Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики, мотивуючи його тим, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 4000 дол. США. Крім цього, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] передала, а [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 10000 дол. США. Згідно розписок від 01.10.2018 борг [PERSON] перед [PERSON] становить 4000 дол. США, а перед [PERSON] 1500 дол. США, які [PERSON] зобовязався повернути по першій вимозі. На листи-претензії [PERSON] та [PERSON] від 14.12.2018 про повернення коштів [PERSON] повідомив, що повернути борг не в змозі, оскільки на даний час триває судовий процес між ним і його колишньою дружиною про поділ їх спільного майна. У звязку з тим, що вищеописані борги повязані із придбанням [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] в інтересах сімї автомобіля марки «ГАЗ 2705-438», державний номерний знак [NUMBER], який являється предметом спору між відповідачами в рамках справи № 139/347/18, останні підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках. Таким чином, позивачі просили стягнути в рівних частках з відповідачів на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 112080 грн, а на користь [PERSON] в сумі 42030 грн. Ухвалою суду від 23.01.2019 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Її розгляд вирішено проводити в спрощеному позовному провадженні без виклику осіб. Ухвалою суду від 11.02.2019 за клопотанням відповідача [PERSON] справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Перше судове засідання призначено на 11.03.2019. Відповідач [PERSON] копію ухвали суду від 23.01.2019 отримав 23.01.2019 (а.с. 34) та 24.01.2019 подав заяву про визнання позову у повному обсязі (а.с. 35). Крім того, 07.02.2019 від нього надійшла заява якою він приєднав до матеріалів справи копію рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області № 139/347/18 від 29.01.2019 та зазначив, що з вказаного рішення [PERSON] не заперечувала факту, що кошти на придбання автомобіля марки «ГАЗ 2705-438», державний номерний знак [NUMBER], червоного кольору, були позичені у [PERSON] Одночасно вона пояснила, що ця угода була погоджена нею, як з дружиною, вона була поінформована, що борг буде повертатися частково роботою [PERSON] на будівництві у [PERSON], а частково коштами, вирученими з продажу автомобіля, який на той час був у їх власності. Тобто, зазначений автомобіль, який придбаний за позичені подружжям кошти, є обєктом спільної сумісної власності подружжя (а.с. 39-46). Відповідач [PERSON] 11.02.2019 подала відзив у якому вона проти задоволення позову заперечила. Свої заперечення мотивувала тим, що вона та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.09.1991 який розірвано рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28.11.2017, що набрало законної сили 09.12.2017. Тобто, станом на 01.10.2008 (час написання [PERSON] розписки на імя [PERSON] і дати, на яку нібито існувала заборгованість) вона у шлюбі із [PERSON] не перебувала і жодного відношення до його заборгованості перед [PERSON] не має, оскільки якщо він і отримував у [PERSON] кошти, то використав їх, мабуть, на свої особисті потреби. Стосовно існування заборгованості перед [PERSON] [PERSON] в сумі 10000 дол. США, то зі змісту розписки їй стало відомо, що [PERSON] отримав (позичив) в [PERSON] кошти 10.12.2008, а автомобіль придбав лише в листопаді 2009 року (11.11.2009 дата реєстрації автомобіля в Могилів-Подільському ВРЕР УДАІ УМВС у Вінницькій області). За час проживання у шлюбі з [PERSON] їй не було відомо про те, що він позичив кошти саме у [PERSON] чи в [PERSON], будь-яких коштів в [PERSON] в сумі 14000 дол. США (як зясовується із змісту розписок), - вона не бачила. Вище вказане також підтверджується поясненнями [PERSON], які ним було надано суду під час розгляду справи № 139/347/18 за її позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл спільного сумісного майна подружжя з виділенням часток в натурі та стягнення компенсаційних коштів. Також, даним рішенням підтверджується, що борг перед [PERSON] у [PERSON] відсутній. Крім того, вона і [PERSON] проживають за однією адресою, відповідно поштова кореспонденція надходить їм обом за місцем їх проживання. До позовної заяви позивачами надано листи-претензії від 14.12.2018, які нібито направлялись [PERSON] Однак жодних листів від [PERSON] чи [PERSON] на їх адресу не надходило. Вказана позовна заява, на думку [PERSON], спрямована на примушування її до відмови від вимог щодо поділу спільного із [PERSON] майна, в тому числі, автомобіля ГАЗ 2705-438, які були предметом розгляду Мурованокуриловецький районним судом Вінницької області у справі № 139/347/18 (а.