Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності. Ухвалою суду від 07.10.2020 р. залучено третьою особою Другу Кам`янець-Подільську державну нотаріальну контору. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з відповідачем зареєстрували шлюб 29.09.2007 р. в Кам`янець-Подільському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис №965 від 29 вересня 2007 року. Під час спільного проживання з відповідачем 31 серпня 2012 набули у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду 17.10.2019 р. їх шлюб з відповідачем було розірвано. Провести поділ майна в добровільному порядку відповідач не бажає. 30.01.2020 р. вона звернулась за отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та отримала інформацію,що квартира по [ADDRESS] належить відповідачу на підставі договору дарування від 11.09.2012 року. Проте це не відповідає дійсності, поскільки з відповідачем спільно домовлялись про придбання будинку з співвідповідачем [PERSON] та внесли йому за квартиру кошти в сумі 37000 гривень. Той факт, що разом із відповідачем купили квартиру та внесли за неї кошти підтверджується розпискою наданою відповідачем [PERSON] 24 січня 2020 року. Крім того, відповідач [PERSON] підтвердив той факт, що в подальшому було оформлено договір дарування. Позивач вказує, що з врахуванням положень ст.ст. 655, 717, 235 ЦК України договір дарування укладений 31.08.2012 р. між відповідачами щодо квартири [ADDRESS] є договором купівалі-продажу, а тому відносини сторін мають регулюватись за правилами договору купівлі-продажу. Оскільки квартира придбана у шлюбі, а тому з врахуванням положень ст. ст. 60, 68-70 СК вона має право на 1/2 частину спільно набутого майна, а саме 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Позивач просить суд: визнати договір дарування від 31 серпня 2012 року квартири [ADDRESS] , посвідчений Дубовською Р.Б., державним нотаріусом Другої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори - договором купівлі-продажу; визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В суді позивач та його представник позов підтримали, просять його задовольнити. Суду позивач та його представник пояснили, що в день укладення оспорюваного договору вона не була присутня з відповідачем під час укладення угоди оскільки була в той день на роботі, особисто передавала кошти за квартиру [PERSON] який є добрий знайомим її батьків в розмірі 6000 доларів США, їй не було відомо про зміст укладеного договору так як юридично не обізнана, про те, що між відповідачами було укладено договір дарування дізналася тільки в січні 2020 р. Представник відповідача [PERSON] в суді позов не визнав, просить відмовити в його задоволенні, просить застосувати до вимог позивача строк позовної давності. Суду представник відповідача пояснив, що позивачу було відомо про зміст та природу оспорюваного договору, про що вона неодноразово повідомляла своїх знайомих які були допитані в якості свідків по справі, договір дарування було укладено з метою зменшення вартості витрат при переоформлені квартири, відповідачі не перебувають в родинних стосунках між собою.. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав суду заяву в якій позов в частині визнання договору дарування від 31 серпня 2012 року квартири [ADDRESS] договором купівлі-продажу визнав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, завідувач подав суду заяву про розгляд справи без участі їх представника. Ухвалою суду від 07.10.2020 р. залучено третю особу по справі та витребувано за клопотанням представника відповідача з Другої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори копію договору дарування від 31.08.2012 р., укладеного між відповідачами, а також документів на підставі яких його було посвідчено. Ухвалою суду від 09.11.2020 р. справу призначено до розгляду по суті. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач з 29.09.2007 р. проживали в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] який розірвано рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 17.10.2019 р.(а.с.5) Під час спільного проживання в шлюбі з позивачем відповідачем [PERSON] 31 серпня 2012 було отримано за договором дарування, зареєстрованим в реєстрі за № 3-1463, у відповідача [PERSON] , посвідченого Дубовською Р.Б., державним нотаріусом Другої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори, квартиру [ADDRESS] . Зазначені обставини підтверджуються копією Інформаційної довідки від 30.01.2020 р.(а.с.6), копією договору дарування(а.с.7). Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, у разі, якщо правочин здійснено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), до нього застосовуються правила, що регулюють той правочин, який сторони мали на увазі. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб`єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Суд враховує, що відповідач [PERSON] визнав позов в частині визнання договору дарування договором купівлі-продажу про що подав суду відповідну заяву(а.с.93), крім цього факт отримання ним коштів за відчужену квартиру підтверджується його розпискою від «24» січня 2020 р.(а.с.8). Крім цього суд враховує, що відповідачі між собою не перебувають в родинних стосунках. Факт передачі коштів за спірну квартиру в суді позивач підтвердила будучи допитаною в якості свідка. Той факт, що спірна квартира була придбана за кошти подружжя в суді підтвердила свідок [PERSON] . За вказаних обставин суд критично оцінює запречення представника відповідача [PERSON] в цій частині позовних вимог. Представником відповідача [PERSON] заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимоги позивача щодо визнання договору дарування договором купівлі-продажу про що вказано у відзиві на позовну заяву (а.с.39-41). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно зіст. 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності складає три роки. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4ст. 267 ЦК України). На думку суду, вимоги представника відповідача [PERSON] щодо застосування до позовних вимог позивача в частині визнання договору дарування договором купівлі-продажу задоволенню не підлягають. При цьому суд критично оцінює покази в суді свідків відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , так як вони не приймали участі при оформленні оспорюваного договору, їх покази не можуть спростувати той факт, що позивач під час оформлення договору не приймала при цьому участі оскільки у витребуваних судом документах на підставі яких було оформлено нотаріусом оспорюваний договір відсутні будь-які її документи, письмова згода, крім цього позивач в день укладення договору 31.08.2012 р. була на роботі, що підтверджується довідкою Староушицького ліцею Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району від 23.11.2018 р.№ 99(а.с.114), копією книги з наказів з кадрових питань(а.с.113). Суд також враховує, що про порушення своїх прав позивач дізналася після розлучення з [PERSON] . В той же час у частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). У зв`язку з цим суд вважає доведеним позивачем та його представником той факт, що про порушення своїх прав вона дізналась лише у січні 2020 р., що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру нерухомого майна(а.с.6), при цьому, вона також довела відсутність у неї можливості дізнатися про порушення свого цивільного права раніше. З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що вимоги позивача визнати договір дарування від 31 серпня 2012 року квартири [ADDRESS] , договором купівлі- продажу підлягають до задоволення. Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України, обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст. 65 СК України визначає право подружжя на розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій зазначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ст. 70 СК України передбачає визначення розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій зазначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд приходить до висновку, що до складу спільної сумісної власності входить спірна квартира, яка була придбана в період шлюбу, а тому позивач як колиній подружжя має право на 1/2 частку зазнченої квартири.

Outcome: approved