Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що витратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивували тим, що [PERSON] є власником квартири № 6 в буд. 88 по вул. 60-річчя в м. Кременчуці згідно договору дарування від 04.09.2014 року. В квартирі крім неї, ще зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Остання з березня 2007 року по теперішній час в квартирі не проживає, інтересу до житла не проявляє та витрат на його утримання не несе, оскільки добровільно виїхала з нього та постійно проживає і зареєстрована в Італії. Добровільно знятися з реєстрації місця проживання у квартирі відповідач відмовляється. Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою № 6 в буд. 88 по вул. 60-річчя Жовтня в м. Кременчуці Полтавської області. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, визначених в позовній заяві. Пояснили, що реєстрація відповідача у квартирі створює їм перешкоди в оформленні житлової субсидії. Відповідач [PERSON] повторно не зявилася в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дав повну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом достовірно встановлено, що квартира № 6 в буд. 88 по вул. 60-річчя Жовтня в м. Кременчуці належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] Право власності на ? частку вказаної квартири [PERSON] набула внаслідок укладення договору дарування від 04.09.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 923. Вказані обставини підтверджуються копією договору дарування від 04.09.2014 року (арк. с. 9), а також інформаційною довідкою з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обєкта нерухомого майна (арк. с. 47). Відповідач [PERSON] є співвласником ? частини квартири. Право власності на ? частку нерухомого майна вона набула в ході приватизації даної квартири в 1996 році, а також внаслідок спадкування 1/6 частки після померлого [PERSON] Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.04.1996 року Житлово-комунальним відділом автомобільного заводу згідно наказу № 257, а також підтверджена позивачами в судовому засіданні. З пояснень позивачів слідує, що з 2007 року відповідач не проживає у спірній квартирі. Факт не проживання [PERSON] за адресою: м. Кременчук, вул. 60-річчя Жовтня, 88, кв. 6, з березня 2007 року по теперішній час підтверджується актом ТОВ «Житлорембудсервіс» від 26.03.2015 року за № 98. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] станом на 13.06.2007 року була зареєстрована та дійсно проживала [INFO] муніципального округу Баколі провінція Неаполь. Проаналізувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновкув. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~\~\~Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі\~статті 391 ЦК\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116\~Житлового кодексу Української РСР. Ч.1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.2 ст.13 ЦК України, при здійсненні свої прав особа зобовязана утримуватися від дій,які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень частини 2-5 статті 13 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи те, що відповідач є власником ? частини квартири № 6 в будинку 88 по вул. 60-річчя Жовтня в м. Кременчуці, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed