Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом просить визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачі зареєстровані у вказаному будинку, але [PERSON] ніколи в даному будинку не проживав, а [PERSON] не проживає в ньому більше п'яти років. Не знімаючись з реєстраційного обліку за вказаною адресою відповідачі порушують права позивача розпоряджатися своєю власністю. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Третя особа в судовому засіданні позов підтримав, не заперечував проти його задоволення. Пояснив, що будучи співвласником 3/10 частин даного будинку відповідачів ніколи не бачив. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлені у відповідності до положень ч.5 ст.74 ЦПК України, про поважні причини неявки суду не відомо. Суд, у відповідності до ст. 169 ЦПК України визнав можливим розглянути справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних в матеріалах справи доказах. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.224 ЦПК України. Вислухавши позивача, третю особу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного: Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування є власником 1/5 частини будинку [ADDRESS] (а.с.11-12). Відомості про право власності внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22.05.2014 року (а.с.13). Власником іншої 3/10 частини даного будинку, на підставі договору дарування частини житлового будинку від 31.08.2015 року, є [PERSON] - третя особа по справі (а.с.8-9, 10). Згідно довідки від 21.12.2016 року відповідачі зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно пояснень свідків [PERSON] - доньки позивача та [PERSON] - сусідки, відповідачі є онуком та правнуком [PERSON]. Вказують, що [PERSON] по даній адресі зареєстрований, але ніколи в даному будинку не проживав. [PERSON] не проживає більше п'яти років. У будинку відсутні особисті речі відповідачів, за комунальні послуги оплату не проводять. Відповідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що відповідачі за вказаною адресою відсутні більше року, поважність причин відсутності відповідачів у вказаному житлі в судовому засіданні встановлено не було, а отже відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України вони втратили право на користування цим будинком. На підставі наведеного,

Outcome: approved