Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

[PERSON] Надір огли звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником будинковолодіння розташованого за адресою: м. Вінниця, вул. Дмитра Михайловського, 103 на підставі рішення Ленінського районного суду міста Вінниці №2-2481/09 від 02.04.2009 року. Згідно даних домової книги, за вищевказаною адресою також зареєстрована гр. [PERSON], яка за адресою реєстрації не проживає вже досить тривалий час, оплату послуг газо-, водо- , електропостачання та інших комунальних платежів не здійснює. Будинок позивача побутовими лічильниками не обладнаний і нарахування платежів здійснюється за кількістю зареєстрованих осіб, а тому відповідач покладає на родину позивача додаткові витрати по комунальним платежам. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини позивач звернувся до суду з даним позовом у якому просить визнати гр. [PERSON], дозвіл на імміграцію - постійне місце проживання ВН 019593, виданий УМВС України у Вінницькій області 16.209.2010р., зареєстрована за адресою: [INFO], такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою: вул. Дмитра Михайловського, 103, місто Вінниця, Україна. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити. Представники третіх осіб в судовому засіданні при вирішенні справи поклались на розсуд суду. В ході розгляду справи судом було допитано в якості свідків [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що позивач, який зареєстрований за адресою: [INFO] та є власником даного будинку являється її далеким родичем. За вказаною адресою також зареєстрована [PERSON], однак фактично там не проживає. Разом з тим свідок пояснила, що вона теж зареєстрована за даною адресою і хоча за місцем реєстрації не проживає, будинок №103, який знаходиться по вул. Д. Михайловського, в м. Вінниці остання відвідує приблизно один раз на два тижні, при цьому відповідача там не зустрічала вже дуже багато років. Допитаний свідок [PERSON] суду пояснив, що він являється сусідом позивача - [PERSON], який зареєстрований за адресою: [INFO] та є власником вказаного будинку. Разом з тим свідок також пояснив, що по сусідству із позивачем останній проживає з 2000 року, однак відповідача - [PERSON] за вищевказаною адресою ніколи не зустрічав. Відповідач в судове засідання, призначене на\~11.09.2017р. не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки на адресу проживання відповідача, яка зазначена позивачем в позовній заяві - м. Вінниця, вул. Д. Михайловського, буд. 103. Конверт з повісткою про виклик в судове засідання повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового звязку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 45-46). При цьому, як вбачається з відповіді, наданої адресно-довідковим підрозділом Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області, [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою, однак як пояснив представник позивача в судовому засіданні, остання за місцем реєстрації не проживає вже досить довгий час. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. При цьому, як вбачається з частини дев'ятої статті 74 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик, відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. В судове засідання, призначене на 21.09.2017р. відповідач не зявилася повторно, оголошення про виклик відповідача до суду було опубліковано в газеті «Вінниччина», випуск №71 (23212) від 15.09.2017 року (а.с.58) Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідачів в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, представників третьої особи та свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з рішення Вінницького міського суду Вінницької області №2-2481/09 від 02.04.2009 року за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок та господарські споруди будинковолодіння за номером 103, розташованому по вул. Д. Михайловського в м. Вінниці. (а.с. 5-8) З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] являється власником будинку, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Д. Михайловського, буд. 103 (а.с. 9) [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], однак з 2011 року за вказаною адресою не проживає, що підтверджується довідкою №986 від 15.09.2017 року, виданою Квартальним комітетом Асоціації органів самоорганізації населення м. Вінниці. (а.с. 60) Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають\~ право\~ на\~ житло. Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що\~ ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі саттею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України) Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час, згідно з частииною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї, відповідач не проживає в спірному житловому будинку з 2011 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованою за адресою: м. Вінниця, [PERSON], 103, чинить перешкоди власнику будинку в користуванні своїм майном на власний розсуд. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, власником житлового будинку №103, який знаходиться по вул. Д. Михайловського в м. Вінниці, є позивач [PERSON], який зареєстрований та проживає за вказаною адресою, тоді як відповідач [PERSON] зареєстрована у вищевказаному будинку, однак жилим приміщенням не користується з 2011 року. Згідно зі статтею 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з частиною першою статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання гр. [PERSON], дозвіл на імміграцію - постійне місце проживання ВН 019593, виданий УМВС України у Вінницькій області 16.209.2010р., яка зареєстрована за адресою: [INFO], такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою: вул. Дмитра Михайловського, 103, місто Вінниця, Україна., є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. З урахуванням вимог статті 88 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved