Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, просив зняти арешт з квартири [ADDRESS] та виключити відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задовольнити на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача - Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в судові засідання не з'явився, про час та місце слухання справи відповідач повідомлявся належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, 12 липня 1996 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення у цивільній справі №2-1347/1996 р., яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1 903 000 000 крб. боргу, 1 141 800 000 крб. дивідендів, а всього 3 044 000 000 крб. Стягнуто з [PERSON] в доход держави 152 240 000 крб. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому, вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом. На підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 серпня 2006 року, яка винесена державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Завальною В.М., накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], а саме: на ? частину квартири [ADDRESS]. (а.с.5) Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України). Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Виходячи з положень ст. 50 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого, документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Відповідно до ст. 60 ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч.3 та ч.5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом; у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Згідно п. 9.9. Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» від 25.12.2008 року, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Відповідно до п. 9.10. даного Наказу, завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення (додаток 17), якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 01 січня року, в якому складений акт. Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою. Таким чином, завершення виконавчого провадження та закінчення строків зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень є підставою для їх знищення. Як з'ясовано судом, на момент звернення позивача з цим позовом до суду, встановити обставини винесення постанови державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві від 23 серпня 2006 року, що слугувала підставою для накладання арешту на об'єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS], для забезпечення виконання рішення суду боржником в процедурі виконавчого провадження, яким виступав [PERSON], а також чи знімався цей арешт в разі закінчення виконавчого провадження, не виявляється за можливе, оскільки документи виконавчого провадження знищені. Позивач [PERSON], як боржник в процедурі виконавчого провадження, не позбавлений був права оскаржити дії державного виконавця у разі накладення арешту на квартиру та транспортні засоби чи вчинення незаконних дій щодо не зняття арешту з майна в зв'язку з виконання рішення суду та закінченням виконавчого провадження, однак оскарження дій державного виконавця є правом, а не обов'язком сторони виконавчого провадження. Згідно з ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що за даними з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 11 серпня 2016 року виконавчий лист №2-1347/1996 року, виданий Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON], на виконанні у Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві не перебуває, всупереч вимог ч.1 ст. ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем не вжито заходів для зняття арешту з майна боржника після закінчення виконавчого провадження, що зумовлює вирішення питання про відновлення порушених прав позивача, як боржника в процедурі виконавчого провадження, шляхом зняття арешту з квартири [ADDRESS], оскільки на час звернення з цим позовом до суду відсутні обставини, що слугували підставою для обтяження об'єкту нерухомого майна. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про зняття арешту з квартири є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: approved