Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з позовними вимогами до Новоцаричанської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області та просять суд: - скасувати Державний акт на право колективної власності на землю серії [NUMBER], виданого Новоцаричанською сільською радою народних депутатів на підставі рішення Новоцаричанської сільської ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області від 21 червня 1995 року КСП «Нова Царічанка» в частині земель площею 80 га; - припинити право колективної власності на земельну ділянку, зазначену у державному акту на право колективної власності на землю серії [NUMBER], виданий Новоцаричанською сільською радою народних депутатів на підставі рішення Новоцаричанської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 21 червня 1995 року КСП «Нова Царічанка» в частині земель площею 80 га. Заявлені позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] обґрунтовують наступним. 11.04.2017 року позивачі звернулися до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Новоцаричанської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (за межами населеного пункту). За результатами розгляду заяви та відповідної документації Головне управління Держгеокадастру в Одеській області відповіддю від 19.04.2017 року відмовило у задоволенні заяви, посилаючись на те, що земельна ділянка за бажаним місцем розташування перебуває у колективній власності, право на яке посвідчено Державним актом на право колективної власності на землю серії [NUMBER], який було видано колективному сільськогосподарському підприємству «Нова Царічанка», цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Новоцаричанської сільської ради (за межами населеного пункту). Таким чином, позивачі у встановленому законом порядку розпочали процедуру набуття права власності на земельну ділянку. Разом із тим, наявність чинного державного акту серії [NUMBER] унеможливлює набуття права власності на земельну ділянку, що суперечить ст.116 ЗК України. Чинні Земельний кодекс України та Цивільний Кодекс України визначають приватну, державну та комунальну форму власності. Отже, чинне законодавство не передбачає існування колективної форми власності, а відтак існування чинного державного акту на право колективної власності є перешкодою для реалізації конституційних принципів набуття права власності на земельні ділянки, та відповідно порушує право власності позивачів. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що державний акт видавався КСП «Нова Царічанка», записів щодо якого в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не знайдено. Позивачі стверджують, що діючим законодавством не визначено порядку припинення права власності на землю з підстав відсутності такої форми власності як «колективна», що апріорі неможливо через відсутність такого визначення в чинному законодавстві, тому, на їх думку, слід застосувати положення ст.8 Конституції України щодо принципу верховенства права, ст. 1 ЦПК України щодо завдань цивільного судочинства та ст.5 ЗК України щодо базування земельного законодавства на принципах забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави та забезпечення гарантій прав на землю та застосувати такий спосіб захисту як припинення права колективної власності в судовому порядку. З огляду на викладене просять задовольнити позов. Позивачі у судове засідання не з'явились, надали до суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити їх. Представник позивачів - [PERSON], надав суду заяву, згідно з якою просить суд розглянути позовну заяву без представників відповідача, які умисно затягують розгляд справи та намагаються втретє без поважних причин перенести судове засідання будучи належно сповіщеними. Від представника третьої особи - Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, до суду надійшла заява, згідно з якою Управління просить справу розглянути за наявними матеріалами без присутності їх представника, проти заявлених позовних вимог Управління не заперечує. Представники Новоцаричанської сільської ради - [PERSON] та Каланжов В.І., у судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи сповіщалися належним чином. Голова Новоцаричанської сільської ради [PERSON] особисто 06.06.2017 року надав до канцелярії суду заяву з проханням перенести слухання справи у зв'язку з тим, що він перебуває на лікарняному та просить рішень по справі не приймати. На підтвердження поважності неявки в судове засідання, [PERSON] додав до заяви копію Довідки № 468 КЗ «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» Амбулаторія загальної практики сімейної медицини села Стара Царичанка, згідно з якої [PERSON] з 03.06.2017 року перебуває на амбулаторному лікуванні з діагнозом «Нейроциркуляторна дистонія за гіпертонічним типом. Астеноневротичний синдром». Одночасно з головою сільської ради [PERSON], адвокат Новоцаричанської сільської ради Каланжов В.І. подав до суду заяву з проханням розгляд справи перенести на іншу дату про що письмово його повідомити. Причину відкладення Каланжов В.І. зазначає те, що він знаходиться у стані хвороби та вимушений лікуватись, що підтверджує копією довідки № 1150 КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» Консультативно-діагностична поліклініка. Згідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Проаналізувавши заяви представників Новоцаричанської сільської ради, що містяться в матеріалах справи, та надані ними довідки, суд вважає, що вони, як учасники процесу зловживають своїми процесуальними правами та навмисно затягують строки розгляду справи. Так, 24 травня 2017 року слухання справи було відкладено за заявою [PERSON] в якій він просив надати строк для ознайомлення з матеріалами справи. Згодом, 31 травня 2017 року судове засідання було відкладено за заявою представника с/р Каланжова В.І. який просив надати йому додатковий час для ознайомлення з матеріалами, оскільки він тільки вступив у процес та не встиг отримати копії матеріалів справи. Наразі, обидва уповноважені представника просять відкласти слухання справи посилаючись на поганий стан здоров'я. Варто звернути увагу на те, що амбулаторне лікування голови с/р [PERSON] не завадило йому в день судового засідання особисто з'явитись до суду та подати заяву в канцелярії. Відповідно до приписів ст.ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Тобто вказані принципи щодо обов'язковості доведення тих чи інших обставин є обов'язковими не лише при з'ясуванні обставин справи по суті, а й, як у даному випадку, при поданні клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтованого хворобою представника. Відповідно до п. 1.1 та 1.2 Інструкції «Про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 № 455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності, який у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється. Отже, неподання відповідачем до клопотання належних доказів, в даному випадку, відкритого листка непрацездатності (його копії) на підтвердження хвороби представника відповідача, має своїм наслідком його відхилення судом. Беручи до уваги викладене, суд вважає неповажною причину неявки у судове засідання представника Новоцаричанської сільської ради Каланжова В.І., оскільки надана ним копія довідки не є належним доказом підтвердження поважності причини неявки у судове засідання. Таким чином, суд у зв'язку з неявкою представників відповідача та не підтвердження поважності причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивачів, ухвалив слухати справу за відсутності представників відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. У відповідності з ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участі у справі,чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 11.04.2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Новоцаричанської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (за межами населеного пункту). 19.04.2017 року Головне управління Дрежгеокадастру в Одеській області відмовило у задоволенні заяв. Рішення про відмову вмотивоване тим, що бажані земельні ділянки належать до земель колишньої колективної власності КСП «Нова Царічанка», право на яке посвідчено Державним актом на право колективної власності на землю серії [NUMBER], виданий колективному сільськогосподарському підприємству «Нова Царічанка», цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як вбачається із матеріалів справи, державний акт серії [NUMBER] був виданий 21 червня 1995 року. Тобто, відповідно до статті 5 ЦК України, підлягають застосуванню нормативні - правові акти чинні на момент виникнення спірних правовідносин. На час видачі вказаного акту діяли Земельний кодекс України від 18.12.1990 року (втратив чинність з 01.01.2002 року), Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року (втратив чинність з 01.01.2004 року) та Закон України «Про власність» від 07.02.1991 року (втратив чинність з 20.06.2007 року). Вказані нормативно-правові акти визначали три форми власності: державна, приватна та колективна. Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України від 18.12.1990, земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно з ч. З ст. 78 ЗК України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Частинами 1 та 2 ст. 84 ЗК України визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно п.п. «г» п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 року, у державній власності залишаються усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок комунальної власності. Тобто, чинне законодавство не передбачає існування колективної форми власності, а відтак існування чинного державного акту на право колективної власності є перешкодою для реалізації конституційних принципів набуття права власності на земельні ділянки, та відповідно порушує право власності позивачів. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що державний акт видавався КСП «Нова Царічанка». Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» на запит станом на 19.04.2017 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні будь-які записи стосовно КСП «Нова Царічанка». Заміна критеріїв (найменування) пошуку юридичної особи також не надало позитивних результатів. За нормами ч. 4 ст. 91 ЦК України, цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесен ня до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 346 Цивільного кодексу України припинення юридичної особи чи смерть власника є підставою для припинення права власності. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до делегованих повноважень органів місцевого самоврядування відноситься, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використання і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів. Відповідно до п. 9 ст. 9 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року (надалі - Кодекс) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною. Так, пунктом 3 статті 27 цього ж Кодексу, визначено підстави припинення права користування землею право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства. Припинення права власності на землю у випадках, передбачених пунктами 1-8 частини першої та частиною третьою статті 27 Земельного кодексу України, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів. Таким чином, повноваження по припиненню права власності на земельні ділянки Земельним кодексом України (в редакції, яка діяла на той час) відповідно до статті 9 було покладено на сільські, селищні, міські ради народних депутатів. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з ч.1 ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст..21 ЦК). Згідно ч.1 ст. 374 ЦК, України суб'єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Суд приходить до висновку, що скасування державного акту на право колективної власності, виданий КСП «Нова Царічанка», не породжує жодних правових наслідків, оскільки розпаювання членів КСП закінчене, а належне використання і володіння ділянкою неможливе через невідповідність її правового стану чинним нормам (вимогам) законодавства, тобто неможливо унормувати її офіційне ефективне використання будь-якими особами, в тому числі державою з метою наповнення місцевих бюджетів. Наявність спірного державного акту та бездіяльність Головного управління Держгеокадастру щодо повернення землі до державної форми власності, а також відсутність правового механізму повернення земельної ділянки до державної форми власності, перешкоджає позивачам реалізувати своє право, передбачене Земельним кодексом України на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та порушує основоположні принципи земельного законодавства визначені ст. 5 ЗК України.

Outcome: approved