Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

[PERSON] помер [INFO] у віці 85 років у селі Новоукраїнка Новомиколаївського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.04.2016 серії [NUMBER]. 17 грудня 2011 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Новомиколаївської державної нотаріальної контори Моргуновою Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 977, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме і на що він за законом матиме право заповів [PERSON]. [PERSON] є дочкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.06.1956 та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 15.12.1978. 05.05.2016 [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, що відкрилася після смерті її батька. 17.05.2016 [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилася після смерті [PERSON] Інших спадкоємців, які б звернулися до нотаріуса, з матеріалів спадкової справи № 45 за 2016 рік, заведеної після смерті [PERSON], не вбачається. Допитана за її згодою в якості свідка позивач [PERSON] пояснила суду, що у неї з батьком були дуже добрі відносини, вони постійно підтримували зв'язок, останнього часу, здебільшого по телефону. Позивач висловив незадоволення тим фактом, що батьки відповідача, з якими позивач також підтримував дружні відносини, не повідомили йому у 2013 році, під час їхньої зустрічі, про наявність заповіту. [PERSON] вважає, що її батько не міг скласти заповіт на ім'я відповідача. На думку позивача, метою складення заповіту було приховати купівлю-продаж житлового будинку, який належав співмешканці її батька - [PERSON], щоби уникнути сплати податків. При цьому, гроші за будинок сплачувалися на користь онуків [PERSON], оскільки [PERSON] не мав прав на цей будинок. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що про заповіт їй стало відомо після смерті [PERSON], разом з цим свідок зазначив, що заповіт було складено з метою неоформлення договору купівлі-продажу будинку з [PERSON] Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який за його словами є братом [PERSON], пояснив, що на його думку, померлий не міг залишити такий заповіт та припускає, що заповіт було залишено з метою оформлення договору щодо будинку з відповідачем. Також свідок пояснив, що з матір'ю відповідача [PERSON] мав нормальні відносини. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] нічого йому не розповідав про свій заповіт, а він не розпитував його з цього приводу. Свідок [PERSON], яка постійно спілкувалася зі спадкодавцем протягом останніх трьох років його життя, пояснила, що про заповіт [PERSON] їй стало відомо лише після відкриття провадження по даній справі. [PERSON] зазначила, що [PERSON] не розповідав їй нічого про свій заповіт, займався домашнім господарством, перестав водити автомобіль приблизно за рік до смерті. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], мати відповідача, пояснила, що у неї та у її дочки були хороші сусідські відносини із спадкодавцем. Про мету складання заповіту від 17.12.2011 [PERSON] свідок нічого пояснити не зміг, зазначивши про свою необізнаність з цього питання. Також свідок підтвердив, що він чув розмову між [PERSON] та відповідачем з приводу будинку, в якому проживав спадкодавець, а саме щодо можливості його повернення в цей будинок, якщо у нього не залишиться місця проживання. До того ж, свідок підтвердив той факт, що гроші за будинок сплачувалися на користь онуків [PERSON] Свідок [PERSON], який проживає з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у судовому засіданні пояснив, що йому не було відомо про мету складання заповіту [PERSON], але також підтвердив показання свідка [PERSON] щодо усної домовленості між [PERSON] та [PERSON] про можливість його повернення до будинку, в якому проживає відповідач, у разі виникнення такої необхідності. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. За правилом ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимогі на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом частин 2 та 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. Так, згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Тобто підставою для визнання заповіту недійсним може бути виключно складення його дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (ст. 225 ЦК України) або складення його під впливом насильства (ст. 231 ЦК України). Проте, на існування обставин, передбачених ст.ст. 225, 231 ЦК України, позивач не посилається. Натомість позивач стверджує про існування обставин, передбачених ст. 229 ЦК України, що не є підставою для визнання заповіту недійсним. Разом з цим, твердження позивача про відсутність волевиявлення у [PERSON] на складення заповіту щодо всього його майна на користь [PERSON] суд визнає необґрунтованим припущенням, оскільки жодним з вищенаведених доказів, що були досліджені судом, не підтверджується факт складення заповіту з метою уникнення оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку. Вищенаведені показання свідків відображують суб'єктивне ставлення цих осіб до заповіту, залишеного [PERSON], оскільки жодна з цих осіб не була обізнана про існування заповіту за життя спадкодавця. Водночас, за твердженням позивача та свідків гроші за придбаний будинок сплачувалися відповідачем не на користь спадкодавця, а на користь третіх осіб - онуків [PERSON] Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 31.03.2014 по справі № 6-9цс14, суд визнає необґрунтованим у зв'язку з тим, що предметом спору у вказаній справі було визнання недійсним договору дарування, а не заповіту. Крім цього, позивач посилається на роз'яснення, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», з яких убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Але, поза увагою позивача залишено те, що у цих самих роз'ясненнях зазначено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Доводи позивача про юридичну необізнаність спадкодавця судом відхиляються з огляду на те, що закон не пов'язує чинність заповіту особи з рівнем її освіти. Частиною першою статті 1234 ЦК України кожній фізичній особі з повною цивільною дієздатністю надано право на заповіт. Заповіт [PERSON] посвідчений нотаріально, спадкодавцем власноручно зазначено у заповіті про те, що заповіт з його слів записаний вірно та ним уголос прочитаний перед підписанням у присутності нотаріуса, що за переконанням суду підтверджує дійсне волевиявлення спадкодавця та виключає можливість помилки з його боку. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та визнає його таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed