Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

[PERSON], яка діє також в інтересах малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON], заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, звернулась до суду з заявою, у якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що вимушене переселення [PERSON] разом зі своїми малолітніми дітьми [PERSON], [PERSON], [PERSON] у лютому 2015 року з окупованої території Донецької області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. В обґрунтування\~заяви [PERSON]\~зазначає,\~що вона\~до вимушеного\~переселення у\~лютому 2015\~року була\~зареєстрована,\~проживала за\~адресою:\~[INFO]\~та здійснювала\~підприємницьку діяльність.\~Вона є\~матірю трьох\~дітей та\~у лютому\~2015\~року вона\~разом зі\~своїми малолітніми\~дітьми була\~вимушена переміститись\~зі свого\~постійного місця\~проживання на\~тимчасово окупованій\~території Донецької\~області до\~с.\~Губарівка,\~вул.\~Новоселівська,\~буд.\~78\~Богодухівського району\~Харківської область,\~де проживає\~і на\~даний час.\~Встановлення вказаного\~юридичного факту\~необхідне їй\~для подальшого\~визначення її\~статусу як\~особи,\~яка перебуває\~під захистом\~Конвенції про\~захист цивільного\~населення під\~час війни\~від 12.08.1949\~року (жертви\~ потерпілого\~від міжнародного\~збройного конфлікту),\~що обумовлює\~виникнення прав\~та обовязків,\~передбачених цією\~Конвенцією,\~іншими нормами\~національного та\~міжнародного права.\~Іншого порядку\~встановлення такого\~юридичного факту\~законодавством України не передбачено. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні заяви наполягала. Представники заінтересованих осіб Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзивів або заперечень на заяву суду не надали. Суд, дослідивши письмові матеріали у справі, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зареєстрована та постійно проживала за адресою: [INFO] /а.с 30-35/. [PERSON] є матірю трьох малолітніх дітей, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] /а.с. 36, 37, 38/. [PERSON] за місцем реєстрації здійснювала підприємницьку діяльність, зареєстрована як фізична особа підприємець, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серії В03 № 446900 від 14.10.2009 року /а.с. 39/. Згідно з копією довідки від 17.02.2015 року № [NUMBER] про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Богодухівської РДА Харківської області, заявниця [PERSON] разом з малолітніми дітьми перемістилася з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції за адресою: Донецька область, Марїнський район, смт Старомихайлівка, вул. Леніна, буд. 105 до с. Губарівка, вул. Новоселівська, буд. 78 Богодухівського району Харківської область, де проживають і на даний час /а.с. 40/. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За змістом встановленої форми довідки не передбачається внесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. У статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. За змістом ч. 2 ст. 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У ч. 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом ст. 1 вказаної Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов'язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов'язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132). Згідно з ч. 1 та п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Враховуючи викладене, встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Донецької області, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме [PERSON] При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявника. Під час розгляду справи суду № 243/7029/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного у своїй постанові від 12 квітня 2018 року, прийшов до висновку, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення [PERSON] з частини окупованої Російською Федерацією території смт. Старомихайлівка Марїнського району Донецької області, Україна, суд приходить до наступного. [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії КС 211965, зареєстрована в [INFO]. До початку окупації смт. Старомихайлівка, [PERSON] як повноправний громадянин своєї країни, мала налагоджений побут, можливість вести повноцінне життя та здійснювати підприємницьку діяльністю. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання у [INFO], а тому у лютому 2015 року внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України [PERSON] змушена була переїхати до Харківської області Богодухівського району у с. Губарівка, залишивши житло у смт. Старомихайлівка Марїнського району Донецької області, змінивши власний побут та спосіб життя. [PERSON] разом з малолітніми дітьми переселилася з території окупованої Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт заявнику потрібно для визначення її статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. Крім того, незважаючи на те, що як одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на таке. Зазначена норма визначає імунітет від пред'явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як відповідача або третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Крім того, необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі. На адресу Посольства Російської Федерації вчасно направлялися листи-повідомлення про розгляд справи, копія ухвали про відкриття провадження з копією заяви та до датками до неї, проте представник заінтересованої особи у судових засіданнях участі не брав, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення цієї справи, не заявляв. Відповідно до ч. 3 ст.\~5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. За таких обставин, відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Донецької області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у лютому 2015 року [PERSON] та її малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з окупованої території Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає задоволенню.\~\~\~\~

Outcome: approved