Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) 12.01.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про поділ майна подружжя. Свій позов мотивував тим, що позивач перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 13.11.1990 року. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.09.2010 року. Після розірвання шлюбу між сторонами по справі склався фактичний порядок користування будинком і майном, яке знаходилось у ньому. В 2012 році між сторонами по справі виник спір з приводу поділу спільного майна подружжя. За результатами розгляду 13.11.2013 року апеляційним судом Вінницької області апеляційної скарги [PERSON] на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.07.2012 року у справі за позовом [PERSON], до [PERSON] про поділ майна подружжя, вирішено апеляційну скаргу задовольнити частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.07.2012 року змінено, а по суті позовних вимог вирішено позов задовольнити частково. Виділити [PERSON] в натурі та визнати за нею право приватної власності на 23/100 житлового будинку літ. «А», загальною площею 18,4 кв.м., а саме: частину кімнати 2-2, площею 18,4 кв.м.; сіни літ «а-2» (перший поверх), загальною площею 19,8 кв.м., а саме: коридор 2-1, площею 9,6 кв.м., кухню 2-6, площею 6,2 кв.м., санвузол 2-7, площею 4,0 кв.м.; частину сіней літ. «а-2» (цокольний поверх), загальною площею 6,6 кв.м., а саме: частину приміщення котельні ІІІ, площею 3,4 кв.м., підвал VII, площею 3,2 кв.м.; підвал літ. «п/А», загальною площею 12,7 кв.м., а саме підвал V, площею 7,8 кв.м., підвал VI, площею 4,9 кв.м.; погріб літ. «п/Д», що знаходяться по вул. Крутий узвіз, 9-А у м. Вінниці. Виділити [PERSON] в натурі та визнати за ним право приватної власності на 22/100 житлового будинку літ. «А», загальною площею 33,2 кв.м., а саме: частину кімнати 2-2, площею 4,4 кв.м., кімнату 2-3, площею 13,2 кв.м., коридор 2-4, площею 1,8 кв.м., кімнату 2-5, площею 13,8 кв.м.; частину сіней літ. «а-2» (цокольний поверх), загальною площею 15,0 кв.м., а саме: частину приміщення котельні ІІІ, площею 8,2 кв.м., підвал ІV, площею 6,8 кв.м., що знаходяться по вул. Крутий узвіз, 9-А у м. Вінниці. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2210 грн. компенсації. В решті рішення залишено без змін. Як зазначає позивач у позові, після ухвалення вказаного рішення апеляційним судом Вінницької області відповідач відібрала майно, яке вважала за потрібне, а саме: газову колонку вартістю 5500 грн., газовий котел «Данко» вартістю 6600 грн., меблі на кухні (3 тумби нижні, 3 тумби навесні, тумба мийка) вартістю 12000 грн., гідро бокс в який входила душова кабіна вартістю 12500 грн., умивальник з тумбою вартістю 2800 грн. Все наведене майно придбано сторонами по справі під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. Відповідач самочинно «відрізала» від частини будинку позивача газ, світло і закрила в свою частину вхід. Таким чином позивач вважає, що його право на спірне майно було порушено після рішення апеляційного суду Вінницької області, тобто з 13.11.2013 року. Домовитися з відповідачем про мирне врегулювання спору не є можливим оскільки сторони постійно перебувають у конфліктних стосунках. Враховуючи вказані обставини позивач просив ухвалити рішення яким розділити майно, яке знаходиться в частині будинку відповідача, що по вул. Крутий Узвіз 9 А у м. Вінниці, виділивши позивачу газову колонку, вартістю 5500 грн., меблі на кухню, вартістю 12000 грн., та стягнути з [PERSON] на його користь різницю вартості виділеного майна в розмірі 2200 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, суду пояснив, що в 2013 році ще до рішення суду апеляційної інстанції відповідач вивезла переважну частину рухомого майна і на даний час він просить поділити те майно, що залишилося в частині будинку відповідача після рішення апеляційного суду Вінницької області. Позивач акцентував увагу суду на тому, що майно, яке позивач просить поділити між колишнім подружжям, знаходиться в частині будинку, що належить відповідачу. На запитання суду позивач повідомив, що до частини будинку, яку рішенням апеляційного суду виділено відповідачу, та де перебуває спірне майно, він не має доступу з дати ухвалення рішення Апеляційним судом (19.11.2013 року). Позивач хворів, тому не міг заявити позов раніше. Зі спільних меблів він користується лише диваном та кріслом. Про розірвання шлюбу він дізнався лише в червні-липні 2012 року (до серпня 2012 року сторони проживали як подружжя). Після того як позивач дізнався, що шлюб розірвано сторони почали ділити нерухоме майно, припинили ведення спільного господарства, з червня липня 2012 року їх стосунки є вкрай неприязними та ворожими. Відповідач періодично вивозила майно спільно з їх сином і сусідами до с. Людавка. Доказів придбання спірного майна під час шлюбу та його вартості у позивача немає. Свідків, які були б присутні при купівлі подружжям спірного майна, немає. Все спірне майно в наявності та з 19.11.2013 року і до цього часу перебуває в частині будинку відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, вказала, що даний конфлікт ініційовано доньками позивача. Вони з позивачем прожили разом 20 років, однак після розірвання шлюбу позивач вивіз все спільне майно. На запитання суду визнала, що майно, яке просить поділити позивач, дійсно придбавалося подружжям під час шлюбу. Все спірне майно після поділу будинку залишилося в частині будинку, що присуджено відповідачу, та остання ним користувалась. Разом з тим, в влітку 2016 року, все спірне (перераховане позивачем у позові майно, яке він просить поділити) було вивезено позивачем під час відпустки відповідача. Вартість спірного майна, заявлену позивачем, відповідач не визнає, оскільки визначена позивачем вартість є значно завищеною. Вказала, що після того, як вказане майно було вивезено позивачем з її частини будинку, вона через мережу Інтернет купила аналогічні газову колонку, газовий котел «Данко», меблі на кухню, гідробокс, в який входила душова кабіна та інше. На запитання суду відповідач заперечила наявність саме того майна, яке придбавалось нею та позивачем за час зареєстрованого шлюбу, разом з тим не заперечувала наявність ідентичного майна, тих самих моделей, кольору, конфігурації та назв наявного майна, що є такими, що відповідають спірному майну. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, вказав, що з січня 2012 року вже існував судовий спір про поділ майна, а тому про порушення свого права, якщо буде встановлено, що воно порушене, позивач дізнався ще в січні 2012 року. Представник визнав факт перебування у його довірительки зі спірного майна тільки газової колонки і газового котла. До рішення Апеляційного суду Вінницької області спірним майном сторони користувалися спільно, а з листопада 2013 року спірним майном користувалася тільки [PERSON] Представник відповідача визнав придбання подружжям під час шлюбу лише газової колонки та газового котла «Данко», перебування яких у фактичному володінні відповідача також визнав. По іншому спірному майну, яке заявлено позивачем в позові до поділу, не зміг нічого зазначити, оскільки його довірителька по іншому майну його не поінформувала та він вказував на те, що відповідач по іншому майну сама надасть пояснення, коли прийде до суду. Просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є донькою позивача від першого шлюбу, з відповідачем в жодних відносинах не перебуває (зі змісту її пояснень в неприязних відносинах). Вона, коли приходила до батька та відповідача в гості, то бачила спірне майно (газову колонку) на стіні в кухні, газовий котел стояв в підвалі будинку, а зараз - на ІІ поверсі, де живе відповідач. Також вона бачила меблі на кухні (три нижні тумби, три навісні тумби, тумба мойка біля газової плити), у ванній кімнаті стояв умивальник з тумбою та гідробокс. Свідок може стверджувати про придбання сторонами в період шлюбу меблів для кухні, гідробоксу та умивальника з тумбою, про газову колонку та газовий котел свідок не може стверджувати, коли вони були придбані, бо в той час вона не приходила до батька з його новою дружиною (відповідачем). Свідок почала приходити до них в 2001-2002 роках, тобто після смерті матері свідка в 1996 році. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона теж є донькою позивача від першого шлюбу. Вона перебуває в неприязних стосунках з відповідачем. До батька з його новою дружиною вона почала приходити в 1997 році після смерті матері свідка в 1996 році. В 1997 році свідок приходила до батька 1 раз на місяць. Коли вона вперше була в будинку батька, то і котел і колонка вже там були, коли і хто їх придбав свідок не знає. Разом з тим вона точно знає, що за час проживання батька з його новою дружиною вони придбали гідробокс з душовою кабіною, умивальник з тумбою і меблі на кухню. В подальшому свідок після уточнюючого запитання суду спростувала свої показання та зазначила, що вперше вона прийшла до батька та його нової дружини в гості 2001 2002 роках. Після цього спростування свідок не могла дати будь-яких пояснень з приводу того, які речі бачила в їх будинку. Зазначила лише, що їй відомо про придбання кухні, гідробоксу та умивальника з тумбою за час шлюбу сторін. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є сином позивача та відповідача, вказав, що він проживає разом з матірю в її частині будинку. З квітня по липень 2016 року свідок перебував за кордоном. Коли повернувся, то побачив, що майно, яке просить поділити позивач, вже було відсутнє. В подальшому свідок з мамою купили ідентичне майно в мережі Інтернет. Правовідносини, що склались між сторонами по справі регулюються цивільним і сімейним законодавством України щодо правового режиму майна спільної сумісної власності подружжя та принципів його поділу. Заслухавши пояснення сторін по справі, їх представників, свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 13.11.1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.09.2010 року у справі № 2 5898/10 було розірвано. Вказане рішення суду набуло законної сили 05.10.2010 року (а.с. 49). Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.11.1990 року по 05.10.2010 року. Позивач у справі посилається на ту обставину, що майно, яке він просить поділити між колишнім подружжям, а саме газова колонка вартістю 5500 грн., газовий котел «Данко» вартістю 6600 грн., меблі на кухню (3 тумби нижні, 3 тумби навесні, тумба мийка) вартістю 12000 грн., гідробокс, в який входить душова кабіна вартістю 12500 грн. та умивальник з тумбою вартістю 2800 грн., придбані позивачем та відповідачем в період зареєстрованого шлюбу за кошти подружжя. В ході судового розгляду позивач як не зазначив так і не представив суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження обставин придбання наведеного вище спірного майна в період зареєстрованого з відповідачем шлюбу. Разом з тим на запитання суду відповідач [PERSON] суду повідомила, що вона визнає ту обставину, що кожна одиниця з названого у позові спірного майна була придбана подружжям під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно диспозиції ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. З огляду на викладене, враховуючи визнання відповідачем обставини придбання спірного майна, яке позивач просить поділити, під час зареєстрованого шлюбу та за кошти подружжя, суд приходить до висновку що вказана обставина в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки визнана сторонами по справі, а як наслідок на спірне майно поширюється правовий режим, визначений ст.ст. 60, 70 СК України. Обставина придбання спірного майна під час шлюбу також частково підтверджується показами допитаних в ході судового розгляду свідків. Пояснення відповідача по справі [PERSON] щодо відсутності спірного майна в її частині будинковолодіння, оскільки воно самоправно вивезено позивачем влітку 2016 року, та наявність в її частині будинку іншого ідентичного та аналогічного майна, що придбано відповідачем самостійно після розірвання шлюбу через мережу Інтернет, судом до уваги не приймаються, оскільки на підтвердження вказаних обставин відповідачем суду не представлено жодних належних та допустимих, а загалом будь яких доказів. А тому суд приходить до висновку, що в частині будинку відповідача перебуває саме спірне майно, яке наведено позивачем у позовній заяві, що придбано позивачем та відповідачем під час зареєстрованого шлюбу, а не його аналогічні (ідентичні) замінники, що придбані, як зазначає відповідач, нею самостійно через мережу Інтернет. Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статей 68, 69 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. (ст.ст. 69,70 СК України). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Разом з тим, в ході розгляду справи, а саме 22.05.2017 року через канцелярію суду відповідачем по справі [PERSON] на розгляд суду внесено заяву про застосування судом наслідків спливу строків позовної давності, в якій вона просила відмовити у задоволенні позову з цих підстав (а.с. 46 48). У цьому звязку суд зважає на наступне. Як встановлено судом з рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13.11.2013 року у справі № 212/514/2012, вказаним рішенням було вирішено спір між [PERSON] та [PERSON] про поділ нерухомого майна, а саме: виділено [PERSON] в натурі та визнано за нею право приватної власності на 23/100 житлового будинку літ. «А», загальною площею 18,4 кв.м., а саме: частину кімнати 2-2, площею 18,4 кв.м.; сіни літ «а-2» (перший поверх), загальною площею 19,8 кв.м., а саме: коридор 2-1, площею 9,6 кв.м., кухню 2-6, площею 6,2 кв.м., санвузол 2-7, площею 4,0 кв.м.; частину сіней літ. «а-2» (цокольний поверх), загальною площею 6,6 кв.м., а саме: частину приміщення котельні ІІІ, площею 3,4 кв.м., підвал VII, площею 3,2 кв.м.; підвал літ. «п/А», загальною площею 12,7 кв.м., а саме підвал V, площею 7,8 кв.м., підвал VI, площею 4,9 кв.м.; погріб літ. «п/Д», що знаходяться по вул. Крутий узвіз, 9-А у м. Вінниці; виділено [PERSON] в натурі та визнано за ним право приватної власності на 22/100 житлового будинку літ. «А», загальною площею 33,2 кв.м., а саме: частину кімнати 2-2, площею 4,4 кв.м., кімнату 2-3, площею 13,2 кв.м., коридор 2-4, площею 1,8 кв.м., кімнату 2-5, площею 13,8 кв.м.; частину сіней літ. «а-2» (цокольний поверх), загальною площею 15,0 кв.м., а саме: частину приміщення котельні ІІІ, площею 8,2 кв.м., підвал ІV, площею 6,8 кв.м., що знаходяться по вул. Крутий узвіз, 9-А у м. Вінниці. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2210 грн. компенсації. В решті рішення залишено без змін (а.с. 7 13). Як встановлено ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються про розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З наведеного суд приходить до висновку, що набуте під час шлюбу нерухоме майно було остаточно поділено між позивачем та відповідачем 13.11.2013 року, а спірне рухоме майно, яке на даний час просить поділити позивач, з вказаної дати почало перебувати та перебуває і станом на час розгляду справи в частині будинку, що належить відповідачу згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13.11.2013 року. Вказана обставина не заперечувалась позивачем в ході розгляду справи, більше того, про такі фактичні обставини (перебування спірного майна з 13.11.2013 року в частині будинку відповідача) йдеться в самій позовній заяві позивача. Як зазначає позивач у позові, після ухвалення вказаного рішення Апеляційним судом Вінницької області відповідач відібрала спірне майно, а саме: газову колонку вартістю 5500 грн., газовий котел «Данко» вартістю 6600 грн., меблі на кухні (3 тумби нижні, 3 тумби навесні, тумба мийка) вартістю 12000 грн., гідробокс в який входила душова кабіна вартістю 12500 грн., умивальник з тумбою вартістю 2800 грн., а тому позивач вважає, що його право на спірне майно було порушено після рішення Апеляційного суду Вінницької області, тобто з 13.11.2013 року (а.с. 2 4). Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. До вимогипро поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). З матеріалів справи встановлено та не заперечується самим позивачем (про це наведено у його позовній заяві, та це слідує з його пояснень наданих в суді), що він дізнався про порушення свого права на спірне майно саме 13.11.2013 року (дата ухвалення Апеляційним судом Вінницької області рішення, яким поділено нерухоме майно подружжя), оскільки все спірне рухоме майно, яке на даний час просить поділити позивач залишилось у частині будинку, що була виділена відповідачу. А тому суд приходить до висновку, що саме з вказаної дати він втратив юридичне право на володіння та користування частиною нерухомого майна, що виділено відповідачу, вказане нерухоме майно стало для нього чужим, а тому саме з наведеної дати в розумінні ч. 2 ст. 72 СК України почав відраховуватись трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про поділ рухомого майна, яке він на даний час просить поділити, та яке знаходилось та знаходиться у частині будинку, що була виділена відповідачу. До вказаного висновку суд також приходить з огляду на те, що шлюб між сторонами було припинено 05.10.2010 року, разом з тим юридично позивач втратив доступ до спірного майна саме з дати ухвалення рішення Апеляційним судом Вінницької області про поділ нерухомого майна 13.11.2013 року. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ спірного майна 12.01.2017 року, разом з тим трирічний строк позовної давності, заяву про застування якого на розгляд суду внесено відповідачем, сплив 13.11.2016 року. Таким чином позивач звернувся до суду з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову з цих підстав. Аналогічних за своїм змістом висновків дійшов у своїй Постанові від 23.09.2015 року (справа № 6 258цс15) Верховний Суд України, в якій висловлено правову позицію з приводу перебігу строку позовної давності щодо вимог про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що суд відмовляє в задоволенні позову у звязку зі спливом встановленого законом трирічного строку позовної давності встановленого ч. 2 ст. 72 СК України, тому судові витрати слід залишити за позивачем. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed