Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач), в якому просив суд визнати недійсними пункти 3 та 14 Договору позики від 24.12.2014 року. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 24.12.2014 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено Договір позики, згідно якого Позикодавець передає у встановлений строк у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі 118 276, 81 грн., що в еквіваленті станом на день укладання Договору за офіційним курсом Національного Банку України становить 7 500, 00 доларів США. Вказує, що згідно пунктів 3 та 14 спірного правочину протиправно встановлено відсотки за користування позиченими коштами у розмірі 18% річних, а також протиправною була домовленість сторін договору про те, що у випадку зміни в сторону збільшення курсу гривні до долара США від зазначеного в Договорі, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір поверненої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за офіційним курсом продажу долара США станом на день повернення. Крім того зазначив, що детально ознайомитися з умовами Договору в нього виникла можливість лише після його підписання та за межами офісу. Після ознайомлення позивачу стало зрозуміло, що якби позикодавцем йому було надано правдиву та доступну інформацію щодо даної угоди, роз`яснено наслідки даних пунктів, то він не погодився б на її підписання. Звертає увагу, що позивачем виконані свої зобов`язання відносно Договору позики від 24 грудня 2014 року в повному обсязі з переплатою. Вказує, що загальна сума виплат становить 179 812, 00 грн., сума переплати - 61 535, 81 грн. У зв`язку з викладеним просив суд визнати недійсними пункти 3 та 14 Договору позики від 24.12.2014 року та стягнути з відповідача на свою користь 61 535, 81 грн. переплаченої суми. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.09.2019 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із виявленням недоліків. 20.07.2020 року від представника позивача надійшла заява, у якій він просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000, 00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 20.01.2021 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] в інтересах відповідача [PERSON] , в якому заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне. Щодо вимог позивача про недійсність п. 3 Договору позики через те, що позика видавалася під 18 % річних , що на його думку, є грубим порушенням законодавства, сторона відповідача зазначила, що договір не може вважатися безпроцентним, оскільки договір укладений на суму більш ніж 850 грн., то положення безпроцентного договору позики згідно до п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України в даному випадку не застосовується. Щодо доводів позивача про недійсність п. 14 Договору, відповідач зазначив, що укладення, виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Стосовно доводів позивача, щодо того, що ним були виконані зобов`язання та сплачено суму позики навіть з переплатою шляхом поштового переказу, відповідач вважає безпідставним, необґрунтованим, оскільки ніяких переказів він не отримував і доказів отримання таких немає. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем подавався позов до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з таким же предметом спору і такими ж вимогами до [PERSON] , однак йому було відмовлено у задоволенні його вимог. На підставі вищенаведеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В судове засідання сторони не викликалися, з огляду на розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 24.12.2014 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 7068. Відповідно пункту 1 Договору позики [PERSON] передає у власність [PERSON] грошову суму у розмірі 118 276 (сто вісімнадцять тисяч двісті сімдесят шість) грн. 81 коп., що в еквіваленті станом на дату укладання Договору за офіційним курсом Національного Банку України становить 7 500, 00 доларів США. Відповідно до п. 3 Договору позики, позикодавець зобов`язується передати позичальнику суму позики зазначену в п. 1 Договору, а саме 118 276, 81 грн., що в еквіваленті станом на дату укладання договору за офіційним курсом НБУ становить 7500, 00 доларів США, частинами відповідно до наступного графіку: до 25.01.2015 року гроші в сумі 59 138, 41 грн., до 25.03.2015 року - в сумі 59 138, 41 грн. Відповідно до п. 2 Договору позики, позичальник зобов`язується повернути готівкою суму позики до 25.01.2017 року включно. За домовленістю Сторін позика видається під 18 % річних, які Позичальник зобов`язується сплатити Позикодавцю до 25.01.2017 року. Дослідивши матеріали провадження, подані учасниками справи докази, суд приходить до наступного висновку. Щодо позовної вимоги позивача про недійсність п. 3 Договору позики, у зв`язку із тим, що позика видається під 18% річних, що на думку позивача є грубим порушенням законодавства, суд зазначає. Згідно ч. 2 ст. 1048 ЦК України, договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідних положень» Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17, 00 грн. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України, для того, щоб договір позики вважається безпроцентним необхідна одночасна наявність двох елементів: договір укладений на суму не більше ніж 850 грн., не пов`язаність із здійсненням підприємницької діяльності. Так як договір укладений на суму значно перевищуючу 850,00 грн., то положення безпроцентного договору позики згідно до п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦПК України в даному випадку не застосовується. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно із статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Отже, ст. 536 ЦК України сама по собі не встановлює розміру процентів за користування грошовими коштами, віддаючи це на вирішення на рівні договору або закону. Тобто сторони зобов`язання можуть укласти договір, в якому визначити розмір процентів. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 по справі № 6-36цс14, Постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/11028/14-ц, Постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 357/4438/16-ц. у яких акцентується увага про презумпцію оплатності позики. Враховуючи вищезазначене, п. 4 Договору не суперечить жодній нормі законодавства та не порушує прав жодної особи, а навпаки є неспростовною презумпцією (правовою аксіомою), яка повинна обов`язково бути застосована в правовідносинах сторін за договором позики. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дана вимога не підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимог позивача про визнання п. 14 Договору позики недійсним, на тій підставі, що графік платежів за оспорюваним договором незважаючи на національну валюту - гривню, визначено в доларах США, суд зазначає наступне. Так, відповідно до п. 14 Договору позики, сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні до долару США від зазначеного курсу у п. 1 цього Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквівалентові суми позики за офіційним курсом продажу долара США встановленим Національним банком України, станом на день повернення позики за цим Договором ( в тому числі у випадку дострокового повернення або погашення в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки та/або примусового стягнення заборгованості та/або погашення заборгованості будь-яким іншим шляхом). Так, згідно до висновків Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц викладено наступну правову позицію. Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Ст. 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. За таких обставин, суд приходить до висновку, що п. 14 Договору не суперечить нормам законодавства про вибір валюти позики та її повернення, а відтак не може бути визнаним недійсним. Щодо позовної вимоги про стягнення переплаченої суми, у зв`язку з повним виконанням зобов`язань за Договором позики, суд виходить з наступного. Як вбачається з позовної заяви, позивач вказує, що ним в повному обсязі виконані зобов`язання щодо повернення позики, що підтверджується квитанціями ПАТ «Укрпошти» про грошові перекази на суму 50 508, 00 грн. від 29.08.2017 року, на суму 50 508, 00 грн. від 30.08.2017 року, на суму від 50 508, 00 грн. від 01.09.2017 року, на суму від 28 288, 00 грн. від 24.09.2017 року, з урахуванням відсотків у розмірі 18% річних у сумі 61 535, 81 грн., що в свою чергу у зв`язку із недійсністю п. 3 Договору, становить переплату та підлягає поверненню. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно п. 2 Договору, позичальник зобов`язувався повернути суму позики саме готівкою, а не поштовими засобами зв`язку. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищенаведене, суд не може визнати вищезазначені квитанції про здійснення грошових переказів на ім`я « [PERSON] » належними доказами, оскільки вони не підтверджують факт отримання відповідачем цих грошових коштів, в той час як договором позики передбачений спосіб повернення суми позики готівкою. За таких обставин, суд вважає за належне відмовити у задоволенні цієї вимоги, у зв`язку із недоведеністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed