Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що згідно договору дарування квартири від 10.10.2002, який зареєстровано у реєстрі за №2563, позивачу належить на праві приватної власності житлова квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира є особистою приватною власністю позивача в розумінні ст.57 СК України. З 21.11.2005 у вказаній квартирі зареєстрований відповідач. 27.11.2018 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З липня 2018 року та по даний час відповідач у вказаній квартирі фактично не проживає, особистих речей не має, витрат на поточний ремонт та обслуговування квартири не несе. На вимоги позивача добровільно знятись із реєстрації відповідач не реагує. У зв`язку з реєстрацією відповідача у квартирі позивач змушена сплачувати зайві комунальні витрати, які, зокрема, обраховуються від кількості зареєстрованих мешканців квартири, а також при отриманні довідок, у них зазначається відповідач. Враховуючи вищенаведене, те, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає з липня 2018 року, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 08 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в поряду спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася. Представник позивача подав суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність та відзив на позов не подавав. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 10 жовтня 2002 року, який посвідчений приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Волошин С.А. та зареєстровано в реєстрі за №2563 (а.с.12,13). Відповідач зареєстрований у належній позивачу квартирі, про що вбачається з витягу №1124 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб відділу «Центр надання адміністративних послуг» Горохівської міської ради від 13 серпня 2021 року, №1124. Дана обставина також підтверджується копією будинкової книги (а.с.9, 18-20). Позивач [PERSON] розірвала шлюб з відповідачем [PERSON] 27 листопада 2018 року. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Горохівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Волинській області, актовий запис №27 (а.с.8). З актів Горохівської міської ради від 21.07.2021 №199 та від 13.08.2021 №228 вбачається, що комісією міської ради встановлено факт не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В результаті обстеження встановлено, що [PERSON] не проживає за даною адресою з липня 2018 року (а.с.10.11). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин 1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 502/922/18 (провадження №61-1913св20). Судом встановлено, що позивач є власником вищевказаної квартири. Відповідач в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР не є членом сім`ї власника (позивача) квартири, спільним побутом із позивачем не пов`язаний, оскільки за вищевказаною адресою тривай час не проживає, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймає. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що у зв`язку з реєстрацією відповідача у вказаній квартирі у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, що свідчить про перешкоди у користуванні таким житлом. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що між відповідачем і власником квартири наявна домовленість про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. За таких обставин, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою. Разом з тим, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням), отже, відповідач підлягає зняттю з реєстраційного обліку. На підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені останньою судові витрати у справі в розмірі 908 гривень судового збору.

Outcome: approved