Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вищезазначеним позовом, який мотивують тим, що [INFO] року померла їх матір та бабуся відповідно - [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку [NUMBER] з належними до нього господарськими будовами та спорудами по [ADDRESS] Ще за життя [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй на час смерті майно заповіла їм у рівних частинах. Оскільки вони прийняла спадщину фактом спільного проживання з спадкодавцем, а він у визначений рішенням Перечинського районного суду від 10 квітня 2014 року додатковий строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак в оформленні такої їм було відмовлено за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок, тому просять позов задовольнити. У судове засідання позивачі не з'явилися, однак подали заяву, в якій просили розгляд справи провести без їх участі, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та не стягувати з відповідача на їх користь понесені ними судові витрати. Представник Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області як відповідача в судове засідання також не з'явився, подав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі та не заперечив щодо задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року померла матір [PERSON] та бабуся [PERSON] - [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконкомом Порошківсьої сільської ради Перечинського району Закарпатської області 22 червня 2013 року (а. с. 7-12). Також встановлено, що згідно довідки виконкому Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області № 4610 від 07 листопада 2017 року, [PERSON], яка померла [INFO] року, була головою дворогосподарства [ADDRESS] (а. с. 15). Крім цього встановлено, що [PERSON] на випадок своєї смерті все її майно, житловий будинок і все те, що буде належати їй на день смерті, заповіла в рівних частинах, а саме по 1/2, своїй доньці [PERSON] та внукові [PERSON], про що свідчить заповіт від 22 грудня 2005 року, посвідчений секретарем виконкому Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області та зареєстрований в реєстрі за № 185 (а. с. 6). Так, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно довідки виконкому Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області № 4609 від 07 листопада 2017 року на момент смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, в будинку [ADDRESS] була зареєстрована та постійно проживала [PERSON], [INFO] (а. с. 11). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. [INFO] року позивач [PERSON] на підставі рішення Перечинського районного суду від 10 квітня 2014 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що стверджується копією спадкової справи № 49/2014 стосовно спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO] року, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не відмовився від неї, а тому також вважається таким, що прийняв спадщину (а. с. 40-48). Разом з цим, відповідно до повідомлення Перечинської державної нотаріальної контори за вих. № 134/01-16 від 10 листопада 2017 року позивачам [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у оформленні спадщини за спадкодавцем [PERSON], яка померла [INFO] року, оскільки документ, що посвідчує право власності на житловий будинок [ADDRESS] відсутній (а. с. 17). Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно ч. 3 ст. 1296 цього Кодексу відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Отже, враховуючи те, що [PERSON] постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття останньої, протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, позивачі не відмовилися від неї, а інших спадкоємців, які мають право на обов'язкову частку після смерті [PERSON], не встановлено (а. с. 13, 16, 40-42), відтак позивачі прийняли таку по 1/2 частині кожен. Оскільки у них існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тому суд, використовуючи винятковий спосіб їх захисту - визнання права власності на спадкове майно, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Крім цього, у судовому засіданні встановлено, що згідно квитанцій №0.0.903397391.1 та № 0.0.903398302.1 від 27 листопада 2017 року позивачами [PERSON] та [PERSON] сплачено по 346,50 грн. судового збору (а. с. 1, 2). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається з поданої позивачами заяви, останні, з врахуванням принципу диспозитивності, просять не стягувати з відповідача понесені ними судові витрати, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що оскільки таке їх волевиявлення не суперечить вимогам закону та не порушують права відповідача, тому судовий збір у сумі 693 грн. стягненню з відповідача не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: approved