Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

[PERSON] (надалі - також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»), в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь за користування його земельною ділянкою, яку вона використовує під забудову та для обслуговування свого будинку в розмірі 1000,00 грн. в місяць з 01 березня 2015 року по 01 березня 2018 року (36 місяців), а всього 36 000,00 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, як зазначила представник Позивача, внаслідок самовільного використання [PERSON] протягом відповідного періоду часу частини земельної ділянки розміром 0,0006 га, яка перебуває у власності [PERSON] , шляхом побудови даху та піддашшя, [PERSON] завдано матеріальної шкоди в розмірі 36 000,00 грн., яку Відповідач відмовилася погасити добровільно. Представник Відповідача - Мехедко Надії Михайлівни, - в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, та просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Зокрема, в судовому засіданні представник Відповідача покликався на те, що відповідною частиною земельної ділянки [PERSON] (яка знаходиться під піддашшям будинку [PERSON] ) Відповідач користується згідно судового рішення, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] є безпідставними. Проаналізувавши пояснення Позивача та його представника, пояснення представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] . Згідно нотаріально завіреної згоди від 05 жовтня 2005 року №759 (а.с.45) [PERSON] надав письмову згоду на добудову [PERSON] коридору, реконструкцію даху з переобладнанням горища піж житлові приміщення, а також відмовився від спільного входу на горище. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії письмової заяви [PERSON] від 28 липня 1998 року (а.с.46) [PERSON] не заперечував на прибудову до будинку, на власній території, яка належить до частини земельної ділянки будинку [PERSON] Рішенням ВК Івано-Франківської міської ради від 29 вересня 2009 року №490 [PERSON] (а.с.44) дозволено індивідуальне житлове будівництво та надано дозвіл на реконструкцію власної квартири №3 з добудовою допоміжних приміщень та реконструкцію горища під житлові приміщення на власній земельній ділянці по [ADDRESS] . Згідно листа Управління архітектури і містобудування від 28 жовтня 2011 року №М/584 за результатами обстеження будинковолодінь сторін по справі встановлено, що бетонна огорожа на межі суміжних ділянок зведена з порушенням рішення виконавчого комітету міської ради від 16 жовтня 2007 року №496, її висота становить 2 м, висота проміжних колон - 2,7 м. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2013 року у цивільній справі №0907/2-8405/2011, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2103 року, частково задоволено позов [PERSON] ; зобов`язано [PERSON] привести суцільну бетонну огорожу висотою 2 м. та висотою проміжних колон 2 м. 70 см. у відповідність до норм, щодо висоти огорожі 1, 5 м. від рівня землі згідно рішення Івано-Франківського МВК № 496 від 16.10.2007 року та зобов`язано [PERSON] надати [PERSON] доступ для обслуговування власної квартири по [ADDRESS] шириною 1 м. шляхом знесення суцільної бетонної огорожі шириною 1 м., яка примикає до стіни квартири по [ADDRESS] . Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. Збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). У випадках, встановлених главою 24 Земельного кодексу України, за процедурою, передбаченою «Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №284, власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок. За змістом п.г ч.3 ст.152, ст.157 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків. Відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють, у тому числі, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу. Відповідно до п.п.1, 2, 3, 5 «Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №284, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії. Відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані, за рахунок власних коштів підприємств, установ, організацій та громадян, що їх заподіяли, не пізніше одного місяця після затвердження актів комісій. Звертаючись до суду з даним цивільним позовом, Позивач в якості правової підстави для стягнення з Відповідача коштів, покликається на ст. 414 Цивільного кодексу України, тобто на існування між сторонами правовідносин, які випливають із інституту суперфіцію (права на користування чужою земельною ділянкою для забудови). Зокрема, відповідно до статті 414 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки, наданої для забудови, має право на одержання плати за користування нею. Якщо на земельній ділянці збудовані промислові об`єкти, договором може бути передбачено право власника земельної ділянки на одержання частки від доходу землекористувача. Власник земельної ділянки має право володіти, користуватися нею в обсязі, встановленому договором із землекористувачем. Перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи не впливає на обсяг права власника будівлі (споруди) щодо користування земельною ділянкою. В той же час, підстави виникнення права користування чужою земельною ділянкою для забудови визначено статтею 413 Цивільного кодексу України. Так, власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Право користування земельною ділянкою, наданою для забудови, може відчужуватися або передаватися землекористувачем у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для забудови не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди, що розміщені на такій земельній ділянці), внесено до статутного фонду, передано у заставу. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови може бути встановлено на визначений або на невизначений строк, крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови не може перевищувати 50 років. Таким чином, Суд звертає увагу на те, що юридичними підставами права користування чужою земельною ділянкою для забудови є договір або заповіт. Позивачем не було надано суду доказів на підтвердження факту існування між ним та [PERSON] договірних відносин щодо користування спірною частиною земельної ділянки, як і не доведено існування заповіту як підстави виникнення такого права користування. За таких обставин, посилання Позивача в якості правової підстави заявлених позовних вимог на статтю 414 Цивільного кодексу України є безпідставним. Крім того, необґрунтованою є заявлена в позові вимога щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача суми щомісячної плати за користування земельною ділянкою в розмірі 1000,00 грн., оскільки належними засобами доказування такої суми не обґрунтовано. Ні договору між сторонами, ані судового рішення, чи будь-яких інших документів, якими би встановлювалася саме такий розмір щомісячної плати за користування землею, суду не надано. Крім того, Суд враховує, що [PERSON] фактично користується частиною земельної ділянки [PERSON] (в результаті наявності над земельною ділянкою Позивача піддашшя квартири Відповідача) на підставі судового рішення, яке набрало законної сили (Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2013 року у цивільній справі №0907/2-8405/2011, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2103 року), а тому таке користування не може вважатися самовільним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 22, 23, 413, 414 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed