Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

[PERSON] подав до суду позов до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житлом квартирою №293 в б.20 по вул.Рубана в м.Запоріжжі на підставі ст.116,157 ЖК України та ст.391 ЦК України, оскільки вона, як його колишня дружина, перестала бути членом його сім»ї, продовжує проживати в квартирі без його дозволу, пошкоджує майно в квартирі, чинить йому перешкоди в проживанні, тому він з молодшою донькою [PERSON] вимушені були піти жити до його батьків, вона не сплачує комунальні послуги та відмовляється добровільно знятись з реєстраційного обліку, тому він просить це зробити за рішенням суду. [PERSON] з позовом не погодилась та подала позов, у якому просить встановити їй та двом неповнолітнім донькам сервітут щодо цієї квартири, оскільки вона в ній постійно проживає разом зі своєю старшою донькою [PERSON], яка є неповнолітньою, розірвання шлюбу з [PERSON] не позбавляє її права на користування житлом, іншого житла в неї та її дітей немає. Просить встановити їй та її неповнолітнім донькам [PERSON] та [PERSON] право безоплатного та безстрокового користування кімнатою №1 в квартирі [ADDRESS], за умови компенсації її власнику відповідної частки витрат на комунальні послуги або відкриття особового рахунку на її ім»я. [PERSON] з зустрічним позовом не погодився та наполягає на своїх позовних вимогах. Представник третьої особи у судові засідання не з»явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 22.06.2001 року, засвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 22.06.2001 року, належить на праві приватної власності [PERSON], який здійснив державну реєстрацію свого права власності на вказану квартиру./ а.с.3/. З 29.12.2001 року у вказаній квартирі зареєстрована [PERSON], з якою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 03.07.1999 року по 10.11.2016 року. /а.с.15,45/. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які зареєстровані в [INFO]. Згідно постанови судді Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 27.09.2016 року, [PERSON] була звільнена від адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КпАП України в зв»язку з малозначністю за події від 17.09.2016 року, коли вона, знаходячись за місцем свого проживання та перебуваючи у стані алкогольного сп»яніння, ображала свого чоловіка [PERSON] нецензурною лайкою та висловлювала погрози на його адресу /а.с.11/. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є донькою сторін по справі. На даний час вони із матір»ю постійно проживають в [INFO], батьки після розлучення разом не проживають, батько не проживає в цій квартирі з осені 2016 року та забрав із собою молодшу сестру [PERSON], проживають у його батьків. Вони з матір»ю займають маленьку кімнату, а велику кімнату батько замкнув на замок, у них немає доступу на балкон, перекрита труба гарячої води. При цьому, в квартирі встановлений водонагрівач. Між батьками відбуваються сварки. Мати останні півроку утримує її одна, вона не зловживає алкогольними напоями, не псує приміщення квартири та меблі та не перешкоджає батьку користуватись квартирою. Батько раніше погрожував їм обом тим, що вони у квартирі проживати не будуть, а зараз особисто їй він не погрожує, але ставив умови виграти матір з квартири. У неї спору з батьком щодо користування квартирою немає. Вислухавши сторони, свідка та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги як [PERSON], так і [PERSON] задоволенню не підлягають з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст.358 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У разі виникнення спору між власником та членами його сімї суд повинен врахувати, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить, також ст.405 ЦК України. Таким чином, сервітутне право користування житлом набувають члени сім'ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім'ї. Необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства. Відповідно до розяснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав № 5 від 7 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Відповідно до ст.116,157 ЖК УРСР член сім»ї власника жилого будинку /квартири/ може бути виселений у випадках, передбачених ст.116 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення у разі систематичного руйнування, псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичного порушення правил проживання, що робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. При цьому, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сімї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Позивач обґрунтував свої позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою тим, що вона перешкоджає йому користуватись належною йому квартирою, не пускає його в квартиру, поміняла замки на вхідних дверях, замикає двері і він не може відкрити двері квартири та попасти в квартиру, псує приміщення квартири та речі, які в ньому знаходяться, вживає алкогольні напої та приводить до квартири незнайомих людей, вчинює із позивачем конфлікти та сварки, за що притягувалась до адміністративної відповідальності. В зв»язку з наведеним та на підставі ст.386,391 ЦК України та ст.116,150,157 ЖК України він просить визнати її такою, що втратила право користування спірною квартирою. У відповідності до ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, обов»язок надання яких покладається на сторони по справі. Проте, позивач [PERSON], як власник квартири [ADDRESS], не навів жодних підстав, передбачених нормами ст.405,406 ЦК України, для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. Вказані норми закону не передбачають таких підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, як підстави, передбачені ст.116,157 ЖК України, тобто руйнування чи псування жилого приміщення, перешкоджання користуватись ним, порушення правил співжиття, тощо, оскільки норми ст.116, 157 ЦК України застосовуються для виселення наймача або власника, та членів його сім»ї, але не застосовуються для можливості визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Крім того, [PERSON] не надав суду належних та допустимих у розумінні ст.57-59 ЦПК України доказів того, що відповідач перешкоджає йому користуватись належною йому квартирою, поміняла замки на вхідних дверях, систематично руйнує або псує жиле приміщення, використовує його не за призначення, порушує правила співжиття. Позовних вимог про виселення відповідача з наведених підстав [PERSON] не заявив. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою №293 б.20 по вул.Рубана в м.Запоріжжі, з наведених ним підстав задоволені бути не можуть. У відповідності до ст.401 ЦК України право користування чужим майном /сервітут/ може бути встановлене щодо земельної ділянки або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч.3 ст.402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, особа, яка користується сервітутом, зобов»язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В даному випадку встановлено, що [PERSON] вселилась у квартиру [ADDRESS] на законних підставах, тобто як член сім»ї її власника, таким чином щодо неї особистий сервітут встановлено законом. [PERSON], незважаючи на розірвання шлюбу з [PERSON]., проживає у вказаній квартирі на даний час разом із неповнолітньою донькою. Оскільки у даному випадку відсутні підстави, передбачені ст.405,406 ЦК України, для припинення особистого сервітуту щодо [PERSON], а також враховуючи те, що підстави для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, і на які посилався у своєму позову [PERSON], відсутні, та у задоволенні позовних вимог [PERSON] суд відмовляє, то треба прийти до висновку про те, що щодо [PERSON] на даний час продовжує діяти особистий сервітут, встановлений законом відповідно до ст.405 ч.1 ЦК України, тому підстав для додаткового встановлення їй сервітуту на даний час немає, відповідно і підстав для задоволення її позовних вимог про встановлення їй безоплатного та безстрокового користування спірною квартирою не вбачається. Таким же чином діє особистий сервітут і щодо користування спірною квартирою неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], і в ході судового розгляду встановлено, що між сторонами спору щодо користування квартирою неповнолітніми дітьми немає, тому позовні вимоги в цій частині також задоволені бути не можуть. Спір між сторонами щодо оплати комунальних послуг та утримання будинку може бути вирішений у встановленому законом порядку.

Outcome: dismissed