Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

[PERSON] у жовтні 2013 року звернулась у суд із позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частину сумісного житлового будинку. В обґрунтування позову зазначила, що з 06 листопада 1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 05 листопада 2004 року вони набули у власність 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Але спільне життя не склалося, шлюб було розірвано. Відповідач залишився проживати у спірному будинку, а вона пішла на проживання до батьків на [ADDRESS]. Просила визнати за нею право власності на 1/4 частину спільного житлового будинку. Крім того, просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати всього у розмірі 1267 грн. 12 коп. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що в період з листопада 1999 року по січень 2011 року він перебував із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, до грудня 2010 року проживали разом як одна родина, вели спільне господарство. До 2003 року вони проживали разом у будинку його матері. З вересня 2003 року по квітень - травень 2004 року він фактично знаходився на заробітках на території Російської Федерації. 05 листопада 2004 року він придбав ? частину будинку [ADDRESS]. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки спірне майно було придбано ним за його особисті кошти у розмірі 1800 доларів США, які він заробив у Російській Федерації та кошти у розмірі 400 доларів США, які він отримав за продаж належного йому гаражу. Разом з тим, надати будь-які докази на підтвердження отримання ним коштів під час роботи у Російській Федерації та продаж гаражу - відмовився. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Як вбачається із фотокопії паспорта серії [NUMBER] та свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] виданого 25 січня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вовчанського РУЮ Харківської області, сторони перебували у шлюбі в період з 06 листопада 1999 року по 25 січня 2011 року (а.с. 9-10, 12). Відповідно до довідки Вовчанського МБТІ № 542 від 23 вересня 2013 року право власності на 1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Вовчанського районного нотаріального округу 05 листопада 2004 року за № 1234 ( а.с. 14). Зазначені обставини визнані сторонами по справі, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважаються, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної власності подружжя. Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на [PERSON] Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, оскільки [PERSON] придбав ? частину житлового будинку [ADDRESS] під час шлюбу із [PERSON], суд приходить до висновку, що остання має право на ? частину спірного житлового будинку. При цьому судом враховується, що з листопада 1999 року по грудень 2010 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом, вели спільне господарство, між ними були гарні сімейні відносини. Надати будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірне майно було придбане за його особисті кошти, відповідач під час судового розгляду відмовився. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати у розмірі 1267 грн. 12 коп. суд розподіляє у відповідності до ст. 88 ЦПК України, стягнувши їх з [PERSON] на користь [PERSON], як такі, що повністю підтверджуються матеріалами справи (а.с. 1, 3-4). На підставі викладеного,

Outcome: approved