Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ «КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до [PERSON] вказавши, що між Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг від 10.09.2008 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач карткою скористався, отримавши кошти, але умови договору не виконав, грошові кошти не повернув. [INFO] [PERSON] помер. Оскільки спадкоємець померлого [PERSON] [PERSON] постійно проживав разом зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , та прийняв спадщину, просять стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання банківських послуг від 10.09.2008 року в сумі 7296,45 гривень та судові витрати. Ухвалою суду від 08.01.2020 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач у наданий судом строк та станом на день розгляду справи правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позов не подав, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, будь-яких клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. В ході розгляду справи сторонами заяви чи клопотання не подавались. При дослідженні матеріалів справи встановлено таке. 10.09.2008 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг, який складається з Анкети-заяви з Умовами надання банківських послуг. Відповідно до укладеного договору [PERSON] отримав кредитну картку з встановленим лімітом, якою згодом скористався, зобов`язавшись щомісяця сплачувати банку ануїтетними платежами грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотків за користування кредитом, комісії, а також інших платежів згідно умов договору. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, [PERSON] належним чином зобов`язання з повернення грошових коштів не виконував, в результаті чого станом на дату смерті позичальника [PERSON] , тобто на 08.06.2017.2017 року виникла заборгованість в загальній сумі 7296,45 гривень, з яких 6728,96 гривень заборгованість за простроченим тілом кредиту, 567,49 гривень пені. 08.06.2017 року [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 08.06.2017 року Запорізьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області. 09.05.2018 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» направило до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України. 03.07.2018 року нотаріус П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори надала відповідь про неможливість реєстрації заяви як претензії кредитора, оскільки на вимозі кредитора відсутня печатка установи та роз`яснено право повторного звернення з вимогою. Доказів того, що АТ «КБ «ПриватБанк» повторно направило до нотаріуса відповідну вимогу не надано. 30.08.2019 року АТ «КБ «ПриватБанк» направило Морозову С.О. лист-претензію з вимогою сплати заборгованість в сумі 7296,45 гривень. Відомостей про отримання відповіді немає. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Клопотання про витребування відповідних доказів або забезпечення доказів позивач до суду не подавав, при цьому заявивши про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивач вказував, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , проживав на момент смерті спадкодавця разом із нею та прийняв спадщину в такий спосіб. Водночас будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано, оскільки позивачем не надано доказів того, що [PERSON] є родичем або членом сім?ї [PERSON] , не зазначено ступеню спорідненості відповідача із спадкодавцем та, відповідно, не зрозуміло до якої черги спадкоємців за законом така особа відносяться у разі, якщо він є спадкоємцем. Також позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що на момент смерті [PERSON] відповідач мешкав разом із ним, адже позивачем надано лише копії паспорта [PERSON] та відповідача, які однак, не містять відомостей про реєстрацію місця проживання як спадкодавця, так і спадкоємців, які б були актуальними на день смерть [PERSON] . За таких обставин позивачем не доведено, що відповідач прийняв спадщину в установленому законом порядку. Крім того, як вказує ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Як зазначив Верховний Суд у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 320/6489/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 333/2129/17, за змістом наведених вище норм матеріального права, задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому відповідальність спадкоємця обмежена вартістю отриманого у спадок майна. Натомість позивачем не вказано обсягу спадщини та не надано доказів на підтвердження того, що вартість спадкового майна дорівнює сумі або перевищує суму заявлених вимог. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , що така особа є спадкоємцем першої черги та прийняв спадщину у порядку, передбаченому чинним законодавством, а вартість успадкованого ним майна дорівнює або перевищує суму зобов?язань [PERSON] за договором від 10.09.2008 року, тож підстав для задоволення позову суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed