Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

[PERSON], інтереси якого представляє [PERSON], звернулася до суду з заявою про встановлення факту народження дитини, у якій зазначив, що [INFO] року у м. Севастополь у його сина [PERSON] та його цивільної дружини [PERSON] народився син в пологовому будинку №2 міста Севастополь. Факт народження у [PERSON] підтверджує медичним свідоцтвом про народження серія 67 №173205 від 25.07.2018 року зразка Російської Федерації. При зверненні до органів РАЦС про видачу свідоцтва про народження дитини, з'ясувався той факт, що по наданим документам про народження дитини в АР Крим батьки не зможуть зареєструвати дитину в органах РАЦС, так як документи видані ім'ям Російської Федерації, а вони не мають юридичної сили на території України. В зв'язку з викладеним, просив встановити факт народження [PERSON], який народився [INFO] року в м. Севастополі АР Крим у батьків громадянки України [PERSON], [INFO], уродженки м. Кемерово та громадянина України [PERSON], [INFO], уродженця м. Севастополь АР Крим. Зобов'язати Бериславський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області поновити актовий запис про народження дитини [PERSON], [INFO], зазначити в графі батьки [PERSON] та [PERSON]. У судове засідання представник заявника не з'явився, згідно наданої заяви просив справу розглянути у відсутність заявника та його представника, підтримав заявлені вимоги. Від заінтересованої особи Бериславський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника. Від заінтересованих осіб [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, заяву підтримали. Дослідивши надані докази, що містяться у справі, суд вважає, що заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав: З копії паспорта [PERSON] вбачається, що вона народилася у м. Кемерово, є громадянкою України. З копії паспорта [PERSON] вбачається, що він народився у м. Севастополь, є громадянином України. З копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 02.08.1982 року вбачається, що [PERSON] народився [INFO] року, батьками є [PERSON] та [PERSON]. З копії медичного свідоцтва про народження серія 67 №173205 від 25.07.2018 року, виданого міською лікарнею «Центр здоров'я матері та дитини. Пологовий будинок №2» м. Севастополь [PERSON], [INFO], вбачається, що [INFO] року о 12 годині 40 хвилини у неї народилася дитина чоловічої статі у місті Севастополь, на ньому міститься печатка Російської Федерації. Бериславський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області 13.06.2018 року відмовив [PERSON] у проведенні державної реєстрації народження. Згідно до роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», п.10 відповідно до п.4 ст.273 ЦПК України суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах РАГС не зберігся відповідний запис чи відмовлене в його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акта громадського стану. Тобто факт народження, реєстрації шлюбу може бути встановлений у порядку особливого провадження за умови наявності у минулому актового запису. Відповідно до ст.13 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» (за внесеними змінами від 09.09.2011 року), підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я , який проводив огляд матері та дитини. У разі, якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному КМУ. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно п.7 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. У відповідності до статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Питання щодо можливості використання як доказів документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасового окуповані території України, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77, 78 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, у висновках ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії(Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження та реєстрації шлюбу особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток приймаються до уваги судом та оцінюваються разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважає можливим, враховуючи документ, виданий владою тимчасово окупованої території України - медичне свідоцтво про народження дитини, встановити факт народження [PERSON] дитини чоловічої статі. При цьому судом встановлюється лише факт народження дитини, визначення походження дитини від батька не є компетенцію суду при встановленні факту народження. Походження дитини визначається при державній реєстрації факту народження дитини за приписами розділу ІІІ глави першої пункту першого Правил державної реєстрації актів цивільного стану в України, затверджених Міністром юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 р. (у редакції наказу Мінюсту від 24.12.2010 р. № 3307/5) та наказом Мінюсту № 1189/5 від 09.07.2015 р. Крім того, пунктом 2 глави першої розділу ІІІ вказаного вище порядку визначено, що при відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви. На підставі викладеного,

Outcome: partial