Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) 20 лютого 2015 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) про стягнення боргу в сумі 6 000 грн. 00 коп., а також про стягнення моральної шкоди в сумі 800 грн. мотивуючи свої вимоги тим, що 20 січня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, за якою відповідач отримав грошові кошти та зобов'язувався повернути борг до 30 квітня 2014 року, однак до цього часу відповідач борг не повернув та відмовився виконувати свої зобов'язання повернути отримані кошти. В судове засідання позивач з'явився, на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладені обставини та просить суд задовольнити позовні вимоги повністю. Моральну шкоду оцінює в сумі 800 грн. Відповідач в судове засідання з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, про що свідчать поштові повідомлення. В судовому засіданні не заперечує наявність боргу перед позивачем в розмірі 6 000 грн., визнає, що до цього часу борг позивачу він не повернув. Просять суд врахувати його матеріальне становище, оскільки мав своєчасно повернути кошти, які обіцяв йому надати орендар землі, однак до цього часу він не отримав грошей. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4-11, 15, 16, 19, 20, 22, 23, 536-545, 610, 614, 619- 625, 1046- 1049, 1167 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За загальним правилом відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 1046, 1947 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей. Договір позики укладається в простій письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного доходу громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що 20 січня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, за якою відповідач отримав грошові кошти та зобов'язувався повернути борг до 30 квітня 2014 року, однак до цього часу відповідач борг не повернув та відмовився виконувати свої зобов'язання повернути отримані кошти. Суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір про передачу позичальнику визначеної грошової суми - всього суми 6 000 грн. Внаслідок невиконання відповідачем взятого на себе зобов'язання щодо повернення позики, саме з вини відповідача, отримані ним кошти не повернулись до позивача. Розписки про отримання коштів (оригінал розписки наявний в матеріалах справи), написаною відповідачем особисто свідчить, що такі договори позики є реальними, письмових доказів, які свідчили б про безгрошовість укладених угод відповідач до суду не надав. Достовірних доказів того, що кошти відповідач повернув позивачеві до суду не було надано. Судом достовірно встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем взятого на себе зобов'язання, саме з вини відповідача кошти досі не повернуто . Суд дійшов висновку, що право позивача було порушено, а порушене право підлягає захисту. Суд приймає до уваги, що відповідачем не було доведено відсутність своєї вини з приводу неналежного виконання своїх зобов'язань. Виходячи з характеру правовідносин, доведеності позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму позики - 6 000 грн. За змістом ст.ст. 23, 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відшкодування моральної шкоди можливе лише за умови правомірних діянь позивача. Суд вважає, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки суд не вбачає вини відповідача. Судом встановлено, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 800 грн. не підлягають задоволенню, оскільки до суду не надані докази чому, виходячи з яких критеріїв чи міркувань позивач оцінює моральну шкоду саме в таких розмірах. Враховуючи, що відсутні докази, що відображають ступінь моральних та душевних страждань позивача у зв'язку з їх вимушеними негативними змінами в звичному житті, що настали, виходячи із характеру немайнових втрат, їх тривалості та можливості їх відновлення, суд дійшов висновку, що вказані вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди не передбачені чинним законодавством як спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів особи, а тому повністю не підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З відповідача суд вважає необхідним стягнути також судовий збір. Враховуючи викладенні обставини та

Outcome: partial