Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

[PERSON], інтереси якої представляє [PERSON], звернулася 30.09.2014 року в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки від 03.01.2014 року в рахунок виконання основного зобовязання щодо сплати заборгованості в сумі 210 529.1 грн. за договором позики від 03.01.2014 року, стягнення судових витрат. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.02.2015 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог ТОВ «Івано-Франківськміськбуд». 22.05.2015 року до суду звернулося з позовом як третя особа з самостійними вимогами ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10.07.2015 року прийнято позовну заяву подану в порядку ст..34 ЦПК України ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки, залучено ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Представник позивача, яка є також відповідачем за позовом третьої особи з самостійними вимогами, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Щодо позову третьої особи з самостійними вимогами, вважає його необґрунтованими та просила в позові відмовити. Відповідач [PERSON] (за позовом [PERSON] та позовом третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ТОВ «Івано-Франківськміськбуд»), в судові засідання не зявився, оскільки перебуває в СІЗО. Представник третьої особи з самостійними вимогами позов [PERSON] не визнав, просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Щодо позову третьої особи з самостійними вимогами, вимоги підтримав вказуючи на те, що Свідоцтво на право власності на предмет іпотеки скасоване в судовому порядку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.01.2014 року було укладено договір позики б/н між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, грошових коштів на суму 206500грн., без нарахування відсотків, зі сплатою до 30.06.2014 року (а.с.6-7). За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст..14 ЦК України цивільні обовязки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Тому станом на 29.09.2014 року за розрахунокм позикодавця заборгованість за договором позики становить: 206500 грн. - позика, 2484.6 грн. інфляційні нарахування за липень, серпень 2014р., 1544.5грн. 3% річних за період з 30.06.2014 року по 30.09.2014 року (91 день) (а.с.50). З метою забезпечення виконання зобовязання, що виникло на підстав договору позики, 03.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON]за №43 (а.с.8-13). Предметом іпотеки є нерухоме майно пятикімнатна квартира під №44, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область м.Івано-Франківськ, вул.Галицька,98, що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 30.12.2013 року, виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції (а.с.14-20). Згідно зі ст..611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Аналогічні положення містяться й у п. 5.1 -5.4 договору іпотеки, іпотекодержатель (позивач) визначив задоволення вимог шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки. 02.07.2014р. вимогою [PERSON] зобовязувала [PERSON] погасити заборгованість за договором позики до 03.08.2014 року (а.с.21-23). Так, згідно ст..37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Однак, дані вимоги не підлягають до задоволення, враховуючи наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем (за позом третьої особи з самостійними вимогами) ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» було подано позов до суду (справа №344/1486/14-ц) до [PERSON], Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, третя особа яка не заявляє самостійних вимог [PERSON], про визнання недійсним договір про дольову участь у будівництві групи багатоквартирних будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення по вул.Галицькій, 92-98 від 12.01.2006 року, укладеного [PERSON]; визнання недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.01.2013р., виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції; скасувати запис про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру №44, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область м.Івано-Франківськ, вул.Галицька,98. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.05.2015 року позов ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» задоволено (а.с.224-228). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.09.2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині визнання недійсним договір про дольову участь у будівництві групи багатоквартирних будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення по вул.Галицькій, 92-98 від 12.01.2006 року, укладеного [PERSON], та ухвалено новее рішення про відмову в цій частині, в решті рішення залишено без змін (а.с.229-234). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.11.2015р. рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.09.2015 року залишено без змін, а касаційну скаргу [PERSON] без задоволення (а.с.235-238). Судами у цивільній справі №344/1486/14-ц, було встановлено, що забудівнику ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» було видано 03.03.2010 року інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області Сертифікат відповідності закінченого будівництвом обєкта - багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення по вул.Галицькій,98 в м.Івано-Франківську (а.с.90-91). Було укладено договір про дольову участь у будівництві групи багатоквартирних будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення по вул.Галицькій, 92-98 від 12.01.2006 року, [PERSON] з однієї сторони та представником [PERSON] який діяв зі сторони ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» (а.с.92), в подальшому Актом приймання-передачі приміщення від 15.11.2013 року ТОВ «Івано-Франківськміськбуд», представником якого був знову ж [PERSON] було передано [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.93). 30.12.2013 року Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції зареєструвала право власності на цю квартиру за [PERSON] Висноком експерта від 12.02.2015 року було встанволено, що підпис представника [PERSON], який діяв зі сторони ТОВ «Івано-Франківськміськбуд», виконаний не [PERSON], при цьому, що в договорі про дольову участь довіреність на представництво ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» датована пізніше, ніж дата укладення самого договору, що є неприпустимим. Скасовуючи рішення суду в частині визнання недійсним договір про дольову участь у будівництві групи багатоквартирних будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення по вул.Галицькій, 92-98 від 12.01.2006 року, укладеного [PERSON], та ухвалюючи нове рішення про відмову в цій частині, Апеляційний суд прийшов висновку, що договір помилково визнано судом першої інстанції недійсним, оскільки такий договір є неукладеним. Однак, що стосується визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.01.2013р., виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції та скасування запису про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру №44, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область м.Івано-Франківськ, вул.Галицька,98, то суд вірно задовольнив позовні вимоги ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» в цій частині. За вимогами ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, є встановлені судом в інщій цивільній справі певні факти, та висновок про не укладення договору дольової участі З [PERSON], та наявність обґрунтованих підстав для скасування визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.01.2013р., виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції та скасування запису про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру №44, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область м.Івано-Франківськ, вул.Галицька,98. Обґрунтовуючи позовні вимоги за позовом третьої особи з самостійними вимогами, ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» просив визнати недійсним договір іпотеки від 03.01.2014 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], оскільки такий договір вчинений під впливом обману, так як сам ж [PERSON] використав неукладений правочин (договір про дольову участь) та незаконно зареєстрував право власності на квартиру №44, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область м.Івано-Франківськ, вул.Галицька,98. Знаючи про підстави відсутності в нього набутого права власності на квартиру, він уклав договір іпотеки з [PERSON] Скасування прав власності та державну реєстрацію такого права на квартиру, що є предметом іпотеки, є підставою для визнання недійсним договору іпотеки від 03.01.2014 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір що укладається повинен бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а щодо даного спору, судом встановлено, що волевиявлення [PERSON], який був стороною договору, було спрямоване шляхом обману на передачу в іпотеку квартири, при цьому що особою що має такі права на квартиру ТОВ «Івано-Франківськміськбуд», хоч і небуло стороною такого договору, однак права якого порушені, немало жодного волевиявлення на укладення спірного договору іпотеки. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, який бажає отримати особа. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочині, а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду. Отже, вимоги може заявляти особа, котра мала матеріальну зацікавленість, майнові права та обов'язки яких порушені вчиненим правочином. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Суд відхиляє доводи представника позивача [PERSON] [PERSON] про те, що права ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» не є порушені, оскільки квартира [ADDRESS] уже перепланова на дві квартири (№43А та №45А), продана забудівником іншим особам, та перебуває у власності інших фізичних осіб (а.с.218-223), оскільки проектна пропозиція про перепланування квартири №44 та довідка про можливе присвоєння інших номерів на дві вже окремі квартири, як і акти приймання-передачі квартир №43А, №45А, не є доказом набуття права власності іншими фізичними особами (реєстрація права власності), як і належним доказом саме приналежності нових квартир до квартири №44. Окрім того, при скасуванні державної реєстрації на квартиру №44 рішеннями судів, що набрали законної сили, право власності на дану квартиру не набуто жодними іншими особами, на спростування данного висновку, сторонами не надано інших доказів. Окрім того, відносини за договором позики існують за договірними зобовязання, що не позбавляє позикодавця [PERSON] стягнути кошти (заборгованість) надані в позику [PERSON] за зверненням позикодавця до суду із захистом свого порушенного права. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання субєктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. Однак, зважаючи на те, що саме діями [PERSON] було вчинено недійсний правочин, суд прийшов до переконання про стягнення понесеного судового збору ТОВ «Івано-Франківськміськбуд», саме з нього. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 14, 15, 16, 203, 215, 230, 526, 530, 610-612, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved