Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Адвокат Марченко Т. В. звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області в інтересах [PERSON] з вищевказаним позовом (а.с.1-2), посилаючись на наступні обставини. 24.09.1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, під час якого ними за спільні кошти було придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яку було зареєстровано за відповідачем. На сьогодні спільне проживання між подружжям припинено, однак згоди щодо добровільного розподілу їхнього спільного майна між ними не досягнуто. Враховуючи викладене, просить здійснити поділ майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 30.03.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Копію ухвали судді від 30.03.2021 року з копією позову та додатками направлено відповідачу за його останнім місцем реєстрації (а.с.37). Згідно поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримав вищевказану ухвалу судді 26.04.2021 року (а.с. 41). Клопотань до суду не надійшло, відповідач не скористався правом на відзив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно доч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно зіч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.09.1994 року (а.с. 3). На даний час шлюб між ними не розірвано, однак сторони припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть. Між сторонами виникли спірні правовідносини стосовно поділу майна, що було набуте ними у шлюбі. Згідно копії договору купівлі-продажу від 28.12.2000 року, посвідченого Мігуновим С. О., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 5909, козловим О. В було придбано квартиру [ADDRESS] (а.с. 4). Згідно довідки КП «Нікопольського МБТІ» від 16.12.2020 року за № 1956, право власності на вказану квартиру, що розташована за адресою - [ADDRESS] , зареєстровано на праав приватної власності за [PERSON] (а.с. 5). Згідно ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1,2 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана у період шлюбу. А тому незалежно від того, що спірне нерухоме майно було зареєстроване на ім`я відповідача [PERSON] , воно належить сторонам у рівних частках. Суд вважає за необхідне позов задовольнити, поділити між [PERSON] та [PERSON] спільне сумісне майно подружжя, яке складається з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ,що зареєстрована за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С. О., зареєстрованого у реєстрі за № 5909, наступним чином: - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставіст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3358 грн. 80 коп., сплачений позивачем при подачі позову (а.с. 31).

Outcome: approved