Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] та [PERSON] звернулись до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж» ДОР про скасування наказів про винесення доган, відшкодування моральної шкоди, просили скасувати накази № 31-к від 16.03.2018 р. та № 30-к від 16.03.2018 р., стягнути моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. на користь [PERSON] та 5000,00 грн. на користь [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] стверджувала, що була поновлена на посаді викладача фізичного виховання у КВНЗ «ДБМК» ДОР рішенням Бабушкінського районного суду по справі № 200/259/17 від 02.03.2018 р., не була ознайомлена із наказом № 26-к від 07.03.2018 р. про поновлення на роботі, змушена була звернутись до Шевченківського районного відділу ДВС м. Дніпра, була поновлена на роботі на посаді у примусовому порядку 14.03.2018 р., із наказом № 31-к від 16.03.2018 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності не погоджується, вважає його незаконним та виданим з надуманих підстав, стверджує, що є викривачем корупційної діяльності, користується імунітетом ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції», зазначає, що діями відповідача їй було завдано моральних страждань. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] стверджувала, що була поновлена на посаді практичного психолога у КВНЗ «ДБМК» ДОР рішенням Бабушкінського районного суду по справі № 200/1648/17 від 05.03.2018 р., не була ознайомлена із наказом № 27-к від 07.03.2018 р. про поновлення на роботі, змушена була звернутись до Шевченківського районного відділу ДВС м. Дніпра, була поновлена на роботі на посаді у примусовому порядку 14.03.2018 р., із наказом № 30-к від 16.03.2018 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності не погоджується, вважає його незаконним та виданим з надуманих підстав, стверджує, що є викривачем корупційної діяльності, користується імунітетом ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції», зазначає, що діями відповідача їй було завдано моральних страждань. У судовому засіданні позивачі та представник позивачів позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Представники відповідача\~проти задоволення\~позовних вимог\~заперечували з\~підстав,\~викладених у\~відзиві та\~письмових поясненнях,\~стверджували,\~що рішення\~Бабушкінського районного\~суду по\~справі №\~200/259/17\~від 02.03.2018\~р.\~та рішення\~Бабушкінського районного\~суду по\~справі №\~200/1648/17\~від 05.03.2018\~р.\~були виконані\~у добровільному\~порядку шляхом\~видачі наказів\~№ 26-к\~від 07.03.2018\~р.\~про поновлення\~ [PERSON] \~на посаді\~викладача фізичного\~виховання та\~№ 27-к\~від 07.03.2018\~р.\~про поновлення\~ [PERSON] \~на посаді\~практичного психолога,\~07.03.2018\~р.\~від підпису\~зазначених наказів\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~відмовились,\~про що\~складено акти,\~не з`явились\~на робочому\~місці 12.03.2018\~р.\~та 13.03.2018\~р.\~без поважних\~причин,\~за наслідком\~чого було\~винесено накази\~№ 30-к\~та 31-к\~про притягнення\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~до дисциплінарної\~відповідальності у\~вигляді догани\~за прогули. Просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні судом встановлені наступні факти. Рішенням Бабушкінського районного суду по справі № 200/259/17 від 02.03.2018 р. було скасовано наказ № 122-к від 05.12.2016 р. про звільнення, [PERSON] поновлено на посаді викладача фізичного виховання в КВНЗ «ДБМК» ДОР. Наказом «Про виконання рішення суду» № 26-к від 07.03.2018 р. було скасовано наказ від 05.12.2016 р. № 122-к «Про звільнення [PERSON] », поновлено [PERSON] на роботі на посаді викладачі фізичного виховання, встановлено педагогічне навантаження. 07.03.2018 р. [PERSON] з`явилась до КВНЗ «ДБМК» ДОР з метою поновлення на роботі, відмовилась підписати наказ № 26-к, вимагала копію наказу. Посадовими особами КВНЗ «ДБМК» ДОР було складено акт № 1 від 07.03.2018 р. «Про відмову [PERSON] від підпису наказу». 12.03.2018 р. та 13.03.2018 р. [PERSON] не з`явилась на робочому місці, повідомила у телефонному режимі, що перебуває у державного виконавця з метою поновлення на роботі у примусовому порядку. Посадовими особами КВНЗ «ДБМК» ДОР було складено акти № 3 від 12.03.2018 р. та № 5 від 13.03.2018 р. про відсутність [PERSON] на роботі. За наслідком відмови надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі було складено акт № 12 від 14.03.2018 р. 16.03.2018 р. було винесено наказ № 31-к від 16.03.2018 р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] » Рішенням Бабушкінського районного суду по справі № 200/1648/17 від 05.03.2018 р. було скасовано наказ № 01-к від 06.01.2017 р. про звільнення, [PERSON] поновлено на посаді практичного психолога в КВНЗ «ДБМК» ДОР. Наказом «Про виконання рішення суду» № 27-к від 07.03.2018 р. було скасовано наказ від 06.01.2017 р. № 01-к «Про звільнення [PERSON] », поновлено [PERSON] на роботі на посаді практичного психолога. 07.03.2018 р. [PERSON] разом із [PERSON] з`явилась до КВНЗ «ДБМК» ДОР з метою поновлення на роботі, відмовилась підписати наказ № 27-к, вимагала копію наказу. Посадовими особами КВНЗ «ДБМК» ДОР було складено акт № 2 від 07.03.2018 р. «Про відмову [PERSON] від підпису наказу». 12.03.2018 р. та 13.03.2018 р. [PERSON] не з`явилась на робочому місці, повідомила у телефонному режимі, що перебуває разом із [PERSON] у державного виконавця з метою поновлення на роботі у примусовому порядку. Посадовими особами КВНЗ «ДБМК» ДОР було складено акти № 4 від 12.03.2018 р. та № 6 від 13.03.2018 р. про відсутність [PERSON] на роботі. За наслідком відмови надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі було складено акт № 10 від 14.03.2018 р. 16.03.2018 р. було винесено наказ № 30-к від 16.03.2018 р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] » Аналізуючи досліджені докази, надаючи їм оцінку та вирішуючи позовні вимоги по суті, суд керується наступним. Відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Рішенням Бабушкінського районного суду по справі № 200/259/17 від 02.03.2018 р. було скасовано наказ № 122-к від 05.12.2016 р. про звільнення, [PERSON] поновлено на посаді викладача фізичного виховання в КВНЗ «ДБМК» ДОР. Рішенням Бабушкінського районного суду по справі № 200/1648/17 від 05.03.2018 р. було скасовано наказ № 01-к від 06.01.2017 р. про звільнення, [PERSON] поновлено на посаді практичного психолога в КВНЗ «ДБМК» ДОР. Відповідно до ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про поновлення на роботі рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі № 760/9521/15 Верховний Суд висловлено таку правову позицію: «Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення». Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з актом державного виконавця Григорчука П.В. від 14.03.2018 р. (т. 2 а.с. 8) встановлено, що рішення виконано фактично, у повному обсязі. [PERSON] поновлено на посаді викладача фізичного виховання, про що здійснено запис № 13 до трудової книжки [PERSON] на підставі наказу № 26-к від 07.03.2018 р. (т. 1 а.с. 84). Згідно з актом державного виконавця Григорчука П.В. від 14.03.2018 р. (т. 2 а.с. 7) встановлено, що рішення виконано фактично, у повному обсязі. [PERSON] поновлено на посаді практичного психолога, про що здійснено запис № 15 до трудової книжки [PERSON] (т. 2 а.с. 54) на підставі наказу № 27-к від 07.03.2018 р. (т. 1 а.с. 104). Виходячи з вищенаведеного, суд доходить висновків, що рішення Бабушкінського районного суду по справі № 200/259/17 від 02.03.2018 р. та рішення Бабушкінського районного суду по справі № 200/1648/17 від 05.03.2018 р. були добровільно виконані КВНЗ «ДБМК» ДОР саме 07.03.2018 р. шляхом видання наказів про виконання рішення суду № 26-к від 07.03.2018 р. та № 27-к від 07.03.2018 рокую. Добровільність виконання рішення підтверджується показанням свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також листом КВНЗ «ДБМК» ДОР від 07.03.2018 р. № 01-01/148 «Інформація про виконання рішення суду» (т. 2 а.с. 9), яким було повідомлено Начальника Шевченківського відділу ДВС м. Дніпра. Згідно із ч.1 ст.147 за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. (із подальшими змінами) прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Стаття 147-1 КЗпП. Органи, правомочні застосовувати дисциплінарні стягнення Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. \~ \~ \~ \~Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством. Стаття 148 КЗпП. Строк для застосування дисциплінарного стягнення Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Стаття 149 КЗпП. Порядок застосування дисциплінарних стягнень До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Судом було встановлено, що позивачів було поновлено на роботі 07.03.2018 р., отже вони мали з`явитись на робочому місці 12.03.2018 р. та 13.03.2018 р. Матеріали справи не містять доказів поважності причин відсутності позивачів на робочому місці, у зв`язку з цим, суд доходить висновку про правильність застосування адміністрацією КВНЗ «ДБМК» ДОР за відсутність позивачів на робочому місці 12.03.2018 р. та 13.03.2018 р. дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за прогули. Суд бере до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON] , а також письмові докази (т.1 а.с 86-98, 100, 105-119, 123), якими підтверджується факт відсутності позивачів 12.03.2018 р. та 13.03.2018 р. на робочому місці, зрив навчального процесу, за наслідком якого були виставлені заміни на навчальні заняття за графіком [PERSON] . Судом не встановлено порушень КВНЗ «ДБМК» ДОР передбаченого КЗпП порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган, винесених наказами № 30-к та 31-к від 16.03.2018 р. Щодо статусу викривачів корупційної діяльності, визначеного ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції», суд зазначає наступне. Відповідно до частини 3 ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції» особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою. Судом встановлено, що позивачі звертались до правоохоронних органів із заявами, у яких вказували на корупційні правопорушення з боку адміністрації КВНЗ «ДБМК» ДОР, зокрема, заяви до НАЗК від 14.04.2019 р. (т. 2 а.с. 91-92) та 16.12.2019 р. (т. 2 а.с. 119-121). У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.08.2019 р. у справі № 815/2074/18 було висловлено таку позицію: «94. З моменту набуття особою статусу викривача, останній здобуває певний імунітет, суть якого розкрито в частині третій статті 53 Закону України «Про запобігання корупції». 95. Так, відповідно до положень зазначеної норми особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою. 96. Водночас такий імунітет (пункт 94 цієї постанови) не є абсолютним та має певні межі. В першу чергу, повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. 97. Наступною обставиною, що свідчить про наявність у викривача імунітету, є те, що ним повинно бути повідомлено про порушення саме Закону України «Про запобігання корупції», а не іншого закону і саме тих вимог, які ним визначені, у тому числі встановлені ним заборони і обмеження. 98. Ще одним обов`язковим елементом, за наявності якого особа отримує імунітет викривача, є застосування до нього, негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним. Під негативним заходом впливу може розумітись також і позбавлення або обмеження певного права викривача в порівнянні з іншими працівниками. Наприклад, відмова йому в наданні відпустки в іншому місяці, ніж це передбачено графіком відпусток, в той час як іншим працівникам в такому праві відмовлено не було. 99. Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено. 100. Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дасть змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням спірних наказів із діяльністю позивача, як викривача.» Суд встановив, що позивачі звернулись із заявами про вчинення корупційних правопорушень до НАЗК 14.04.2019 р. (т. 2 а.с. 91-92) та 16.12.2019 р. (т. 2 а.с. 119-121). Спірні накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 30-к та 31-к були винесені 16.03.2018 р., тобто заходи дисциплінарної відповідальності до [PERSON] та [PERSON] були застосовані до повідомлення ними про корупційні правопорушення посадових осіб КВНЗ «ДБМК» ДОР, у зв`язку із чим відсутній зв`язок між негативними заходами впливу та повідомленням позивачами про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції». Позивачами не було надано належних та допустимих доказів встановлення фактів порушення Закону України «Про запобігання корупції» посадовими особами КВНЗ «ДБМК» ДОР. Суд не може взяти до уваги наявні у матеріалах справи постанови про притягнення до адміністративної відповідальності стосовно посадових осіб та КВНЗ «ДБМК» ДОР за ст. 212-3 КУпАП (т.1 а.с. 129-180), інформацію про кримінальне провадження за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 367 КК України (т. 2 а.с. 58-65) та акт ревізії Східного офісу Держаудитслужби (т.2 а.с. 158-160) з таких підстав: КУпАП визначає перелік адміністративних правопорушень, пов`язаних із корупцією у Главі 13-А, зокрема, до таких правопорушень відносяться правопорушення, передбачені статтями 172-4, 172-5, 172-6, 172-7, 172-8, 172-9, 172-9-1, 172-9-2. Відповідно до примітки до статті 45 КК України корупційними злочинами відповідно до цього Кодексу вважаються злочини, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, а також злочини, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 366-1, 368-369-2 цього Кодексу. Правопорушення, передбачені ст. 212-3 КУпАП, ст.ст. 125, 367 КК України не визначені як корупційні правопорушення, у зв`язку із цим позивачами не надано належних та допустимих доказів встановлення фактів корупційних правопорушень з боку посадових осіб КВНЗ «ДБМК» ДОР. Таким чином, позивачі не надали суду жодного належного та допустимого доказу того, що вони відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» є викривачами, та не довели, що притягнення їх до дисциплінарної відповідальності пов`язано з їх повідомленнями про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» посадових осіб КВНЗ «ДБМК» ДОР. Сам по собі факт реєстрації заяв позивачів, не може бути запобіжником проти застосовування до них дисциплінарних стягнень відповідно до норм КЗпП України. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, висловленою Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 17.12.2018 р. у справі № 359/6718/17. Суд критично ставиться до доводів позивачів про винесення наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності з мотивів особистої неприязні, помсти та переслідування з боку адміністрації коледжу за поновлення на роботі з підстав їх недоведеності та повної необґрунтованості. Така правова позиція узгоджується із п.54 рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.01.2011 р.: «Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)». За таких умов позовні вимоги щодо визнання наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності незаконними задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, завданої притягненням до дисциплінарної відповідальності, є похідними від вимоги щодо визнання наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності незаконними, а тому самостійного обґрунтування судом мотивів залишення їх без задоволення не потребують. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Рішення ЄСПЛ у справах «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року; «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року). Таким чином, в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивачі були звільнені від сплати судового збору та в задоволені їх позовних вимог було відмовлено, суд вважає за можливе віднести судові витрати по справі по сплаті судового збору на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed