Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

[PERSON] у квітні 2019 року звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що у період з 01.07.1995 року по 23.05.2000 року вона була членом колективного сільськогосподарського підприємства «Нива» (далі - КСП «Нива»), працювала на ньому. Відповідно до рішення Вовчанської районної ради народних депутатів за № 625 від 06.11.1996 року КСП «Нива» був виданий державний акт на право колективної власності на землю у розмірі (площею) 4820 га. У додатку до державного акту вона не зазначена. Середній розмір земельної частки (паю) складає 9,75 умовних кадастрових гектарів. Було проведено паювання земель підприємства між його членами та надано дозвіл на виготовлення сертифікатів на право на земельну частку (пай). Оскільки вона не була внесена до списку осіб - членів підприємств, які мають право на земельну частку (пай), для видачі відповідних сертифікатів, вона не отримала належного їй сертифікату. В зв`язку зі скрутним матеріальним становищем та проблемами зі здоров`ям, вона не встигла звернутись до загальних зборів КСП «Нива» щодо вирішення питання про її внесення до зазначеного списку. В 2019 році з мережі інтернет вона дізналася, що вказане може позбавити її права на земельну частку (пай). Просила визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 9,75 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Варварівської сільської ради Вовчанського району Харківської області, за рахунок земель колишнього КСП «Нива». Позивач в судове засідання не з`явилась, сповіщалась судом про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Зазначила, що з відповіді архівного відділу Вовчанської РДА, яку вона отримала 07.05.2019 року вона дізналась, що була членом КСП «Нива». Побоювання того, що вона не є членом КСП «Нива», а тільки звичайним працівником, мало значний вплив на факт не звернення до загальних зборів КСП «Нива» під час паювання земель в 1996-1997 роках. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 178 ЦПК України, надав відзив, в якому заперечив проти задоволення позову з підстав того, що позивачем пропущений строк позовної давності. Зазначив, що територіальна громада на теперішній час не уповноважена розподіляти землі колишнього КСП «Нива». Просив відмовити у задоволенні позовних вимог та розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - Держгеокадастр) в судове засідання не з`явився, сповіщався судом про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином. У наданих письмових поясненнях зазначив, що [PERSON] не надала належних та достатніх доказів перебування її в членах КСП «Нива», вона пропустила строк позовної давності. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог та розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області (далі - Вовчанська РДА) в судове засідання не з`явився, сповіщався судом про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином. Надав суду письмові заперечення про відмову в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском строку позовної давності. Просив розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватного сільськогосподарського підприємства «Нива» в судове засідання не з`явився, сповіщався судом про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено під час судового розгляду, згідно фотокопії трудової книжки [PERSON] , остання 01.07.1995 року була прийнята в КСП «Нива» в якості свинарки, 20.05.1996 року переведена дояркою. Звільнена з КСП «Нива» 23.05.2000 року (а.с. 16-24). Як зазначено у архівному витягу Вовчанської РДА за № 01-57/44 від 07.05.2019 року, на засіданні правління КСП «Нива» від 12.09.1995 року було вирішено рекомендувати прийняти умовно в члени КСП [PERSON] 27.01.1996 року на засіданні звітно-виборних зборів було прийнято рішення про прийняття в члени КСП «Нива» [PERSON] (а.с. 62-63). Вовчанською районною радою народних депутатів 16.04.1996 року був виданий КСП «Нива» державний акт серії ХР 08-00-000417 на право колективної власності на землю, згідно якого було передано у колективну власність 4820 гектарів землі в межах згідно з планом (а.с. 28-31). Розпорядженням Голови Вовчанської РДА за № 403 від 19.07.1996 року затверджений розрахунок вартості земельної частки (паю) та ІІ розміру в умовних кадастрових гектарах КСП «Нива». Кількість осіб, які мають право на земельну частку - 450 осіб. Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах - 9,85 га (а.с. 46). З додатків до державного акту вбачається, що [PERSON] не була включена до списку громадян-членів КСП (а.с. 33-44). Держгеокадастр у листі № ПІ-55/0-62/0/63-19 від 20.03.2019 року повідомив, що у додатку до державного акту на право колективної власності на землю, виданого КСП «Нива» (серія ХР 08-00-000417 ) та відповідно до «Справи про паювання земель колективної власності КСП «Нива» Вовчанського району Харківської області» (зі змінами та доповненнями) прізвище [PERSON] відсутнє. У книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Нива» інформація щодо реєстрації сертифікату на право на земельну частку (пай) на прізвище [PERSON] відсутнє. Середній розмір земельної частки (паю) (уточнений) по колишньому КСП «Нива» складає 9,75 умовних кадастрових гектарів (а.с. 25-26). Держгеокадастр у листі № ПІ-66/0-73/0/63-19 від 29.03.2019 року повідомив, що розпорядженням голови Вовчанської РДА за № 43 від 31.01.2000 року уточнений середній розмір земельної частки (паю) має площу 9,75 умовних кадастрових гектарів (а.с. 48). Як зазначено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Згідно ст. 1 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» за № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року (далі - ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року), колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року, об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство. Статтею 1 Указу Президента України від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» передбачено здійснення заходів щодо реформування протягом грудня 1999 - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності (далі - приватні формування). Це право, гарантоване ч. 2 ст. 14 Конституції України, не може бути обмежено рішеннями загальних зборів членів колективних сільськогосподарських підприємств або будь-якими іншими рішеннями. Згідно з положеннями ч. ч. 9, 10 ст. 5 ЗК України 1990 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч. ч. 6, 7 ст. 6 цього Кодексу. Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян (ч. 2 ст. 23 ЗК України 1990 року). Згідно з п. 17 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Також документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Пунктом 1 Указу Президента України від 08.08.1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ від 08.08.1995 року за № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до п. 2 Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з вимогами ст. ст. 22, 23 ЗК України (у редакції від 22.06.1993 року) та Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах Колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання Колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 16.04.2004 року за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Отже, саме по собі не внесення особи до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, не може позбавити її права на земельну частку (пай). Як встановлено під час судового розгляду, [PERSON] в період з 01.07.1995 року по 23.05.2000 року перебувала у трудових правовідносинах із КСП «Нива», з 27.01.1996 року була прийнята в члени КСП «Нива». Таким чином, враховуючи що [PERSON] , станом на час видачі 16.04.1996 року КСП «Нива» державного акту серії ХР 08-00-000417 перебувала членом КСП, суд приходить до висновку, що не включення її до списку, доданого до вказаного державного акту, неможна вважати правомірним. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно з вимогами ст. 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. ст. 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як встановлено під час судового розгляду, право на позов у [PERSON] виникло ще у 1996 році, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року. З позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивачка звернулася лише у квітні 2019 року, жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивачки, які унеможливлювали її звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, вона не надала. Обґрунтовуючи звернення до суду лише у 2019 році [PERSON] вказувала на скрутне матеріальне становище, проблеми зі здоров`ям та ту обставину, що лише 07.05.2019 року вона довідалась з відповіді архівного відділу Вовчанської РДА, що була членом КСП «Нива». Разом з тим, суд не може визнати зазначені причини пропуску строку на звернення до суду поважними, виходячи з наступного. Представник відповідача зазначив про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «дізналась» та «повинна була дізнатись», що містились в ст. 76 ЦК УРСР, так само, як і термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у ст. 261 чинного ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки з моменту порушення прав [PERSON] пройшло більше трьох років, а доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності нею не наведено. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 07.04.2020 року (справа № 147/294/18, провадження № 61-20292св19). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed