Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] , відповідно до договору дарування від 21.12.2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. за реєстровим № 2458, подарували, а [PERSON] прийняла у дар 337/800 часток у праві власності на будинок [ADDRESS] . Цього ж дня, цим же нотаріусом на підставі договору було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 33069542, та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про право власності за №18186616. [PERSON] заявила позов до [PERSON] , за яким просила визнати недійсним вказаний договір дарування, застосувати наслідки недійсності договору, та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав і державну реєстрацію права власності, що вчинені на підставі цього договору. Позов мотивовано тим, що позивач при укладенні спірного договору помилялась щодо його дійсної правової природи, договір не відповідав її волевиявленню, при укладенні договору були суттєво порушенні вимоги чинного законодавства. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 27.03.2018 р., справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.10.2018 року закінчене підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач була присутня в судовому засіданні 17.01.2019 року, проте висловитись на підтримку позову, в силу стану здоров`я, не змогла, її відповіді на запитання судді, представника позивача були незрозумілими, поведінка в суді не відповідала обстановці. Загалом у судді та учасників процесу склалося враження, що позивач не усвідомлює де вона знаходиться і чому. Разом з тим, підстав вважати, що позивач недієздатна в суді не встановлено. Представник позивача в судовому засіданні на вимогах позову наполягала, надала пояснення, що зводяться до викладеного в заяві. Відповідач та її представник просили в задоволенні позову відмовити, за необґрунтованістю, пославшись на доводи викладені у відзиві. Нотаріус Гришаєва І.В. в суд не з`явилась, пояснень на позов не надіслала. Вислухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши зібрані докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за таких підстав. Так, позивач послалась на ст. 229 ЦК України, як на підставу задоволення вимог позову. Згідно з даною нормою закону, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивач вказувала, що підписуючи спірний договір, вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки між сторонами попередньо була досягнута домовленість на умовах саме такого договору, і така домовленість відповідала її інтересам в силу похилого віку, тяжкого стану здоров`я. Дійсно, з огляду на матеріали справи, пояснення сторін, та покази свідків [PERSON] , та [PERSON] , позивач уклала спірний договір у віці 72 роки, після укладення договору продовжує проживати в будинку, іншого житла не має, в силу віку та стану здоров`я потребує сторонньої допомоги. Проте, ці обставини є формальними і самі по собі не вказують на те, що при укладенні договору дійсно мала місце помилка. Напроти, з огляду на спірний договір вбачається, що він укладений від імені дарувальників та обдарованої, дієздатність дарувальників перевірено, дарувальники стверджують, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, сторони розуміють , що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має право вимагати від обдаровуваної вчинення на нього будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Посилання позивача на юридичну необізнаність суд не приймає, оскільки позивач раніше заявляла позови, була стороною судових спорів щодо права власності на спірний будинок, зокрема право власності на спірну частку будинку вона набула на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15.02.2017 року, що було ухвалене за її позовом, одним із відповідачів за цим позовом була [PERSON] . Сторони, як це встановлено в суді, є родичами (відповідач є племінницею позивача), вони проживають в одному будинку, відповідач до укладення договору опікувалась позивачем, надавала їй необхідну посильну допомогу, з укладенням спірного договору позивач, в супереч її доводам, не втратила право користування займаним житлом, оскільки нею була відчужена лише ідеальна частка у праві власності на будинок, а відтак в силу приписів ст.ст. 311, 405 ЦК України вона не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Свідки [PERSON] , та [PERSON] в суді, кожна окремо, показали, що про обставини, що передували укладенню спірного договору їм не відомо, про те, що позивач «відписала» свою частку відповідачу, вони дізнались після того, як відповідач відмовилась від догляду за позивачем, і вони та інші перебрали цю повинність на себе, про те, що це був договір дарування їм стало відомо з матеріалів позову [PERSON] про скасування рішення Київської міської ради про надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] , та передачі земельної ділянки їй у власність, від позивача вони дізнались, що вона не розуміла який договір підписала. Відповідач же наполягала, що спірний договір було укладено з ініціативи позивача, будь-яких умов, зобов`язань не передбачених цим договором, вони не обговорювали. Інших доказів, що вказували б на помилку позивача щодо природи спірного договору суду не надано. Тому, суд не знаходить достатніх підстав для застосування до спору ст. 229 ЦК України, як на тому наполягає позивач. Таке рішення не суперечить правовим висновкам Верховного суду України, на які посилалась позивач. Доводи позивача про те, що відповідач не прийняла дар суперечать доказам у справі та приписам ст. 363 ЦК України. Посилання позивача на те, що відповідач прийняла дар в обсязі більшому ніж це визначено договором є надуманими. Договір в частині, що стосується іншої дарувальниці, не порушує прав позивача. Разом з тим, як це вказувалось вище, психічний стан позивача, на час розгляду справи, викликає сумніви. Відповідач неодноразово викликала лікарів з приводу неадекватної поведінки тітки, на це ж вказали і свідки. Крім того, свідок [PERSON] показала, що стала помічати зміни в особистості позивача п`ять останніх років. Прояви неадекватної поведінки позивача відмитила і свідок [PERSON] , прив`язавши їх початок до 2017р. Проте, вимоги про визнання договору дарування недійсним за підстав того, що позивач на час укладення договору не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати не заявлено. Не надано і належних доказів, на підтвердження вказаних обставин. Посилання на те, що позивач при укладенні договору почувала себе погано, саме по собі, не ставить під сумнів її дієздатність. Насамкінець той факт, що в спірному договорі, всупереч ст. 377 ЦК України, не вказано розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, не є підставою для визнання цього договору недійсним. Підстав вважати спірний договір неукладеним не має, оскільки договір сторонами виконано. Інших доводів і доказів в їх обґрунтування позов не містить. Підсумовуючи викладене суд знаходить позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. За такого рішення, судові витрати у справі розподілу не підлягають. Заходи забезпечення позову судом не вживались. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed