Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки № 382 від 08.11.2007 року який укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., судових витрат та витрат на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача при укладенні договору було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а також договір суперечить Цивільному кодексу та іншим актам цивільного і сімейного законодавства, моральним засадам суспільства. Крім того, [PERSON] не давала своєї згоди на укладення договору іпотеки [PERSON] З вказаних підстав просили визнати договір іпотеки недійсним. Ухвалою суду від 02 жовтня 2012 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». 02 жовтня 2012 року провадження у справі було зупинено у зв'язку зі смертю позивача [PERSON] Ухвалою суду від 27 січня 2014 року провадження у справі відновлено, замінено первісного позивача [PERSON] на його правонаступників - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримала з мотивів викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні позову не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, оскільки вимоги безпідставними та необґрунтованими. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується конвертами, що повернулись за закінченням терміну зберігання, причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи ТзОВ «Кей-Колект» в судових засіданнях просив в задоволенні позову відмовити, оскільки вважає вимоги необґрунтованими. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 08 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, який зареєстровано в реєстрі під № 382 (т. 1 а.с.3-4). Згідно з п. 1.1 Договору іпотеки, предметом іпотеки є житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 102,8 м.кв., житловою площею 49,8 м.кв., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок. Пунктом 1.3 договору визначено, що іпотекодавець та іпотеко держатель ознайомлені з усіма умовами договору, що обумовлюють основне зобов'язання. Предмет іпотеки належить [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1 а.с.7-9). На час передання будинку в іпотеку [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON], що підтверджується копіями їх паспортів (т.1 а.с.5-6). Як вбачається із договору іпотеки та свідоцтва про право власності, предмет іпотеки набутий [PERSON] під час шлюбу з [PERSON], а тому є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст. 60 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки. На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї. Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Відповідно до ст. 578 ЦК та ст. 6 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 25 Постанови Пленуму від 30.03.2012 року № 5 дає роз'яснення, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. При оспоренні договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі пред'явлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. Суд вважає безпідставними твердження позивачів про те, що [PERSON] не дала своєї на укладення своїм чоловіком [PERSON] договору іпотеки, оскільки в матеріалах справи міститься належним чином завірена копія заяви [PERSON] в якій вона дає згоду на передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 102,8 м.кв., житловою площею 49,8 м.кв., який знаходиться за адресою: [ADDRESS], який виступає майновим поручителем за зобов'язаннями [PERSON] перед АКІБ «УкрСиббанк» (т. 1 а.с.244). Отже з вказаної підстави договір іпотеки не може бути визнаний недійсним. Що стосується тверджень позивачів про те, що договір іпотеки було укладено під впливом обману, то суд виходить з наступного. Договір було укладено між позивачем [PERSON] який помер [INFO] (т. 1 а.с.52), а тому його правонаступники не можуть знати про всі обставини укладення договору іпотеки та чи обман по відношенні до позивача [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст.ст. 627-628 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вказано в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Як зазначено в п. 5 вказаної вище Постанови, якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло; - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. В даному випадку позивачами не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності представників АКІБ «УкрСиббанк»; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. [PERSON] був ініціатором укладення договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив. Крім того, позивачі вважають, що [PERSON] вчинив вказаний вище правочин під впливом обману, оскільки його не повідомили про всі умови договору та взагалі що він підписує. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивачами таких доказів суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Позивачі вважають, що договір укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» є недійсним, оскільки вчинений під впливом обману. Однак, таке твердження позивачів є помилковим, оскільки відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір, який укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» був спрямований на реальне настання правових наслідків; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, договір іпотеки від 08 листопада 2007 року відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже підстав для визнання договору іпотеки недійсним немає. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. В п. 3 Постанови Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав наданих споживам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 4 Постанови також передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. При вирішенні спору в частині вимоги позивачів про стягнення з відповідачів моральної шкоди суд врахував роз'яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а тому виходив з оцінки причинного зв'язку між такою шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, встановленої судом, та з'ясував, що факт заподіяння позивачам моральних страждань та втрат немайнового характеру не доведено позивачем. Із зазначених підстав суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає до задоволення. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачами не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідачів щодо них. Відповідно до ч. 4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 3, 4 Постанови Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 25 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5, п. 4, 5, 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, ст. 6 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 60, 65, 73 СК України, ст. ст. 5, 16, 23, ч. 1 ст. 190, 204 ч.1, 203, 215 ч.1, ч. 1 ст. 230, ч. 3 ст. 368, 526, 578, 627, 628 ч.1 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed