Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі ? АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 07 квітня 2016 року станом на 23 листопада 2020 року в сумі 14 078,27 грн та судових витрат зі сплати судового збору/ Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що підписавши 07 квітня 2016 рокузаяву б/н між сторонами у цій справі, у відповідності до статті 634 Цивільного кодексу України, укладено договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. При цьому банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачу надано у користування кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшено до 5 600,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. Також позивач вказав, що у редакції Умов та Правил, які почали діяти з 01 березня 2019 року згідно пункту 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди про те, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого у строк кредиту, які відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі: 86,4% ? для картки «Універсальна», 84,0% ? для картки «Універсальна голд». АТ КБ «ПриватБанк»посилається на те, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, але в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, що відображено у розрахунку заборгованості за договором та підтверджується випискою по рахунку. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15 лютого 2021 року відкрито провадження у справі №536/82/21 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» Гребенюк О. С. про огляд веб-сайту. 22 березня 2021 року до суду надійшов відзив [PERSON] разом із клопотанням про витребування доказів. У відзиві відповідач вказує, що заява б/н від 07 квітня 2016 року, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не містять його підпису. Вказані Умови та Правила йому стали відому лише після отримання копії позовної заяви з додатками до неї. Крім того, заява не містить жодних умов приманних кредитному договору, таких як сума кредиту, порядок та умови кредитування, строки і повернення кредиту. Також наголошує, що виписки по рахункам або касовий документ ? заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, у разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів та посилається на правові позиції Верховного Суду у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14. Разом з цим, у відзиві [PERSON] просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог, у разі якщо суд дійде висновку про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29 квітня 2021 року залишено без задоволення заяву [PERSON] про витребування доказів. У відповідь на відзив, який до суду надійшов 05 травня 2021 року, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що відповідач підписанням заяви позичальника приєднався до Умов та Правилам надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Банком надано до суду виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, тобто отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Крім того, банк вважає безпідставним посилання відповідача на практику Верховного Суду, яка вказана у відзиві, у зв`язку з різними обставини справи. Щодо строку позовної давності, банк зазначає, що дотримався таких строків, так як строк перевипущеної картки до останнього дня є грудень 2019 року, а позивач звернувся з позовом до суду 13 січня 2021 року, тобто до спливу строку позовної давності. Представник позивача Лаврук А М. в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Надала пояснення, що посилання відповідача не практику Верховного Суду, яка зазначена у відзиві, є безпідставним, так як у цій справі інші встановлені фактичні обставини справи та наявні у справі всі докази підтвердження заборгованості відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом неодноразового направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 07 квітня 2016 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанк». Підписавши заяву, відповідач погодився, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, які містяться у рекламних листівках, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також що він ознайомився та погодився з договором про надання банківських послуг. До анкети-заяви банк додав роздруківку Умов та Правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що не містять підписи сторін. Разом з цим, додано розрахунок заборгованості за договором б/н від 07 квітня 2016 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , довідку про видачу кредитних карт та виписку за договором б/н станом на 25 листопада 2020 року. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] надано кредитну картку № [NUMBER] від 07 квітня 2016 року з терміном дії до 12/19. Кредитний ліміт виданої картки відповідача було збільшено до 5 600,00 грн, і зменшено з 11 липня 2019 року до 00,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки. Як убачається із наданого банком розрахунку, заборгованість [PERSON] за договором б/н від 07 квітня 2016 рокустаном на 23 листопада 2020 року становить 17 105,30 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 14 078,27 грн та заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 Цивільного кодексу України у сумі 3 027,03 грн. Однак, у позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача лише заборгованість за тілом кредиту в сумі 14 078,27 грн. У відзиві на позовну заяву [PERSON] просив застосувати позовну давність до заявлених банком вимог. За змістом статей 256-258 Цивільного кодексу України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №173/436/18. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 Цивільного кодексу України). Частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною 1 статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона ? підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як установлено судом, [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанк». При цьому, суд звертає увагу, що у вказаній анкеті-заяві відсутні дані щодо картки, яку бажав отримати клієнт на своє ім`я, розмір кредитного ліміту, процентної ставки та відповідальність за порушення зобов`язань, заява містить лише анкетні дані відповідача та його контакту інформацію. У матеріалах справи відсутні докази, яку саме картку отримав [PERSON] . Разом з тим, у анкеті-заяві зазначено, що підписавши цю заяву [PERSON] ознайомився та погоджується з договором надання банківських послуг, тобто з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами в «ПриватБанк». Так, до позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» додано роздруківку Умов та Правил надання банківських послуг і витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», однак вони не підписані відповідачем, а тому відсутні підстави вважати, що саме такі тарифи діяли на час укладення договору, та відповідно були надані позичальнику для ознайомлення, тобто погоджені між сторонами. Відтак, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України за змістом якої ? договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період ? з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви роздруківку Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Таким чином, роздруківка Умов та Правил надання банківських послуг і витяг з Тарифів із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві про умови кредитування, надана банком роздруківка Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Таким чином, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку ? в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. Таким чином, суд не може розцінювати наявну в матеріалах прави роздруківку Умов та Правил надання банківських послуг і витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» як стандартну форму приєднання. Так, на підтвердження розрахунку заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» також надано банківську виписку по особовому рахунку позичальника. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаним положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2008 року, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписка по особовому рахунку позичальника, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 у справі №200/5647/18. У справі наявна виписка по рахунку відповідача та розрахунок заборгованості, якими підтверджується видача коштів і повернення коштів за укладеним договором. Визначаючи розмір заборгованості за тілом кредиту, АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві, посилається на те, що згідно пункту 2.1.1.3.3 договору відповідач доручив банку списувати з карткового рахунку суми грошових коштів у розмірі здійснених ним операцій, а також вартість послуг, визначену Тарифами при настанні термінів платежу, а при виникненні боргових зобов`язань згідно пункту 2.1.1.12.9 договору, списувати з будь-якого рахунку відкритого в Банку (у т. ч. з карткового рахунку) грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань, у тому числі мінімального обов`язкового платежу. Однак, зважаючи на те, що судом оцінено як неналежний доказ надані позивачем роздруківка Умов та Правил банківських послуг і витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», про що вказано вище, відсутні підстави для задоволення вимог банку щодо збільшення кредиту на підставі наведених умов. Вирішуючи питання про розмір заборгованості за кредитним договором, який підлягає стягненню з [PERSON] суд зазначає, що стягненню підлягає саме сума неповернутих коштів. При цьому, суд дійшов висновку що сума, яка була стягнута з [PERSON] в позасудовому порядку, шляхом автоматичного списання з його карткового рахунку, підлягає врахуванню при визначенні загального розміру заборгованості, оскільки стягненню з відповідачці підлягає лише сума неповернутих коштів. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року по справі №545/2248/17. Дослідивши розрахунок заборгованості, убачається, що загальний розмір витрачених відповідачем коштів за період з 07 квітня 2016 року по 23 листопада 2020 року становить 26 258,39 грн, а загальний розмір сплачених відповідачем коштів за період з 07 квітня 2016 року по 23 листопада 2020 року становить 35 096,45 грн, тобто відповідач виконав свої зобов`язання перед банком, оскільки тіло кредиту є повністю погашеним. Згідно з частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено порушення його прав, а тому суд відмовляє у задоволенні позову. Посилання відповідача у відзиві на правові позиції Верховного Суду є безпідставними, оскільки обставини у даній справі не є тотожними та містять відмінні обґрунтування. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, відсутні підстави для розгляду питання щодо застосування строку позовної давності. Положеннями статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed