Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON] , Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району» про визнання осіб такими, що незаконно займають жиле приміщення, визнання незаконним надання кімнати. Свої вимоги мотивували тим, що [PERSON] перебувала на квартирному обліку з 1992 року та на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов з 23 березня 2012 року. До цього вона мешкала за адресою: [ADDRESS] разом з батьками та саме її матері було надано квартиру [ADDRESS] для всієї родини. Зазначений будинок раніше відносився до державного майна. Кімната [ADDRESS] ( на сьогодні [ADDRESS]) в квартирі [ADDRESS] була власністю ДП «ЕКОС» до 31 грудня 2012 року та [PERSON] в супереч договору оренди вселився як співробітник ДП «ЕКОС» у зазначену кімнату. За цей час тимчасового проживання [PERSON] всупереч договору оренди № 19 від 17 січня 2012 року оформив комунальну кімнату у приватну власність. Вважає, що відповідач разом з родиною з 01 січня 2013 року займає кімнату [ADDRESS] ([ADDRESS]) без законних підстав. [PERSON] , яка постійно мешкала за зазначеною адресою, не надавала письмову згоду на приватизацію кімнати [ADDRESS] в квартирі [ADDRESS] . Просять суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] та його дружину [PERSON] разом з сином [PERSON] такими, що з 01 січня 2013 року займають кімнату [ADDRESS] незаконно; визнати незаконним надання відповідачу та членам його сім`ї кімнату [ADDRESS] . Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 травня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви позивачів про забезпечення позову. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року заяву про зміну предмету позову [PERSON] , [PERSON] залишено без руху. 15 червня 2018 року позивачами на виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року подана до суду заява про зміну предмету позову (т. 1, а.с. 168-174). З цієї заяви вбачається, що позивачі просять суд ухвалити рішення, яким: - визнати ордер № 018875 серія Б на жиле приміщення від 21 квітня 2016 року, виданий [PERSON] з сім`єю на підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 квітня 2016 року № 320 недійсним; - визнати приватизацію кімнат [ADDRESS] та [ADDRESS] у квартирі [ADDRESS] , здійснену на користь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] незаконною та скасувати її; - визнати договір дарування від 12 червня 2017 року незаконним та скасувати його; - виселити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] ; - виселити [PERSON] з жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] ; - визнати відмову Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації наданні жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] з родиною незаконною; - зобов`язати Солом`янську районну в м. Києві державну адміністрацію надати [PERSON] з родиною жиле приміщення [ADDRESS] шляхом видачі ордеру. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року закрито провадження у справі в частині вимог позивача [PERSON] у зв`язку з відмовою від позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 березня 2019 року частково задоволено заяву [PERSON] про повернення судового збору. Позивач та його представники у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Зазначили, що на момент надання ордеру на жиле приміщення (кімнату [ADDRESS]) від 12 лютого 2014 року № 18673 серія Б [PERSON] безпідставно прийнятий на облік потребуючих покращення житлових умов. Також він не відповідав вимогам п`ятирічного безперервного, постійного проживання у м. Києві. Не маючи постійного житла у м. Києві, на нього не розповсюджуються норми щодо поліпшення житлових умов у м. Києві. Таким чином, ордер на жиле приміщення (кімнату [ADDRESS] ) має бути визнаний недійсним. Оскільки ордер на кімнату [ADDRESS] виданий [PERSON] безпідставно, то він на момент надання йому спірної кімнати [ADDRESS] не є наймачем та не має права на отримання жилого приміщення, що звільнилося в квартирі, а саме кімнати [ADDRESS] . Зазначена кімната має бути передана наймачам, що проживають у цій квартирі та потребують поліпшення житлових умов, якими є позивач з родиною. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Підтримала викладене у відзиві на позовну заяву (т. 1, а.с. 206-217). Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Підтримала викладене у відзиві на позовну заяву (т. 1, а.с. 206-217). Зазначила, що 12 лютого 2014 року [PERSON] з сім`єю видано ордер № 018673 серія Б від 12 лютого 2014 року на зайняття жилого приміщення, а саме кімнати [ADDRESS] ([ADDRESS]) в комунальній квартирі [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] звернулись до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації з заявами про поліпшення житлових умов шляхом надання додаткової кімнати [ADDRESS]. 09 лютого 2017 року [PERSON] з сім`єю виданий ордер № 019005 серія Б від 09 лютого 2017 року на зайняття жилого приміщення, а саме кімнати № 20 в комунальній квартирі [ADDRESS] . Зазначені ордери видані відповідно до чинного законодавства України. Позивач просить визнати незаконним ордер № 018875, з якого вбачається, що він виданий одночасно на кімнату [ADDRESS] та на кімнату [ADDRESS] . При видачі цього ордеру була допущена арифметична помилка та окрім кімнати [ADDRESS] зазначено і кімнату [ADDRESS] . 09 лютого 2017 року на усунення зазначеної помилки було видано ордер № 019005. У зв`язку з тим, що вимога про визнання ордеру недійним є безпідставною, тому й вимоги про скасування приватизації, виселення відповідачів задоволенню не підлягають. Крім того, ордери № 018673 та № 019005 не є предметом спору між сторонами. Оскільки [PERSON] є законним власником кімнати [ADDRESS] у квартирі [ADDRESS] , тому договір дарування від 12 червня 2017 року є законним та [PERSON] є законним власником кімнати [ADDRESS] у цій квартирі. Таким чином, вимога про виселення [PERSON] з цієї кімнати не ґрунтується на законі. У зв`язку з цим, вимоги позивача про визнання відмови Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації у наданні жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] з родиною незаконною та зобов`язання Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надати [PERSON] з родиною жиле приміщення [ADDRESS] шляхом видачі ордеру не ґрунтуються на вимогах закону. Представник Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Підтримала викладене у письмових запереченнях (т. 2, а.с. 88-96). Зазначила, що 19 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням зарахувати його на квартирний облік з сім`єю. Відповідно до протоколу № 39 від 19 грудня 2013 року громадська комісія з житлових питань рекомендувала зарахувати [PERSON] з родиною на загальних підставах у зв`язку з проживанням в комунальній квартирі. Розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 25 грудня 2013 року № 842 [PERSON] прийнято на квартирний облік за місцем проживання - [ADDRESS] . 05 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до адміністрації з проханням видати ордер на фактично займану житлову площу. Відповідно до протоколу [ADDRESS] громадська комісія з житлових питань рекомендувала видати ордер на фактично займану кімнату. На підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 11 лютого 2014 року № 75 [PERSON] було видано ордер від 12 лютого 2014 року № 018673 серія Б. 25 березня 2016 року [PERSON] звернувся з заявою про надання додаткової кімнати за адресою: [ADDRESS] ([ADDRESS] ), яка звільнилась 24 березня 2016 року. 06 квітня 2016 року адміністрацією було надано відповідь про те, що інформація про звільнення кімнати № 1 ([ADDRESS]) відсутня, а тому питання не може бути розглянуто. На підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 15 серпня 2014 року № 555 [PERSON] було видано ордер від 18 серпня 2014 року № 018759 серія Б на кімнати [ADDRESS] та [ADDRESS] . 22 березня 2016 року [PERSON] звернулась з заявою про надання додаткової кімнати за адресою: [ADDRESS] ([ADDRESS] ). 04 квітня 2016 року адміністрацією було надано відповідь про те, що інформація про звільнення кімнати № 1 ([ADDRESS]) відсутня, а тому питання не може бути розглянуто. Відповідно до протоколу № 7 від 07 квітня 2016 року на засіданні громадської комісії з житлових питань Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації було рекомендовано приєднати вільну житлову площу родині [PERSON] , оскільки родина позивача вже забезпечена житловою площею по 9 кв.м. на одну особу. На підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 квітня 2016 року № 320 [PERSON] було видано ордер від 21 квітня 2016 року № 018875 серія Б на дві кімнати [ADDRESS] та [ADDRESS] у комунальній квартирі [ADDRESS] . 31 січня 2017 року до адміністрації звернувся [PERSON] з заявою про внесення змін в розпорядження адміністрації та видачу ордеру на одну кімнату [ADDRESS] . На підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 06 лютого 2017 року № 93 [PERSON] було видано ордер від 09 лютого 2017 року № 019005 серія Б на кімнату [ADDRESS] у комунальній квартирі [ADDRESS] , а ордер № 018875 серії Б було анульовано. Приватизація кімнат [ADDRESS] та [ADDRESS] здійснювалась відповідно до Закону України «про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась. У матеріалах справи містяться її заперечення, з яких вбачається, що вона просить відмовити в задоволенні позову (т. 2, а.с. 1-2). Зазначено, що кімната [ADDRESS] у комунальній квартирі [ADDRESS] , яка є предметом договору дарування від 12 червня 2017 року, на момент укладення цього договору під забороною (арештом), в іпотеці та у заставі не перебувала, що було перевірено нотаріусом за даними відповідних державних реєстрів. Будь-яких обмежень щодо вчинення дій стосовно дарування, відчуження у дарувальника не було. За таких обставин, договір дарування було укладено без порушень норм чинного законодавства. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (т. 3, а.с. 118). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 19 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про зарахування його на квартирний облік з сім`єю (т. 2, а.с. 105). Відповідно до протоколу № 39 від 19 грудня 2013 року громадська комісія з житлових питань рекомендувала зарахувати [PERSON] з родиною на загальних підставах у зв`язку з проживанням в комунальній квартирі (т. 2, а.с. 105). Розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 25 грудня 2013 року № 842 [PERSON] прийнято на квартирний облік за місцем проживання та реєстрації - [ADDRESS] (т. 2, а.с. 106, 127). 05 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до адміністрації з проханням видати ордер на фактично займану житлову площу (т. 2, а.с. 128). Відповідно до протоколу [ADDRESS] громадська комісія з житлових питань рекомендувала видати ордер на фактично займану кімнату (т. 2, а.с. 128). На підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 11 лютого 2014 року № 75 (т. 2, а.с. 129) [PERSON] було видано ордер від 12 лютого 2014 року № 018673 серія Б на квартиру [ADDRESS] (т. 2, а.с. 130). На підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 15 серпня 2014 року № 555 (т. 2, а.с. 210) [PERSON] було видано ордер від 18 серпня 2014 року № 018759 серія Б на кімнати [ADDRESS] та [ADDRESS] (т. 2, а.с. 211). 22 березня 2016 року [PERSON] звернулась з заявою про надання додаткової кімнати за адресою: [ADDRESS] ([ADDRESS] ). 25 березня 2016 року [PERSON] звернувся з заявою про надання додаткової кімнати за адресою: [ADDRESS] ([ADDRESS] ), яка звільнилась 24 березня 2016 року (т. 2, а.с. 141). Частинами 1, 2 ст. 54 ЖК УРСР визначено, що якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім`ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. Згідно зі ст. 47 ЖК УРСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до протоколу № 7 від 07 квітня 2016 року на засіданні громадської комісії з житлових питань Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації було рекомендовано приєднати вільну житлову площу родині [PERSON] (т. 2, а.с. 141). На підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 квітня 2016 року № 320 (т. 2, а.с. 142) [PERSON] було видано ордер від 21 квітня 2016 року № 018875 серія Б на дві кімнати [ADDRESS] та [ADDRESS] у комунальній квартирі [ADDRESS] (т. 2, а.с. 143). 31 січня 2017 року до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації звернувся [PERSON] з заявою про внесення змін в розпорядження адміністрації та видачу ордеру на одну кімнату [ADDRESS] (т. 2, а.с. 147). На підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 06 лютого 2017 року № 93 (т. 2, а.с. 149) [PERSON] було видано ордер від 09 лютого 2017 року № 019005 серія Б на кімнату [ADDRESS] у комунальній квартирі [ADDRESS] (т. 2, а.с. 150) З зазначеного розпорядження вбачається, що Відділ обліку та розподілу житлової площі Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації зобов`язаний анулювати ордер № 018875 серії Б. У зв`язку з тим, що оспорюваний позивачем ордер № 018875 серії Б анульовано, вимога про визнання його недійсним задоволенню не підлягає. Вбачається, що видача [PERSON] ордерів № 018673 серія Б від 12 лютого 2014 року та № 019005 серія Б від 09 лютого 2017 року відбулась відповідно до вимог чинного законодавства. Позивач просить суд визнати приватизацію кімнат [ADDRESS] та [ADDRESS] , здійснену на користь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] незаконною та скасувати її. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Частино 1 ст. 2 цього закону передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. 3 цього закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Вбачається, що [PERSON] на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» реалізував своє право на приватизацію найманого житла та отримав свідоцтво про право власності від 15 березня 2016 року на кімнату [ADDRESS] загальною площею 23,88 кв.м. у квартирі [ADDRESS] (т. 1, а.с. 228) та свідоцтво про право власності від 16 березня 2017 року на кімнату [ADDRESS] загальною площею 24,91 кв.м. у квартирі [ADDRESS] (т. 1, а.с. 235). За таких обставин, вимога позивача про визнання приватизації кімнат [ADDRESS] та [ADDRESS] у квартирі [ADDRESS] незаконною та її скасування задоволенню не підлягає. Позивач просить суд визнати договір дарування від 12 червня 2017 року незаконним та скасувати його. Вбачається, що 12 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 24/100 частини квартири [ADDRESS] загальною площею 24,91 кв.м. (т. 1, а.с. 236-237). Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. [PERSON] є власником 24/100 частини квартири [ADDRESS] загальною площею 24,91 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності від 16 березня 2017 року (т. 1, а.с. 235). Вбачається, що оспорюваний договір укладений за вільним волевиявленням [PERSON] та [PERSON] та не суперечить вимогам закону, а тому вимога про визнання договору дарування незаконним та його скасування задоволенню не підлягає. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким виселити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , а також виселити [PERSON] з жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. Відповідно до п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини вказав, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 травня 2019 року в справі № 760/2932/18. У судовому засіданні сторона позивача вказувала, що невірне зазначення ордеру, який анульований, є технічною помилкою. Разом з тим, фактично такий документ (ордер) є предметом спору між сторонами. У відповідній стадії судового розгляду стороною позивача не подавалось заяви про зміну предмету позову. З огляду на наведене, оскільки відповідачі є законними власниками жилих приміщень, з яких позивач просить їх виселити, тому вони не можуть бути виселені з цих приміщень та зазначена вимога також не підлягає задоволенню. У такому випадку, не підлягають задоволенню і вимоги позивача про визнання відмови Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації у наданні жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] з родиною незаконною та зобов`язання Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надати [PERSON] з родиною жиле приміщення [ADDRESS] шляхом видачі ордеру, оскільки такі вимоги є похідними від первинних вимог. З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed