Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що [PERSON] є власником земельних ділянок, площею 0,218га та 0,0043 га, які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. На даний земельних ділянках знаходиться житловий будинок, власником якого є [PERSON] Відповідач зареєстрований в будинку з 1999 року, але фактично не проживає у вказаному будинку з травня 2015 року і по теперішній час. Просять визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, за обставин викладених в ньому, просив позов задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Враховуючи думку представника позивача, вимоги ст. ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши по справі заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослі\-ди\-в\-ши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що по\-зов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Між сторонами виникли правовідносини що виникають із житлових правовідносин, які регулюються Житловим кодексом України. При розгляді справи судом встановленні наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 02.06.2008 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0218 га та 0,0043га, розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Згідно договору купівлі - продажу від 27.12.1988року [PERSON] придбала 27/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.8-9). Відповідно до довідки відділу реєстрації актів цивільного стану Вінницького районного управління юстиції №342-56 від 21.12.2005 року 09.12.1988 року зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] укладений 22.09.1979року виконкомом Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище дружини «[PERSON]» (а.с.10). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 09.12.1988 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Відповідно до довідки відділу реєстрації актів громадянського стану №3-32-2078 від 27.04.1999року 28.06.1994 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], після реєстрації шлюбу прізвище дружини «[PERSON]» (а.с.12). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 30.11.1998року розірвано шлюб між [PERSON], та [PERSON],після розірвання шлюбу прізвище дружини «[PERSON]» (а.с.13). Відповідно до акту КК «Вінниченко» №691 від 26.10.2015 року [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає з 10.05.2015року по теперішній час (а.с.14). На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню відповідно до ст. ст. 163, 71 ЖК України, в яких зазначено, що житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем, або членами його сім'ї протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У відповідності до вимог ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки позивачє власником зазначеної квартири, а реєстрація в ній відповідача є порушенням прав позивача, яка змушена нести додаткові витрати на утримання житла та позбавлена можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю. За клопотанням представника позивача судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, та

Outcome: approved