Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

[PERSON] пред'явила в суд позов, в якому просила стягнути з [PERSON] 1000 євро. В обґрунтування вимог позивач посилалася на те, що 24 квітня 2018 року передала у борг відповідачу грошові кошти в сумі 1000 євро, які боржник мав повернути до 01 листопада 2018 року, однак свого зобов'язання не виконав. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач до суду не прибув, причини неявки не повідомив, правом подачі відзиву на позов не скористався. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного провадження за наявними у справі доказами. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено 24 квітня 2018 року між сторонами було укладено договір позики у простій письмовій формі. На виконання умов договору [PERSON] передала у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 євро, які боржник мав повернути до 01 листопада 2018 року, однак свого зобов'язання не виконав. Вказані обставини підтверджуються оригіналом боргової розписки, яка була надана суду. З врахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами склались договірні правовідносини зобов'язального характеру. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України встановлено, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ч.1 ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Представником позивача надано суду оригінал боргової розписки, з якої вбачається, що [PERSON] отримав позику в сумі 1000 євро і мав повернути грошові кошти до 01 листопада 2018 року, на підтвердження чого [PERSON] зобов'язувалась передати оригінал боргової розписки [PERSON] Наявність на руках у позивача оригіналу боргової розписки та відсутність з боку відповідача належних і допустимих доказів на підтвердження виконання зобов'язання з повернення позики, дає підстави прийти до висновку, що право позивача на належне виконання відповідачем договору позики в частині повернення грошових коштів порушене і підлягає захисту шляхом стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 1000 євро. Визначаючи валюту грошового зобов'язання, суд виходить зі змісту ч. 3 ст. 533 ЦК, якою встановлено, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах установлених законом. Зважаючи на те, що позика була правомірно надана відповідачеві, що підтверджується встановленими судом фактичними обставинами справи, та приймаючи до уваги практику Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, яка викладена в постанові від 15.03.2018 року у справі № 638/1841/14-ц, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу у іноземній валюті, є правомірною. Судові витрати, які поніс позивач на оплату судового збору і які підтверджені відповідною квитанцією, суд стягує з відповідача на користь [PERSON]

Outcome: approved