Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Челюскінців, буд. 67 «А». Позов мотивовано тим, що уклавши з Відповідачем 25.05.2015р. договір купівлі-продажу набув права власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під №67 «А» по вул. Челюскінців в м. Івано-Франківську. На момент укладення договору Відповідач взяв на себе зобовязання знятися з реєстрації по даному місцю проживання, але не виконав даного зобовязання, посилаючись на норми закону щодо захисту прав власника, Позивач просив визнати Відповідача таким, що стратив право користування квартирою за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Челюскінців, буд. 67 «А». 11 травня 2016 року Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримувала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] до суду повторно не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, шляхом поміщення повідомлення в засобах масової інформації ( а.с.30). Письмового відношення Відповідача до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву Позивача, в якій вона не заперечувала проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 25 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу частки житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за №1013, відповідно до якого [PERSON] набула право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером 67»А» по вул. Челюскінців в м. Івано-Франківську ( додаток 1). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.05.2015р. №38036413 ( додаток №2) право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером 67 «А» по вул. Челюскінців в м. Івано-Франківську було зареєстроване на [PERSON]. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Як вказала Позивач в позовній заяві, на момент укладення договору купівлі-продажу частки житлового будинку, у вказаному житловому приміщенні був зареєстрований Відповідач, який фактично проживає за адресою: [INFO], обовязки , які випливають з використання житлового приміщення, Відповідач не виконав. Враховуючи вищевикладене, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відтак, право власності на квартиру включає в себе правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання даною квартирою. Отже, за Договором купівлі-продажу [PERSON] передав [PERSON] у власність 1/2 (одну другу) частку житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, під номером 67 «А» по вул. Челюскінців в м. Івано-Франківську , реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 641601926101. Як встановлено Судом та не спростовано належними засобами доказування, реєстрація [PERSON] у частці житлового будинку під номером 67 «А» по вул. Челюскінців в м. Івано-Франківську, який на даний час належить [PERSON], створює перешкоди у здійсненні Позивачем права власності та вільного користування і розпорядження вказаною житлового приміщення, а тому порушені права Позивача слід поновити та визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловою площею у вказаному будинку, оскільки такий спосіб захисту права власності не суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Челюскінців, 67 «А» у м. Івано-Франківську. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, стягненню з [PERSON] підлягає сплачена Позивачем сума судового збору в розмірі 551,20 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 15, 316, 317, 319, 383, 391, 715 Цивільного Кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу України,

Outcome: approved