Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

[PERSON] (місце проживання в якості внутрішньо переміщеної особи: Україна, [ADDRESS]) звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] (місце проживання в якості внутрішньо переміщеної особи: Україна, [ADDRESS]), в якому просить стягнути аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки усіх видів доходу відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона уклала шлюб з відповідачем, який 25.01.2016 року було розірвано. Сторони мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання їхньої дитини не надає. На підставі викладеного вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Представник відповідача надала до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову та вказала, що позов є необґрунтованим. Зокрема зазначила, що позивач вводить суд в оману, стверджуючи, що відповідач, батько дитини, жодним чином не допомагає матеріально, жодних витрат в утриманні дитини не несе. Це не відповідає дійсності, адже відповідач саме у добровільному порядку регулярно надає матеріальну допомогу на утримання своєї дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 3000 тисячі рублів щомісячно. Відповідач почав регулярно надавати матеріальну допомогу на утримання свого сина ще до розірвання шлюбу - з серпня 2015 року, це підтверджується копіями розписок про отримання аліментів на утримання дитини, які позивач писала кожного разу при отриманні аліментів від відповідача. Крім цього, відповідач купував необхідні меблі для дитини та матрац. Більшу матеріальну допомогу відповідач просто не в змозі надавати, адже сам є інвалідом другої групи безстроково, відповідно не працює, адже ступінь втрати працездатності відповідача складає 75% та потребує значних матеріальних коштів для підтримання свого здоровя у задовільному стані. Отже, відповідач надає матеріальну допомогу на утримання свого сина добровільно, тому вважає, що для задоволення позовних вимог позивача не має підстав. Позивач же жодним чином чи доказом не довела того факту, що відповідач не надає матеріальну допомогу та, більш того, приховала від суду той факт, що відповідач любить свого сина, постійно з ним спілкується та надає необхідну матеріальну допомогу на утримання останнього. В судове засідання позивач не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала з підстав, які викладені в письмову відзиві на позов. Додатково пояснила, що відомостей про поганий стан здоровя дитини чи особливі потреби дитини у відповідача немає, доказів наявності у дитини майна у відповідача також немає. Відповідач з 2005 року має у власності 1/2 частку 2-кімнатної квартири в м. Луганську за адресою постійної реєстрації сторін цієї справи, а також має автомобіль Шевроле Лачетті 2007 року випуску. Крім того, відповідач щомісячно отримує пенсію в розмірі трохи більше 5000 грн. Відповідач є інвалідом 2 групи, має 75% втрати працездатності, доказів перебування на утриманні відповідача інших осіб у представника відповідача немає. Також, відповідач наймає за гроші квартиру в м. Щастя Луганської області. Суму аліментів на утримання дитини в розмірі 3000 російських рублів щомісячно відповідач визначив самостійно, позивач ніколи не заперечувала проти цієї суми. В грудні 2017 року відповідач також сплатив аліменти в сумі 3000 рублів, але у нього не збереглося квитанцій про це. В квітні 2018 року відповідач продовжив сплачувати позивачу аліменти в сумі 3000 рублів, про що позивачем як і завжди було складено розписку в присутності відповідача. Надати розписку в судове засідання своєму представнику відповідач не встиг. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що згідно із рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2016 року по справі № 761/21965/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 22.07.2011 року у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 247, розірвано. Згідно із копією свідоцтва про народження серії І-ЕД № 253923, виданого 28 вересня 2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] народився 19 вересня 2012 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 592. Батьком дитини записаний [PERSON], матірю [PERSON]. З копії довідки серії МСЕ № 0066403, виданої 04 липня 2006 року Комунальним закладом «Обласний центр медико-соціальної експертизи Луганської області», та копії довідки серії 2-20 СУ № 012153, виданої Комунальним закладом «Обласний центр медико-соціальної експертизи Луганської області», вбачається, що [PERSON], [INFO], встановлена друга група інвалідності безстроково з 01 липня 2006 року, відповідач має 75% втрати працездатності безстроково, його життєдіяльність значно обмежена. Згідно із копією посвідчення серії Є № 095434, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Ленінського району міста Луганська від 15 січня 2007 року, [PERSON] є інвалідом другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни. З копій наданих представником відповідача розписок та квитанцій вбачається, що [PERSON] щомісячно сплачував аліменти [PERSON] на утримання дитини в розмірі 3000,00 рублів за період з серпня 2015 року по березень 2018 року включно. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Суд погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що позивачем у позовній заяві вказані неправдиві відомості стосовно ненадання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини, адже наданими відповідачем до суду доказами повністю підтверджується факт регулярної щомісячної сплати відповідачем на користь позивача сум аліментів на утримання дитини в розмірі 3000 російських рублів. Разом з тим, на підставі системного аналізу ч. 1-3 ст. 181, ст. 182, ч. 1 ст. 183 СК України суд приходить до висновку про те, що позов про стягнення аліментів на утримання дитини має бути задоволений судом у випадку відсутності доказів досягнення сторонами домовленості про сплату аліментів у певній частці від доходу одного з батьків або у твердій грошовій сумі. Тобто, факт добровільної сплати одним з батьків аліментів на утримання дитини не свідчить про відсутність підстав для задоволення відповідного позову, адже в подібних категоріях справ необхідність захисту права позивача в розумінні ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначається наявністю чи відсутністю домовленості батьків щодо способу утримання дитини. Із змісту спірних правовідносин вбачається факт регулярної сплати відповідачем аліментів на утримання дитини в розмірі 3000 російських рублів, проте позивач вважає за необхідне визначити розмір аліментів у частці від доходу відповідача, в той час як відповідач вочевидь заперечує проти цього, подавши відзив на позов із проханням відмовити у задоволенні позову. Отже, існує необхідність захисту права позивача в розумінні ч. 1 ст. 2 ЦПК України. Визначаючи частку від доходів відповідача, яка підлягає стягненню, суд враховує, що сторонами не було надано доказів наявності у дитини будь-яких тривалих хвороб або хворобливого стану. Також сторонами не було надано доказів наявності у дитини будь-якого коштовного нерухомого або рухомого майна, яке може забезпечувати дохід для утримання дитини. Суд також враховує, що відповідач з 2005 року має у власності 1/2 частку 2-кімнатної квартири в м. Луганську за адресою постійної реєстрації сторін цієї справи, а також має автомобіль Шевроле Лачетті 2007 року випуску. Крім того, відповідач щомісячно отримує пенсію в розмірі більше 5000 грн. Відповідач є інвалідом 2 групи, має 75% втрати працездатності, доказів перебування на утриманні відповідача інших осіб до суду не надано. Доказів оренди відповідачем квартири в м. Щастя Луганської області до суду також не надано. Суд також враховує, що відповідач щомісячно добровільно сплачував аліменти на утримання дитини в розмірі 3000 російських рублів, що станом на час розгляду цієї справи складає близько 1275 гривень. Тобто, відповідач зможе сплачувати аліменти у 1/4 частці від своєї пенсії, яка за твердженнями його представника складає суму близько 5000 грн. (5000 / 4 = 1250). Таким чином, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, у звязку із чим з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття 19 вересня 2030 року. При цьому суд вважає за необхідне розяснити сторонам цієї справи, що добровільна сплата відповідачем аліментів за березень та квітень 2018 року не призведе до подвійного стягнення з нього сум аліментів за цей період згідно із цим рішенням суду, адже при примусовому або добровільному виконанні вказаного рішення суду відповідач не позбавлений права надати стягувачу чи виконавцю наявні у нього докази сплати аліментів на користь позивача з метою врахування раніше сплачених аліментів за березень та квітень 2018 року при розрахунку розміру заборгованості за цим рішенням суду. Відповідно до підп. 3 п. 5 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Отже, за загальним правилом в подібних категоріях справ судові витрати в разі задоволення позову мають стягуватися з відповідача в дохід держави. Разом з тим, суд в порядку ч. 3 ст. 141 ЦПК України враховує, що позивач у позовній заяві безпідставно стверджувала про несплату відповідачем аліментів на утримання дитини, а також не надала жодних доказів щодо намагань досудового врегулювання спору. Крім того, суд в порядку ч. 9 ст. 141 ЦПК України враховує, що цей спір виник, в тому числі, внаслідок невжиття позивачем заходів з приводу намагання досягнути домовленості з відповідачем щодо визначення розміру аліментів на утримання дитини. Приймаючи до уваги вимоги ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи те, що позивач в силу Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору в цій справі і суд не може покласти сплату судового збору на неї, суд вважає за необхідне судові витрати у цій справі віднести на рахунок держави. Саме такий розподіл судових витрат є найбільш розумним та справедливим із урахуванням конкретних обставин цієї справи. У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved