Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

[PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» з 27 серпня 2008 року перебувають у договірних правовідносинах на підставі Кредитного договору № VIUWGA0000002121, предметом якого є кредитні кошти в іноземній валюті на споживчі цілі з терміном повернення до 27 серпня 2018 року. В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, 27 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якої є квартира № [ADDRESS]. В порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав у власність, зареєстровану приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області [PERSON] як державним реєстратором, квартиру № [ADDRESS]. У вересні 2017 року [PERSON] стало відомо про перехід права власності на квартиру від нього до ПАТ КБ «ПриватБанк». 24 січня 2018 року позивач звернувся до суду з вимогою визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 вересня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області [PERSON], за яким за ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстровано право власності на квартиру № [ADDRESS] та стягнути з відповідачів у рівних частках на його користь судові витрати (а.с. 2-10). 24 січня 2018 року ухвалою судді відкрито провадження у справі і призначено підготовче провадження (а.с. 31). 16 лютого 2018 року відповідач приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] подала відзив на позов (а.с. 39-40, 48-50), суть якого зводиться до того, що вказаний позов підлягає до розгляду в порядку Кодексу адміністративного судочинства України, а тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України просила закрити провадження. Ухвалою суду від 19 березня 2018 року (а.с. 62-63) підготовче провадження було закрито, а справу призначено до розгляду по суті. 23 березня 2018 року представник позивача за довіреністю (а.с. 28) [PERSON] подав відповідь на відзив (а.с. 69-71). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та суду пояснив: Він є позичальником та іпотекодавцем перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 27 серпня 2008 року. Предметом іпотеки є її квартира № [ADDRESS]. Він належним чином до певного часу виконував свої зобовязання за кредитним договором, однак ПАТ КБ «ПриватБанк» постійно предявляв до нього вимоги про погашення заборгованостей, у телефонному режимі представники Банку погрожували йому та членам його родини. З матеріалів однієї з порушених Банком щодо нього справ йому стало відомо, що ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстрував за собою право власності на його квартиру. Однак, він ніколи не отримував від Банку попереджень про намір вчинити таку реєстрацію. Вважає, що Банк умисно ввів в оману нотаріуса, а нотаріус належно не виконала свої обовязки і не перевірила документи, а тому просить визнати протиправним рішення нотаріуса про реєстрацію права власності на його квартиру за Банком і скасувати його. Представник позивача за довіреністю (а.с. 101) [PERSON] в судовому засіданні додатково пояснив: У вересні 2017 року у рамках цивільної справи № 139/802/17 [PERSON] стало відомо, що на підставі рішення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] від 12 вересня 2016 року проведено державну реєстрацію права власності на його квартиру № [ADDRESS] за ПАТ КБ «ПриватБанк». Із пакету документів, що були підставою для прийняття нотаріусом такого рішення і які зазначені у Державному Реєстрі речових прав на нерухоме майно як підстава виникнення права власності, вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» в порушення пунктів 22 і 27 договору іпотеки не направляв позивачу і не надав нотаріусу повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором, забезпеченим договором іпотеки, і про перехід права власності на предмет іпотеки до Банку. Крім того, згідно зі ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) із споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України з іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Приватний нотаріус, що вчиняв нотаріальну дію з державною реєстрацією права власності на іпотечну квартиру за Банком, не дотримала вимог цього Закону. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] (а.с. 79), який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзвязку, позовні вимоги [PERSON] не визнав. Зокрема, вважає, що позов є необґрунтованим належними доказами, оскільки сторона позивача не довела, що [PERSON] не направлялось повідомлення про намір на підставі умов договору іпотеки зареєструвати за Банком право власності на іпотечну квартиру у разі, якщо позичальник [PERSON] не ліквідує існуючу заборгованість за кредитним договором. Просив відмовити в позові у звязку з його недоведеністю. Відповідач приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце його проведення (а.с. 100). Так само до суду не зявилися треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON], що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] та малолітньої [PERSON], та представник опікунської ради при виконавчому комітеті Мурованокуриловецької селищної ради, хоча повістки їм вручені належним чином (а.с. 95, 96). На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, з врахуванням думки учасників справи, що зявилися до суду, а також обставини, що при цьому не будуть порушені їх права та інтереси, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON], третьої особи [PERSON], та представника опікунської ради. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служби у справах дітей Мурованокуриловецької РДА [PERSON] (а.с. 102) підтримав позов [PERSON] і пояснив, що при реєстрації права власності на квартиру № [ADDRESS] за ПАТ КБ «ПриватБанк» не було запитано згоду органу опіки і піклування на її відчуження від [PERSON], хоча Банку достеменно було відомо, що там зареєстровані малолітня і неповнолітня особи, для яких це житло є єдиним, де вони мають можливість проживати. Захищаючи права та законні інтереси дитини, Служба клопоче про задоволення позову. Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до повного задоволення, виходячи з наступного: На підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Мурованокуриловецького районного нотаріального округу [PERSON] за № 818 і зареєстрованого в КП «Могилів-Подільський МБТІ» 22 серпня 2008 року за № 10451252 (а.с. 23), [PERSON] на праві власності належить квартира № [ADDRESS]. 27 серпня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено кредитний договір № VIUWGA0000002121 (а.с. 18-19). В забезпечення виконання зобовязань за даним договором [PERSON] 27 серпня 2008 року уклав з ПАТ КБ»ПриватБанк» договір іпотеки квартири № [ADDRESS] (а.с. 20-22). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 37 вищевказаного Закону прямо визначено порядок передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Так, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Так, договором іпотеки між сторонами передбачено право іпотекодержателя у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані звернути стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору набуває права на звернення стягнення на Предмет іпотеки у випадку затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць. Сторонами не заперечується, що станом на вересень 2016 року [PERSON] припинив сплачувати за кредитним договором і допустив прострочення виконання зобовязання за кредитним договором. Пунктом 22 Договору іпотеки визначено, що у випадку порушення Кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем, іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, він вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 16.7.1, 16.7.2, 16.9 договору іпотеки, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в договорі. Крім того, пунктом 27 Договору іпотеки визначено, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, Іпотекодержатель зобовязаний письмово повідомити про це Іпотекодавця. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно..... № 67850578 від 12 вересня 2016 року (а.с. 25-26) слідує, що на підставі рішення № 31334582 від 12.09.2016 приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєструвало за собою право власності на квартиру № [ADDRESS]. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Пунктом 2 ч. 1 ст. 10 Закону визначено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав. Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. Крім того, згідно до п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк», використовуючи відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, звернулося до нотаріуса як державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, який містив застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Як вбачається із переліку документів, що стали підставою для державної реєстрації права власності (вони зазначені у розділі Державного реєстру речових прав «Підстави виникнення права власності»), до заяви нотаріусу було надано договір іпотеки, заставна, повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 28.07.2016 та розписка про отримання цього повідомлення від 28.07.2016 (а.с. 25 та зворот а.с. 25). Як вбачається із кредитного договору (а.с. 18-19) та договору іпотеки, яким забезпечено цей кредитний договір (а.с. 20-22), позичальник та іпотекодавець - це одна й та сама фізична особа. Позивач заперечує направлення та вручення йому вимоги про усунення порушень чи повідомлення про перехід права власності. Суд надає віри таким твердженням [PERSON], оскільки вони не спростовані відповідачами, а також не спростовується переліком документів, що були надані приватному нотаріусу [PERSON] Так, саме повідомлення і розписка про отримання [PERSON] цього повідомлення мають одну дату - 28 липня 2016 року, що не може відповідати дійсності з огляду на відстань між відправником (м. Дніпропетровськ) та адресатом (смт Муровані Курилівці Вінницької області). Суд не приймає заперечення представника ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] про те, що позивачем належними доказами не доведено, що йому не направлялося та не вручалося повідомлення про усунення порушень виконання кредитних зобовязань та про перехід права власності. Зокрема, таке твердження обґрунтовується обставиною, що позивач не витребовував від відповідного субєкта державної реєстрації пакета документів, що стали підставою для реєстрації нотаріусом права власності. Але, стороною позивача вірно зазначено, що весь перелік документів, які стали підставою для вчинення реєстраційної дії, зазначений у відповідному розділі Державного реєстру речових прав. Таким чином, позивач виконав обовязок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу позову, передбачений ч. 1 ст. 81 ЦПК України, а відповідач цей обовязок не виконав. Таким чином, суд вважає, що при державній реєстрації 12 вересня 2016 року права власності на нерухоме майно, а саме квартиру № [ADDRESS], за ПАТ КБ «ПриватБанк» приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] було порушено вимоги п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» - вимоги п.п. 22 і 27 Договору іпотеки від 27 серпня 2008 року, укладеного із [PERSON]. Отже, державна реєстрація права власності на квартиру № [ADDRESS] за ПАТ КБ «ПриватБанк» вчинено протиправно, а тому має бути скасована. Суд не вважає обґрунтованими заперечення відповідача приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 48-50) про те, що даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, бо випливає із її повноважень як державного реєстратора, що у межах спірних правовідносин діяв як субєкт владних повноважень. Однак, судом встановлено, що спірні правовідносини повязані із виконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного та іпотеки), а позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на протиправність позбавлення його та його сімї, в тому числі неповнолітньої та малолітньої дочок, права власності. Тому суд переконаний, що цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися за правилами ЦПК України. Така позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеного, зокрема, у рішенні від 11 квітня 2018 року у справі № 826/366/16. До судових витрат, відповідно до ч. 1 та пунктів 1 і 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать, зокрема, судовий збір, витирати на професійну правничу допомогу, витрати, повязані із проведенням експертиз. Відповідно до частин 1 і ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд за результатами розгляду справи прийшов до висновку про повне задоволення позову [PERSON], а тому на його користь з відповідачів у рівних частках підлягає стягненню вся сума понесених позивачем судових витрат. При зверненні до суду із цим позовом позивачем було сплачено 704 гривні 80 копійок судового збору (а.с. 1). Доказів про інші судові витрати позивач суду не надав. Отже, відшкодуванню позивачу з відповідачів належить 704 гривні 80 копійок судових витрат.

Outcome: approved