Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] та стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі одного прожиткового мінімуму для неповнолітньої дитини щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги мотивує тим, що вона зареєструвала шлюб з [PERSON] [INFO], від якого мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що вже сім місяців поспіль вони з чоловіком не проживають разом, між ними було припинено будь які сімейні та шлюбні відносини, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги у них не має. Вона разом із доньками проживає зі своїми батьками окремо від відповідача. Також вказує, що різниця в поглядах на права та обов'язки подружжя, відсутність взаєморозуміння, особливо за останні чотири роки на протязі яких відбувалися сварки, призвели до поступового погіршення взаємовідносин і як наслідок до фактичного припинення шлюбних стосунків між нею та відповідачем, а з травня 2018 року вони фактично припинили будь яке спілкування з відповідачем. Для неї як для жінки, відновлення хоча б дружелюбних відносин з відповідачем стало неможливим, оскільки відповідач постійно звинувачує її в тому, що вона споганила йому життя. Відповідач влаштовує сварки в присутності дітей та, навіть, під час рідких їх відвідувань. Також позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей, які проживають з нею та перебувають на її утриманні. Зазначає, що відповідач з травня 2018 року фактично припинив надання матеріальної допомоги на утримання спільних дітей, які постійно потребують нормального харчування, придбання одягу, лікування, витрат на навчання. Усе це потребує значних коштів, а враховуючи високі ціни та підвищення рівня необхідних витрат, вона сама не здатна в повній мірі цього забезпечити, оскільки працює медсестрою у лікарні швидкої допомоги та отримує щомісячну заробітну плату у розмірі 8 218,23 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 28.03.2019 року о 09 год. 05 хв. (а.с. 32-33). В судове засідання сторони не з'явились. Позивач до суду подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, в заяві вказала, що позов підтримує. Відповідач до суду подав заяву у якій просить провести розгляд справи у його відсутності, зазначив, що позовні вимоги визнає. Строк для примирення просять не надавати. За нормою ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач зареєстрували шлюб 28 жовтня 2006 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів Виконкому Сімаківської сільської ради Смільчинського району Житомирської області зроблений відповідний актовий запис за № 2 (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 6, 7). Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на задоволенні позову є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї стали неможливими, тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, спільного господарства не ведуть, проживають окремо за різними адресами, взаєморозуміння між ними відсутнє, шлюб існує формально, позивач наполягає на розлученні, оскільки поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має і вважає, що збереження шлюбу бути не може, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, відповідач позов визнає, тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, у зв'язку з чим позов у частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. З матеріалів справи убачається, що інших непрацездатних осіб та/або неповнолітніх дітей на утриманні відповідача не має, аліменти нікому не сплачує та стягнень по виконавчим документам не має. За нормою ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, судом встановлено, що діти сторін по справі проживають з матір'ю та перебувають на її забезпеченні, відповідач особа працездатного віку, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Обов'язки по утриманню дитини в однаковій мірі мають нести як батько, так і матір дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За нормою ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На час розгляду справи, відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років визначений у розмірі 1626 гривень та для дітей віком від 6 до 18 років - у розмірі 2027 гривень. Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги вік дітей, суд вважає, що наведені обставини є підставою для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей, а саме аліменти слід стягнути у розмірі 3 653,00 грн. (1 626 грн. + 2 027 грн.) щомісячно, починаючи з 24 січня 2019 року і до досягнення старшою дитиною повноліття, а потім по 1 626 грн. до досягнення повноліття молодшою дитиною. У частині позовних вимог про розірвання шлюбу позивачем сплачений судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. (а.с. 1). Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов у підготовчому судовому засіданні, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 384 гривні 20 копійок. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 384 гривні 20 копійок. У частині позовних вимог про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору, згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved