Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

[PERSON], з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (а.с. 55-56), звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки і піклування Скадовської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що в період з жовтня 2006 року по березень 2013 року проживала без реєстрації шлюбу з відповідачем. [INFO] народила дітей - [PERSON], а [INFO] - [PERSON], прізвище ім'я по батькові яких при державній реєстрації народження, записано з її слів, оскільки відповідач на той час не виявив бажання визнати себе батьком дітей. Спільне життя з відповідачем не склалося і в березні 2013 р. під час сварки відповідач вигнав позивачку зі свого житлового будинку з меншою дитиною, а старшу дитину [PERSON], залишив у себе. Не маючи засобів для існування позивачка змушена була поїхати на заробітки до Росії, а коли повернулась, то дізналася, що відповідач проживає з іншою жінкою, яка народила йому дитину. На прохання позивачки віддати їй дитину, відповідач відмовляє. Позивачка просила визначити місце проживання сина [PERSON], залишивши його на її утриманні та вихованні, стягнути з відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у заяві про зміну позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачка протягом останніх 4-х років не цікавилася дитиною, не займалася її вихованням, зміна місця проживання дитини буде для неї сильною психологічною травмою. Представник органу опіки і піклування Скадовської РДА вважала, що для дитини батьком створені всі необхідні умови для її нормального розвитку, дитина звикла до оточуючого її середовища й до людей, які знаходяться поряд з нею, а зміна звичної для неї обстановки, на її думку, призведе до психологічного стресу для дитини, що є неприпустимим, тому просила відмовити у задоволенні позову. Вислухавши доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] являються [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження від 19.03.2014 року та рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 04.06.2014 року (а.с. 8). Свідок [PERSON], фахівець із соціальної роботи, в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] характеризується позитивно, менша дитина, яка проживає разом з нею доглянута. Проживає разом з батьками в будинку, який має 5 кімнат, окремий санвузол та кухню. В будинку зареєстровано 12 чоловік, а фактично проживають 11. Родина займається вирощуванням сільськогосподарських культур, мають господарство. В кімнаті, де проживає [PERSON] разом з меншим сином, знаходиться ліжко, шафа та письмовий стіл, окремої кімнати для [PERSON] - не має, як пояснила їй [PERSON], в разі визначення місця проживання старшого сина з нею, в кімнаті буде поставлено для нього окреме ліжко. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її донька [PERSON] декілька років проживала з [PERSON], від якого народила двох синів, але коли її донька дізналася, що інша жінка також народила від [PERSON] дитину, то в січні 2013 року вона зібрала речі й разом з меншим сином пішла від [PERSON], а старший син [PERSON] залишився проживати з батьком. Спочатку відносини між її донькою та [PERSON] були нормальні, а в подальшому він перестав допускати її бачитися зі старшим сином. Також зазначила, що її донька [PERSON] та її менший син на даний час проживають в будинку, який належить їй, свідку, та її чоловіку. Проживають в окремій кімнаті, в якій є велике ліжко, шафа та стіл, в разі необхідності, в неї є ліжко, яке можна буде поставити у вказаній кімнаті. Також зазначила, що на даний час окремої кімнати для [PERSON], не має. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її син [PERSON] з 2006 року проживав з [PERSON], мають двох спільних синів [PERSON] та [PERSON]. Спочатку в молодих відносини були нормальні, а згодом погіршилися й вони, то розходилися, то знову сходилися. Але в 2010 році [PERSON] пішла від [PERSON], при цьому меншого сина [PERSON] забрала з собою, а старшого, [PERSON] - залишили з батьком. Весь цей час мати не цікавилася долею старшого сина, лише на весні 2014 року прийшла з вимогою забрати сина. Свідок [PERSON], фахівець із соціальної роботи с. Широке Скадовського району, в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] протягом останніх 4-х років не цікавиться старшим сином [PERSON], який проживає разом з [PERSON], що при опитуванні підтвердили сусіди останнього. В кінці вересня 2013 року з [PERSON] було проведено бесіду з приводу виконання нею батьківських обов'язків по відношенню до старшого сина [PERSON], на що вона спочатку пояснювала, що не могла забрати дитину, бо їй не віддавав сина батько, а потім сказала, що не забирала дитину через фінансові проблеми. Також зазначила, що була присутня під час розмови психолога з [PERSON], при цьому вказала, що про приїзд психолога, тобто зовсім чужої людини, родину [PERSON] ніхто не попереджав. Вона особисто була присутня під час зустрічі [PERSON] з сином [PERSON], при цьому зауважила, що дитина в першу чергу звернула увагу на гостинці, які вона йому привезла, якихось теплих відносин до матері з боку [PERSON] вона зовсім не відчула, дитина вела себе з нею як з «далекою знайомою». Свідок [PERSON], вчителька Широківської ЗОШ, в судовому засіданні пояснила, що проживає по-сусідству з родиною [PERSON], яких знає з 1996 року. [PERSON] знає з народження, а [PERSON] з тих пір, коли вона разом почала проживати з [PERSON]. Зазначила, що близько 4 роки назад [PERSON] забрала меншу дитину й з тих пір вона її не бачила, при цьому старший [PERSON] залишився проживати з [PERSON], який разом зі своєю матір'ю займаються його вихованням. Дитина завжди доглянута та охайна. Їй не відомо, чи перешкоджав [PERSON] у спілкування [PERSON] з дитиною. Свідок [PERSON], завідувач ДНЗ «Золота Рибка», в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] з лютого 2011 року відвідує дитячий садок, дитина спокійна, зажди доглянута й охайна. Дитину було оформлено на підставі заяви батька, який хоча й не був вписаний в свідоцтві про народження дитини батьком, та всі знали, що він є його батько. Матір [PERSON] до березня місяця 2014 року, вона не знала. Відводили та забирали дитину з дитсадку бабуся та батько. Отже в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] з 2010 року проживає разом з батьком [PERSON], що підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та випливає зі змісту акту обстеження матеріально-побутових умов від 23.10.2013 року (а.с. 36), при цьому суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] в цій частині, оскільки суперечать змісту зазначеного акту та свідченням вищевказаних свідків. Відповідно до вимог ст. 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 1 ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. У відповідності до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. При цьому стаття 161 СК України встановлює, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Встановлено, що сторони по справі мешкають окремо, син [PERSON], [INFO], як вже зазначалося з 2010 року проживає разом з батьком, на даний час проживають за адресою: [ADDRESS]. Як пояснив відповідач він тривалий час проживав у будинку батьків по сусідству по [ADDRESS], тому його син [PERSON] часто грається на подвір'ї будинку бабусі, де в нього також є окрема кімната. У відповідності до акту соціального інспектування № 1744 від 25.09.2013 року, домоволодіння по [ADDRESS], житловою площею 44,4 м2, складається із 4 жилих кімнат, в якому проживає 5 осіб. В будинку є газо-, водо- та електропостачання. Місце для навчання дитини та для проведення дозвілля в задовільному стані. Дитина спить в кімнаті [PERSON] на окремому великому ліжку (а.с. 37). Під час проживання з батьком [PERSON] відвідує дитячий навчальний заклад «Золота рибка», за час відвідування якого зарекомендував себе, як вихована та спокійна дитина, яка не вступає в конфліктні ситуації з однолітками. Батько та бабуся приймали активну участь у вихованні дитини. Дитина завжди охайна та доглянута (а.с. 39). [PERSON] за місцем проживання характеризується виключно з позитивної сторони, займається особистим господарством (а.с. 38). Разом із тим встановлено, що [PERSON] з малолітнім [PERSON] мешкає в будинку батьків за адресою: [ADDRESS], який має 5 кімнат, де, крім неї з сином, проживає ще 9 осіб (а.с. 9, 57). [PERSON] має у власності земельну ділянку площею 0,25 га, являється фізичною особою-підприємцем, за місцем проживання та роботи характеризується виключно з позитивної сторони, турботлива матір, менша дитина [PERSON] відвідує дитсадок «Сонечко», дитина доглянута охайна (а.с. 58 -61, 82-87). Як пояснила [PERSON], вона працює в м. Херсон і приїжджає додому на вихідні. При цьому, рішенням від 20.11.2013 року № 39 виконкому Широківської сільської ради, [PERSON] винесено офіційне попередження про цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність за невиконання батьківських обов'язків по утриманню та вихованню неповнолітнього [PERSON] (а.с. 89-90). У відповідності до результатів психологічних досліджень, здійсненого практичним психологом, [PERSON] важко спілкуватися в нових умовах, але звикнувши до них він спілкується з оточуючими його людьми, має в цілому середній рівень готовності до навчання в школі, має середній рівень тривожності певні психологічні особливості (а.с. 109). Відповідно до частин 4-5 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, відповідно до висновку від 22.04.2014 року, Служба у справах дітей Скадовської РДА вбачає за необхідне залишити малолітнього [PERSON] з біологічним батьком [PERSON], оскільки на протязі чотирьох років мати фактично утриманням, вихованням та навчанням дитини не займалася (а.с. 88). При цьому, суд не приймає до уваги висновок Служби у справах дітей від 02.04.2014 року про доцільність відібрання малолітнього [PERSON] та повернення його для проживання з матір'ю (а.с. 42), оскільки, як пояснила представник служби, вказаний висновок було надано до пред'явлення [PERSON] позову про визнання батьківства відносно [PERSON] та [PERSON] Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а згідно ч. 1 ст. 9 вказаної Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Із зазначених норм слідує, що при вирішенні спору щодо дитини, першочерговим є саме інтереси дитини. Таким чином судом встановлено, що батько створив всі належні побутові умови для всебічного розвитку та виховання дитини, піклується про дитину, у повній мірі виконує встановлені статтею 150 СК України обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. [PERSON] проживає з батьком достатньо тривалий строк. При таких обставинах, приймаючи до уваги вік дитини, суд вважає, що зміна звичних умов життя і розрив сина з батьком і соціальним оточенням може призвести до істотного психікотравмуючого ефекту на дитину та до негативних наслідків, які можуть погано позначитися на розвитку [PERSON] Враховуючи вищезазначене, а також фактично встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Також, оскільки питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним із батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини, позивачка, як матір, у разі наявності в діях відповідача перешкод у спілкуванні її з дитиною, має право на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначенням способу участі матері у вихованні сина.

Outcome: dismissed