Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~Адвокат Савченко Я.В. в інтересах [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Збаразького районного нотаріального округу Шаль Н.О. у якому просить визнати недійсним договір дарування, який укладено між [PERSON] та [PERSON] 30 вересня 2014 року та посвідчено приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу ІІІаль Н.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1110; провести розподіл спільного сумісного майна [PERSON] та [PERSON] ; виділити в особисту приватну власність [PERSON] Ѕ частку квартири [ADDRESS] ; виділити в особисту приватну власність [PERSON] Ѕ частку квартири [ADDRESS] ; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Стягнути із відповідача сплачений ним судовий збір та витрати на правову допомогу. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що із 16 жовтня 2002 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 19 липня 2019 року розірвано. За час шлюбу, у 2008 році, за спільні кошти, ними було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,2 кв.м., житловою 46,2 кв.м. Вказана квартира, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 20 березня 2008 року виконкомом Тернопільської міської ради, була зареєстрована за [PERSON] . Після розірвання шлюбу, сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільно нажитого ними майна. Позивачу стало відомо, що 30 вересня 2014 року, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу Шаль Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1110, [PERSON] , без відому [PERSON] ,було відчужено спірну квартиру на користь [PERSON] . Позивач вважає, що вказаний договір дарування слід визнати недійсним, оскільки, на момент його укладення, в його колишньої дружини, були відсутні необхідні повноваження для вчинення правочину. [PERSON] , яка уклала договір щодо спільного майна подружжя, діяла недобросовісно, оскільки знала, що спірна квартира належить їм на праві спільної сумісної власності, а [PERSON] письмової та нотаріально посвідченої згоди на вчинення договору дарування не надавав. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що 30 вересня 2014 року було укладено договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] та [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу, [PERSON] О.. На підставі вищевказаного договору дарування та відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», 30 вересня 2014 року за [PERSON] було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] . Вважає, що вказаний договір дарування був укладений відповідно до вимог чинного законодавства, відповідач прийняла в дар майно, відбувся перехід права приватної власності на подароване нерухоме майно від дарувальника до обдарованого, та його наступна державна реєстрація такого права за [PERSON] , а тому на думку відповідача відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування. Також, вважає, що відсутні підстави для віднесення даного майна до спільної сумісної власності, оскільки позивач не подає доказів, не викладає фактів та обставин придбання вказаної квартири за спільні кошти подружжя та не вказує, за які кошти було придбано спільне майно. Крім цього, позивач не зазначає про інше спільне сумісне майно, яке було придбано за час шлюбу, однак з метою його приховування було записано на інших осіб, зокрема на свою матір. Також вказала, що позивачу було відомо про укладення спірного договору між [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , про проведенні нею ремонтні роботи у квартирі та оплату усіх витрат на утримання вказаної квартири. З огляду на вищенаведене, [PERSON] вважає, що спірна квартира не може бути віднесена до спільного сумісного майна, оскільки воно придбано не за спільні кошти подружжя, а після укладення договору дарування є її особистою власністю. \~ \~ \~ \~Приватний нотаріус Збаразького районного нотаріального округу Шаль Н.О. подала суду відзив на позовну заяву, у якому вказує на те, що позовних вимог вона не визнає, у задоволенні позову просить відмовити та зазначає, що учасниками даних цивільних правовідносин та спору, пов`язаного з ними, є сторони спірного договору дарування. Зазначила, що нотаріус не може бути відповідачем у спорах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних із вчиненням нотаріальних дій, а лише можуть залучатися в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Не відповідають дійсності твердження позивача про те, що на момент укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] , у [PERSON] були відсутні, необхідні повноваження для вчинення правочину. Відповідно до ст.ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат», перед укладенням та посвідченням вищевказаного договору дарування квартири нею було встановлено особи та визначено обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб - учасників нотаріальної дії. Повноваження представника [PERSON] - [PERSON] перевірено. Також нотаріус встановила дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Кожна із сторін правочину однаково розуміла значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. До нотаріального посвідчення договору дарування, відповідно до ст.55 Закону України Про нотаріат, нотаріусом було витребувано всі необхідні документи для вчинення нотаріальної дії (договору дарування), а саме: документи, що посвідчують право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , документи, що підтверджують реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] , перевірено відсутність заборони відчуження та арешту на вищевказану квартиру, належність квартири дарувальнику. Представник дарувальника при оформленні договору повідомив, що [PERSON] не одружена, у фактичних шлюбних відносинах не перебуває та вищевказана квартира належить їй на праві особистої приватної власності, не має осіб, які б могли порушити питання про визнання за ними права на частку вищевказаного майна. Цей факт підтверджується нотаріально оформленою заявою від імені представника дарувальника, яка зберігається в справі нотаріуса. Зміст цієї заяви нотаріусом було доведено до відому другої сторони договору - [PERSON] .. Вищевказаний факт підтверджувався також пред`явленим нотаріусу паспорта дарувальника [PERSON] на сторінці якого була відсутня відмітка про реєстрацію шлюбу. Жодних відомостей, про те, що зазначене майно (квартира) є у власності двох осіб (співвласників) та належить їм на праві спільної власності нею встановлено не було. На виконання вимог ст. 46-1 Закону України «Про нотаріат», нотаріусам забезпечено доступ до Державного реєстру актів цивільного стану громадян з метою отримання витягів. Зазначила, що відповідно до ст.27 Закону України Про нотаріат нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа. Відповідно до довідки про результати проведеної позапланової перевірки дотримання приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу Шаль Н.О. порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил ведення нотаріального діловодства при посвідченні договору дарування 30.09.2014 року, реєстровий №1110, комісією встановлено, що договір дарування посвідчено нотаріусом з дотриманням вимог Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Закону України Про нотаріат, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595. Отже, нотаріус вважає, що жодних підстав для визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на нерухоме майно не має. Тернопільським міськрайонним судом у даній справі 07 лютого 2020 року було проведено підготовче судове засідання, за наслідками якого дану справу призначено до судового розгляду. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Крім цього, просить суд стягнути судові витрати, а саме сплачений позивачем судовий збір, а також витрати на правову допомогу, які складають 50 000 грн., підтверджені поданими ним доказами. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлялась про місце та час розгляду справи. Відзиву на позов не подавала. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та проти їх задоволення заперечили, у їх задоволенні просять відмовити з підстав зазначених у відзиві. Приватний нотаріус Збаразького районного нотаріального округу Шаль Н.О. в судове засідання не з`явилася, подавши суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги не визнає із мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Окрім цього, [PERSON] подав заяву в порядку ст..93 ЦПК України, у якій зазначив, що квартиру [ADDRESS] набуто ним та [PERSON] під час перебування їх у шлюбі, згоди на відчуження зазначеного майна [PERSON] він не давав, а зазначені дії вчинені відповідач з метою приховування спільного майна й позбавленням останнього права власності на нього. Крім цього, [PERSON] був присутній та здійснював витрати, пов`язані із проведенням ремонтних робіт, який був проведено за спільні кошти подружжя. Про видачу довіреності на ім`я [PERSON] з метою відчуження зазначеної квартири, [PERSON] позивачу не повідомляла. Інформацію про те, що спірна квартира належить [PERSON] , [PERSON] стала відома 21 жовтня 2019 року під час отримання консультації в адвоката з питань вирішення спору про визначення місця проживання дітей та поділу спільного майна подружжя, використавши відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив. \~ \~ \~ \~ [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, з 16 жовтня 2002 року, який було зареєстровано 16 жовтня 2002 року Залісецькою сільською радою Збаразького району та який згідно рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 19 липня 2019 року, розірвано. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 75,2 кв.м., житловою 46,2 кв.м., була набута сторонами за час перебування їх у шлюбі. \~ \~ \~ \~Так, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №438541, виданого 20.03.2008 року ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» (м. Тернопіль), квартира [ADDRESS] , зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності САВ №359615, виданого 20.03.2008 р. виконкомом Тернопільської міської ради на підставі рішення №2159 від 26.12.2007 р. \~ \~ \~ \~Як вбачається із технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , загальна площа квартири становить - 75,2 кв.м., житлова 45,6 кв.м. \~ \~ \~ \~30 вересня 2014 року між [PERSON] , від імені якої по довіреності діяв [PERSON] , та [PERSON] укладено договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу, Шаль Н.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1110. На підставі вказаного договору дарування та відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 30 вересня 2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії [NUMBER] №560564). Статтями ч.1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. \~ \~ \~ \~Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. \~ \~ \~ \~Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. \~ \~ \~ \~Згідно пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. \~ \~ \~ \~Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. \~ \~ \~ \~Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 зазначеної Постанови). \~ \~ \~ \~Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. \~ \~ \~ \~Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. \~ \~ \~ \~За вимогами частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою\~статті 65 СК України\~для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої\~статті 369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті\~369, статті\~215 ЦК України\~надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Зазначений правовий висновок відображений за змістом у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у цивільній справі № 522/17826/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 4 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши та оцінивши надані сторонами докази, матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] в частині його вимог до [PERSON] та [PERSON] слід задовольнити та визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 30 вересня 2014 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу Шаль Н.О. зареєстрованого в реєстрі за №1110, оскільки його укладено без згоди [PERSON] , який є співвласником вказаного нерухомого майна, як такого, що нажито ним під час перебування у шлюбі з відповідачаем [PERSON] .. Крім цього, суд вважає, що слід провести поділ зазначеного спільного майна подружжя, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку даного нерухомого майна, припинивши право спільної сумісної власності на нього. Що вимог [PERSON] до приватного нотаріуса Збаразького районного нотаріального округу Шаль Н.О., суд зазначає наступне. Нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності (ст. 3 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Судом встановлено, що сторонами по спірному договору виступали [PERSON] , від імені якої по довіреності діяв [PERSON] , та [PERSON] . Суд вважає, що враховуючи зміст та характер відносин, які виникли між учасниками справи, обставини справи підтверджують, що спір у позивача виник саме із [PERSON] , яка без його згоди здійснила відчуження спільного майна подружжя, уклавши із [PERSON] оспорюваний договір дарування. Крім цього, як свідчать матеріали справи, представник дарувальника [PERSON] при оформленні договору повідомив, що вищевказана квартира належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, та немає осіб, які б могли порушити питання про визнання за ними права на частку вищевказаного майна, про що свідчить нотаріально посвідчена заява [PERSON] серії [NUMBER] від 30.09.2014 року. Отже, позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 30 вересня 2014 року, проведення поділу спільного майна подружжя, визнання права власності на майно, припинення права спільної сумісної власності колишнього подружжя, не можуть бути звернені до приватного нотаріуса Збаразького районного нотаріального округу Шаль Н.О., яку позивач визнав відповідачем та настоював на його участі у справі у вказаному статусі. Крім цього, відповідно до ст.27 Закону України Про нотаріат нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа. Таким чином, встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача, суд відмовляє у позові до такого відповідача (аналогічна правова позиція наведена у постановах Великої Палати ВС від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16, від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17, від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16, від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16, від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17). Враховуючи наведене, суд вважає, що у позові до приватного нотаріуса Збаразького районного нотаріального округу Шаль Н.О. про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно, слід відмовити. Щодо вимог позивача про стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч.1 та 2\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в тому числі належать витрати, пов`язані із проведенням експертизи. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3\~статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 29 січня 2020 року у справі № 367/4910/17-ц та від 02 березня 2020 року у справі № 370/27/16-ц. Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням. Згідно із статтею 30 Закону України «\~Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З 15 грудня 2017\~року ЦПК України\~запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За положеннями частин першої-четвертої\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 1. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із правилами пункту 2 частини другої\~статті 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до вимог ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником [PERSON] - адвокатом Савченком Я.В. надано такі документи: - договір про надання юридичних послуг від 21 жовтня 2019 року, укладений між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Савченко Груп»; - попередній розрахунок робіт (наданих послуг) від 07 лютого 2020 року на суму 50\~000 грн. із зазначенням переліку та вартості послуг; - копії квитанцій АТ КБ «Приватбанк» від 22 жовтня 2019 року про сплату позивачем на виконання договору про надання правової допомоги від 21.10.2019 року коштів на суму 10 100 грн. та на суму 14 900 грн., а також квитанцію до прибуткового касового ордера №03/067-1 від 03 червня 2020 року, виданого АО «Савченко Груп» на виконання зазначеного договору про надання правової допомоги на суму 25\~000 грн.. Представником відповідача [PERSON] подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, виходячи із співмірності понесених витрат із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила судових витрат, унормовано ч.5 ст. 137 ЦПК України, з урахуванням положень ч.4 зазначеної статті. При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України). Суд, вирішуючи питання розподілу витрат, має врахувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних із сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмету спору. У зв`язку з наведеним, суд з врахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Також, такий розмір витрат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Крім цього, суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст..41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованими. У рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лавенте проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial