ним законної сили. В позовній заяві позивач в обґрунтування заявлених нею сум інфляційних збитків та трьох відсотків річних послалася на розрахунки, виконані Першою Консалтинговою Компанією за її запитами. Із змісту цих розрахунків вбачається, що розрахунок інфляційних збитків проведено за період з 12 лютого 2014 року по 28 лютого 2018 року включно, а розрахунок суми процентів проведено за період з 13 лютого 2014 року по 12 квітня 2018 року включно. Саме ці періоди суд вважає тими, що входять до обсягу позовних вимог. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Розрахунок інфляційних збитків у зв'язку із простроченням сплати суми матеріальної шкоди в розмірі 17085,00 грн. за період з 01 березня 2014 року по 28 лютого 2018 року включно виглядатиме так: 17085 грн. помножити на сукупний індекс інфляції за визначений період в розмірі 232,22 % та поділити на 100, що дорівнюватиме 39674 грн. 79 коп. Тобто, інфляційні збитки складають 22589 грн. 79 коп. (39674 грн. 79 коп. - 17085 грн. 00 коп.). Заявлена позивачем до стягнення сума в розмірі 23025 грн. 49 коп. не підтверджена жодним розрахунком, при цьому позивачем у позовній заяві чітко не визначено за який період вона просить стягнути цю суму, проте у позовній заяві лише міститься посилання на розрахунки, виконані Першою Консалтинговою Компанією за її запитами. Розрахунок інфляційних збитків у зв'язку із простроченням сплати суми моральної шкоди в розмірі 10000 грн. за період з 01 березня 2014 року по 28 лютого 2018 року включно виглядатиме так: 10000 грн. помножити на сукупний індекс інфляції за визначений період в розмірі 232,22 % та поділити на 100, що дорівнюватиме 23222 грн. 00 коп. Тобто, інфляційні збитки складають 13222 грн. 00 коп. (23222 грн. 00 коп. - 10000 грн. 00 коп.). Заявлена позивачем до стягнення сума в розмірі 13477 грн. 04 коп. не підтверджена жодним розрахунком, при цьому позивачем у позовній заяві чітко не визначено за який період вона просить стягнути цю суму, проте у позовній заяві лише міститься посилання на розрахунки, виконані Першою Консалтинговою Компанією за її запитами. Суд звертає увагу на те, що розрахунок трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за судовим рішенням має проводитися з дня, наступного за днем набрання ним законної сили. В даному випадку днем набрання вироком законної сили є 13 лютого 2014 року, а тому розрахунок трьох відсотків річних має проводитися з 14 лютого 2014 року, а не з 12 лютого 2014 року, як це зроблено у розрахунках, наданих позивачем. Розрахунок трьох процентів річних у зв'язку із простроченням сплати суми матеріальної шкоди в розмірі 17085 грн. за період з 14 лютого 2014 року по 12 квітня 2018 року включно виглядатиме так: 17085 грн. х 3 % х 1519 днів прострочення : 365 : 100 = 2133 грн. 05 коп. Розрахунок трьох процентів річних у зв'язку із простроченням сплати суми моральної шкоди в розмірі 10000 грн. за період з 14 лютого 2014 року по 12 квітня 2018 року включно виглядатиме так: 10000 грн. х 3 % х 1519 днів прострочення : 365 : 100 = 1248 грн. 49 коп. Виходячи з вищенаведених норм права та розрахунків, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача суми індексації боргу з відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також сум процентів від простроченої суми зобов'язань з відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у вищенаведених сумах, але в межах позовних вимог в тих випадках, де ці суми перевищують заявлені вимоги. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач була звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інших положень щодо сплати судового збору відповідачем, в разі задоволення вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, чинна редакція ЦПК України не містить. При цьому суд виходить із необхідності обов'язкового покладення на сторону, не на користь якої ухвалено судове рішення та яка не звільнена від сплати судового збору, зобов'язання щодо сплати судового збору, а також суд виходить з того, що кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади (ч. 3 ст. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Отже, необхідно покласти судовий збір на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи те, що задоволено 98,27 % відсотків позовних вимог (39193,30 грн. від 39884,07 грн. складає 98,27 %), то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 692,61 грн. - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (704,80 грн. х 98,27 % / 100). На підставі викладеного,

Outcome: partial