с. 53-55). Позивач [PERSON] 13.02.2019 надіслав суду та іншим учасникам справи відповідь на відзив у якому пояснив, що будучи допитаним під час розгляду справи № 139/347/18, він показав, що був готовий придбати у [PERSON] будинок його бабусі, однак не мав на його купівлю грошей 4000 дол. США. За домовленістю із останнім з 2011 року він відробляв борг [PERSON] перед [PERSON] і, таким чином, до 2016 року заробив 4000 дол. США, в які вони оцінили будинок. На сьогоднішній день договір купівлі-продажу будинку не укладений, право власності на нього в установленому законом порядку він не набув, кошти йому не виплачені. З огляду на викладене жодного дня він не був винен грошей [PERSON] Крім того, враховуючи те, що [PERSON] за його згодою і на узгоджених між ними умовах, залучив його до відробітку боргу за придбаний автомобіль марки «ГАЗ 2705-4438» [PERSON] має безпосереднє відношення до заборгованості [PERSON] перед ним, оскільки вона виникла за час їх спільного проживання в інтересах їх сімї. Щодо направлення та отримання поштової кореспонденції, про яку ідеться у відзиві, то, по-перше, в позовній заяві немає жодного посилання на таку поштову кореспонденцію, по-друге, [PERSON] не може стверджувати такі факти, оскільки вона не являється адресатом такої кореспонденції, і, по-третє, жодного доказу на підтвердження таких тверджень [PERSON] до суду не надала. З огляду на викладене, враховуючи те, що вищеописаний борг повязаний із придбанням [PERSON] за час шлюбу в інтересах сімї автомобіля марки «ГАЗ 2705-438» і який до цього часу не погашений, він вважає свої позовні вимоги законними та цілком обґрунтованими, а тому просив суд їх задоволити (а.с. 78-79). Позивач [PERSON] також 13.02.2019 надіслала суду та іншим учасникам справи відповідь на відзив у якому зазначила, що під час розгляду справи № 139/347/18 [PERSON] не заперечила того факту, що кошти на придбання автомобіля марки «ГАЗ 2705-4438» були позичені у неї. Одночасно вона пояснила, що ця угода була погоджена з нею як з дружиною. Вона ж, під час розгляду вказаної справи, дійсно не заперечувала пояснення [PERSON] в частині того, що та цікавилась у неї про розрахунки її колишнього чоловіка за автомобіль, однак на той момент вона повідомила про відсутність такого боргу лише тому, що їй було її шкода через хворе серце. На суді ж вона повідомила про дійсні обставини щодо боргу, оскільки не бажала та не мала права вводити суд в оману. Інші пояснення [PERSON] є аналогічними із поясненнями [PERSON], що викладені у його відповіді на відзив (а.с. 83-84). Відповідач [PERSON] копії відповідей на відзив та доданих до них матеріалів отримав 15.02.2019 (а.с. 76, 81, 87, 88), будь-яких заперечень на них не подав. Відповідач [PERSON] копії відповідей на відзив та доданих до них матеріалів також отримала 15.02.2019 (а.с. 77, 82, 86, 89), будь-яких заперечень на них теж не подала. В судовому засіданні позивачі свій позов підтримали за обставин у ньому викладених, просили задоволити. Відповідач [PERSON] позов визнав, суду пояснив, що у 2009 році отримав у позику у [PERSON] 10 000 доларів США, що становило 88\~000 гривень за які він в м.Вінниці придбав автомобіль ГАЗ 2705-4438. про що 01.10.2018 року написав розписку. Під час отримання позики з [PERSON] була домовленість, що борг він буде відробляти власною працею у неї на будівництві. Кожного місяця [PERSON] вираховувала кошти із суми боргу. У подальшому він домовився з [PERSON] про те, що останній буде відробляти його борг перед [PERSON] в рахунок придбання будинку його бабусі, якій вони оцінили у 4000 доларів США. Вказав, що автомобіль був придбаний під час шлюбу з [PERSON], використовувався в інтересах сімї, а тому вважає, що вона так саме як і він повинна відповідати за борги, які на даний час складають 5500 доларів США, з яких 1500 доларів США - [PERSON] та 4000 доларів США - [PERSON] Відповідач [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що тривалий час перебувала з [PERSON] у шлюбних відносинах. У 2017 році їх шлюб був розірваний. На час розірвання шлюбу будь-яких боргів у них з [PERSON] не було. Ще у 2015 році [PERSON] казав, що борги за автомобіль відроблені. Позивач [PERSON] також на її питання щодо боргу за автомобіль, казала, що борг погашений. Стосовно нібито заборгованості перед [PERSON], зазначила, що жодного відношення до даної заборгованості немає. Представник відповідача-адвокат [PERSON] просив в позові до його довірительки відмовити, дав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначив, що станом на час написання [PERSON] розписки на імя [PERSON] - 01.10.2018 року шлюб між відповідачами був розірваний. Тому вважає, що це штучно створена ситуація для того, щоб вплинути на його довірительку щодо поділу автомобіля. Стосовно існування нібито заборгованості перед [PERSON] то останній підтвердив, що ніяких коштів [PERSON] не позичав, лише допомагав відробляти борг того перед [PERSON] Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 07.09.1991 перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28.11.2017, що набрало законної сили 09.12.2017 (а.