Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

[PERSON] пред`явила у Подільському районному суді міста Києва позов до ПАТ «Банк Михайлівський» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію [PERSON], у якому просила су згідно заяви про збільшення позовних вимог: поновити її на роботі, визнавши наказ про звільнення № 156-К від 28.10.2016 року незаконним; притягнути до відповідальності посадових осіб [PERSON] та [PERSON] за порушення трудового законодавства України; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.11.2016 року у розмірі 324415 грн. 00 коп.; стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди у розмірі 11000 грн. 00 коп. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 15.07.2016 року між сторонами було укладено Договір про надання послуг № 1269 терміном до 30.09.2016 року включно з посадовим окладом 10000 грн. 00 коп. на місяць. Після закінчення терміну дії Договору, позивач була прийнята на роботу на посаду головного фахівця Відділу документообігу та клієнтських звернень Управління по роботі з персоналом та документообігу на умовах строкового трудового договору з терміном дії до 31.10.2016 року з посадовим окладом 10000 грн. 00 коп. на місяць. 31.10.2016 року Наказом про звільнення № 156-К від 28.10.2016 року позивача було звільнено з посади у зв`язку із закінченням строку дії договору. Однак, відповідно до медичної довідки № 199 від 29.09.2016 року, термін вагітності позивача складав 11-12 тижнів. Оригінал медичної довідки було надано відповідачу 29.09.2016 року. Відтак, позивач стверджує, що відповідачем було допущено суттєве порушення норм трудового законодавства, та звільнено її з посади в період вагітності. За таких обставин позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених трудових прав та законних інтересів. В судове засіданні позивач не з`явилась. Позивач до суду подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю, просила суд їх задовольнити, а розгляд справи провести без її участі. Представник відповідача також свого права на участь у судовому засіданні не використав, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду подав заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позову повністю. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що 15.07.2016 року між сторонами було укладено Договір про надання послуг № 1269 терміном до 30.09.2016 року включно з посадовим окладом 10000 грн. 00 коп. на місяць. (а.с. 22) 30.09.2016 року сторони уклали Договір про розірвання Договору про надання послуг № 1269 від 15.07.2016 року. (а.с. 24) 03.10.2016 року на підставі Наказу № 137-К від 30.09.2016 року [PERSON] була прийнята на роботу в ПАТ «Банк Михайлівський» на посаду головного фахівця Відділу документообігу та клієнтських звернень Управління по роботі з персоналом та документообігу. (а.с. 6) 31.10.2016 року позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України на підставі Наказу № 156-К від 28.10.2016 року. (а.с. 6, 7) Як вбачається з Довідки № 199 від 29.09.2016 року, [PERSON] перебуває під наглядом в жіночій консультації КНП «Консультативно-діагностичний центр» Подільського району м. Києва з 29.09.2016 року з приводу вагітності 11-12 тиждень. (а.с. 3) В поданих до суду запереченнях відповідач стверджує, що про вагітність позивача на момент її звільнення Банку не було відомо. Позивач була звільнена з підстав спливу строку дії строкового трудового договору. Жодна медична документація відповідачу не надходила. І виключно з 01.11.2016 року, тобто після звільнення позивача, Банку стало відомо про те, що [PERSON] є вагітною оскільки останньою було надіслано відповідний лист на адресу відповідача. Як вбачається з відмітки на Заяві [PERSON] про продовження терміну дії строкового трудового договору до закінчення терміну вагітності, ПАТ «Банк Михайлівський» отримав її 01.11.2016 року. (а.с. 28) Правовідносини, що виникли регулюються нормами Кодексу законів про працю України. Частина 1 ст. 21 КЗпП України передбачає, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Стаття 23 КЗпП України встановлює, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Пункт 2 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачає, що однією з підстав припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Частина 1 ст. 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частина 3 ст. 184 КЗпП України передбачає, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Саме на ч. 3 ст. 184 КЗпП України посилається позивач як на підставу поданого позову. Однак, вказана норма передбачає заборону звільнення, зокрема, вагітних жінок, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а не з підстав закінчення строку дії строкового трудового договору. Так, підставою звільнення [PERSON] із займаної посади був п. 1 ч. 2 ст. 36 КЗпП України - закінчення строку договору. Відтак, така підстава звільнення не є тотожною звільненню з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Більше того, з матеріалів справи неможливо встановити, що на час винесення оспорюваного наказу про звільнення, відповідач був сповіщений позивачем про її вагітність. З відмітки на Заяві [PERSON] про продовження терміну дії строкового трудового договору до закінчення терміну вагітності, вбачається, що ПАТ «Банк Михайлівський» отримав її 01.11.2016 року і саме ця дата вбачається судом доведеною та такою, з якої відповідачу стало відомо про вагітність позивача. Інших доказів, які б підтверджували факт обізнаності відповідача про вагітність позивача до її звільнення, матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд вважає, що незаконність звільнення позивача не була доведена. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та відмову у їх задоволенні.

Outcome: dismissed