с. 24-25). 01.10.2018 відповідач [PERSON] видав [PERSON] розписку про те, що він 10.12.2008 отримав від неї кошти в сумі 10000 дол. США для придбання автомобіля марки «ГАЗ-2705-438». Станом на 01.10.2018 він залишається винним [PERSON] кошти в сумі 1500 дол. США, які зобовязався повернути на першу її вимогу (а.с. 4). Крім того, 01.10.2018 відповідач [PERSON] видав [PERSON] розписку про те, що він станом на 01.10.2018 залишається винним йому 4000 дол. США, які зобовязався повернути на першу його вимогу (а.с. 7). В матеріалах справи знаходиться два листа-претензії від позивачів, які адресовані [PERSON] та у яких вони просили у строк до 31.12.2018 повністю погасити борги (а.с. 5-8). Також, з позовною заявою позивачами було надано дві відповіді [PERSON], адресовані [PERSON] та [PERSON] у яких він повідомив останніх про те, що не може погасити наявний борг, оскільки на даний час триває судовий процес між ним та його колишньою дружиною [PERSON] про поділ спільного майна (а.с. 6, 9). Оцінюючи зазначені вище документи, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором, а якщо строк не встановлений, протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Вказана правова позиція висловлена ВСУ у постанові № 6-1662цс17 від 18.10.2017. Як вбачається із розписки виданої [PERSON] [PERSON] у ній містяться умови та мета отримання 10000 дол. США, зобовязання повернути вказані кошти на першу вимогу позичальника, а також дата отримання коштів 10.12.2008, оскільки, як уже було зазначено вище, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, оскільки розписка написана через тривалий час після укладення договору позики, то вона містить суму заборгованості на момент її написання 01.10.2018, а саме 1500 дол. США. Разом з тим, розписка видана [PERSON] [PERSON] зазначеним вимогам не відповідає, оскільки у ній відсутні відомості про дату отримання позичальником грошових коштів, а лише констатовано факт наявності заборгованості [PERSON] перед [PERSON] та суму боргу станом на 01.10.2018, яка становить 4000 дол. США. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області № 139/347/18 від 29.01.2019, яке набрало законної сили 01.03.2019, було встановлено, що у 2009 році подружжя [PERSON], діючи спільно і узгоджено, позичили у [PERSON] кошти на придбання автомобіля ГАЗ 2705-4438 червоного кольору, номерний знак [NUMBER] (а.с.94-99). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки у справі № 139/347/18 позивачі не брали участі, а були лише залучені для її розгляду в якості свідків, суд вважає, що обставини, які були встановлені рішенням суду від 29.01.2019 не можуть вважатися такими, які не підлягають доказуванню, а суд, оцінює вказане рішення, лише у сукупності з іншими доказами. Так, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт отримання 10.12.2018 [PERSON] коштів у [PERSON] в сумі, яка еквівалентна 10000 дол. США для придбання автомобіля ГАЗ 2705-4438, оскільки вказана обставина підтверджується дослідженою розпискою виданою [PERSON] [PERSON], судовим рішенням №139/347/18 від 29.01.2019, поясненнями [PERSON], [PERSON] та [PERSON] При цьому, суд виходить з того, що відповідачем [PERSON] жодним чином не було спростовано обставини отримання її (на той час) чоловіком [PERSON] коштів на придбання автомобіля ГАЗ 2705-4438 на підставі досліджуваної розписки і наявність непогашеного боргу у розмірі 1500 дол. США. Розбіжність же у даті отримання [PERSON] коштів, яка зазначена у розписці (10.12.2008) та рішенні суду № 139/347/18 (2009 рік) суд оцінює в контексті того, що відповідачами жодним чином не зазначалося про існування ще якоїсь заборгованості перед [PERSON], яка виникла у 2009 році, а тому вважає, що кошти на придбання автомобіля для сімї були отримані [PERSON] саме 10.12.2008. Разом з тим, будь-яких доказів того, коли саме [PERSON] отримав від [PERSON] у борг кошти в сумі 4000 дол. США та на які потреби він їх використав, суду надано не було. Відповідно до Постанови ВСУ №309/3458/14-ц від 13.12.2017, наявність позикових відносин може підтверджуватися наявністю у позикодавця оригіналу розписки позичальника навіть якщо в останній не зазначено дати отримання грошових коштів, оскільки визначальним в даному випадку є сам факт отримання боржником коштів за договором позики та зобовязання повернути ці кошти. При цьому, судом враховано, що розписки видані [PERSON] [PERSON] та [PERSON] постфактум, однак вказана обставина у цій справі не має жодного значення, оскільки відповідачами не ставилося питання про визнання договорів позики недійсними. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачами, в даному випадку, доведено лише наявність заборгованості [PERSON] перед [PERSON], яка утворилося внаслідок отримання коштів у борг від останньої в період його перебування у шлюбі із [PERSON], з її відома, і що вказані кошти були використані сімєю відповідачів в інтересах сімї на придбання автомобіля. Однак, позивачами жодним чином не підтверджено, що борг у сумі 4000 доларів США виник у [PERSON] перед [PERSON] саме в період перебування його у шлюбі з [PERSON], з її згоди та в інтересах сімї. У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Аналогічна правова позиція викладена Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16. Виходячи із системного аналізу наведених норм права, в контексті встановлених судом обставин справи, для визначення рівнозначного характеру обов'язків [PERSON] та [PERSON] щодо повернення боргу за договорами позики з'ясуванню підлягає питання, чи укладені такі договори в інтересах сім'ї та за обопільною згодою її членів. Оскільки позивачами доведено обставину, що лише кошти отримані [PERSON] у борг від [PERSON] в період перебування його у шлюбі з [PERSON] та відповідно до наданої розписки, були використані за згодою [PERSON] в інтересах сімї (ця обставина підтверджується тим, що отримані у позику кошти були витрачені на купівлю автомобіля, який використовувався сімєю відповідачів з 2009 року, і про що не могла не знати [PERSON]Т.) то вимоги до відповідачів за цією розпискою є підставними та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, зазначені вище обставини не були встановлені судом у цій справі щодо розписки, яку [PERSON] видав [PERSON], а тому вимоги останнього стягнути борг за цією розпискою з [PERSON] є нічим не обґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Разом з тим, факт боргу [PERSON] перед [PERSON] визнано ним у повному обсязі відповідно до його заяви (а.с. 35) та підтверджено дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Позивачі у позовній заяві просили стягнути в рівних частках з відповідачів на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 112080 грн, а на користь [PERSON] в сумі 42030 грн., тобто по 56040 грн та по 21015 грн з кожного відповідача. Отже, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог і встановлено, що позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованим, а вимоги [PERSON] до [PERSON] - безпідставними, то вимога [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів підлягає задоволенню повністю в тій частині у якій він просив їх з нього стягнути, а саме в 1/2 від загальної суми. Щодо валюти зобовязання варто зазначити наступне. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України). Іноземні валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК Кураїни грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Курс долара станом на 16.01.2019 (дата звернення позивачів з цим позовом до суду) був встановлений НБУ на рівні 2816.6809 грн за 100 дол. США. Вказану обставину суд відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України визнає загальновідомою, оскільки офіційні курси валют опубліковані на сайті Національного банку України. Таким чином, з відповідачів на користь [PERSON] підлягають стягненню кошти у рівних частках в сумі 42030 грн (по 21015 грн з кожного), що не більше еквіваленту 1500 дол. США станом на час звернення позивачів до суду, а з [PERSON] на користь [PERSON], крім того, підлягає стягненню 56040 грн, що не більше еквіваленту 2000 дол. США станом на час звернення позивачів до суду, за виданою ним 01.10.2018 розпискою. У звязку з тим, що позов задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачів слід пропорційно стягнути наступні суми сплаченого судового збору: з [PERSON] на користь [PERSON] 384 грн 20 коп., з [PERSON] на користь [PERSON] 560 грн 40 коп., з [PERSON] на користь [PERSON] 384 грн 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial