Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

[PERSON] у травні 2019 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого зазначив, що в період з 2004 по 2008 роки він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , під час якого у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 122 СК України батьком дитини було зазначено його. Після розірвання шлюбу [PERSON] не надає можливості спілкуватися із дитиною, зазначивши, що він не її батько, що визвало у нього сумніви щодо його батьківства. Просив виключити відомості про його батьківство з актового запису про народження [PERSON] , судові витрати покласти на [PERSON] . Ухвалою суду від 28.05.2019 року відкрито провадження у справі у загальному позовному провадженні. Справа призначена до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 16.07.2019 року в якості належного відповідача зазначено [PERSON] , в зв`язку зі зміною прізвища відповідача, відповідно до даних свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] . Ухвалою суду від 16.07.2019 року за клопотанням позивача була призначена експертиза для визначення кровного споріднення позивача із дитиною. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Згідно повідомлення зав. відділенням судово-медичної імунології № 02-06/2417 від 10.12.2019 року, відбір біологічних зразків не було проведено через неявку [PERSON] з дитиною [PERSON] . Ухвалою суду від 13.03.2020 року провадження по справі поновлено. Ухвалою суду від 01.04.2020 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 11.08.2020 року за клопотанням позивача вдруге було призначено проведення експертизи для визначення кровного споріднення позивача із дитиною. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Згідно повідомлення зав. відділенням судово-медичної імунології № 02-06/1447 від 05.08.2021 року, відбір біологічних зразків не було проведено через неявку [PERSON] . Ухвалою суду від 19.08.2021 року провадження по справі поновлено. Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце його проведення завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. В ст. 210 ЦПК України визначені строки розгляду справи по суті. Згідно з одним із принципів судочинства визнано пріоритет публічного інтересу над приватним. Безпідставне умисне затягування розгляду справи нівелює завдання ЦПК України, яким є охорона прав і свобод громадян, зміцнення законності та виховання громадян. Крім того, недотримання строків розгляду справ порушує конституційне право на судовий захист і негативно впливає на ефективність та авторитет судової влади. Відповідач під час судового розгляду позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки батьком її дитини [PERSON] є саме позивач [PERSON] . Вона була позбавлена можливості з`явитись із дитиною для відібрання біологічних зразків для проведення експертизи, призначеної за ухвалою суду від 16.07.2019 року, оскільки на час її проведення тривалий час перебувала за межами країни. Суд, вислухавши пояснення відповідача та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено під час судового розгляду, згідно даних свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 14.10.2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 03.04.2008 року (а.с. 8). Відповідно до даних свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.12.2005 року, батьками [PERSON] , [INFO] є сторони по справі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ зазначав у справі «Йевремович проти Сербії», що відповідно до ст. 8 Конвенції під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, § 09, рішення ЄСПЛ від 17.05.2007 року). Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII). Статтею 51 Конституції України, ч. ч. 2-3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч. 8 ст. 7 СК України). Отже, вирішуючи справу про оспорювання батьківства, суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін справ. Частиною 1 ст. 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі походить від подружжя. Відповідно до ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини, зокрема, відповідно до ст. 122 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можливо будь-якими допустимими доказами, у тому числі висновками судово-медичної, біологічної чи генетичної експертиз, при цьому для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 108 ЦПК України експертиза проводиться у судовому засіданні або поза межами суду, якщо це потрібно у зв`язку з характером досліджень, або якщо об`єкт досліджень неможливо доставити до суду, або якщо експертиза проводиться за замовленням учасника справи. Відповідно до вимог ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Підставою для категоричного висновку для оспорювання батьківства в судовому порядку може бути лише висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07.05.2009 року). Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогодні - це єдиний метод точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору цієї категорії справ. Суд вважає, що позивачем не надано переконливого доказу на оспорювання батьківства відносно доньки [PERSON] , оскільки про призначення експертизи за ухвалою суду від 16.07.2019 року та необхідності явки до Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи для відібрання біологічних зразків відповідач [PERSON] не була обізнана належним чином, а призначена судом експертиза за ухвалою суду від 11.08.2020 року не була проведена у зв`язку із неодноразовою неявкою саме позивача 04.06.2021 року, 05.07.2021 року та 05.08.2021 року, при цьому відповідач [PERSON] із дитиною [PERSON] знаходились у відділенні ХОБСМЕ в зазначені дати (а.с. 138). Оскільки експертиза, призначена за ухвалою суду від 11.08.2020 року не була проведена саме через неявку позивача, суд визнає факт його ухилення від проведення вказаного експертного дослідження. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилання позивача лише на ту обставину, що [PERSON] не надає можливості спілкуватися із дитиною та зазначає, що він не її батьком не є достатнім доказом спростування його батьківства відносно даної дитини. Під час судового розгляду [PERSON] зазначила, що саме позивач [PERSON] є батьком її дитини [PERSON] . Питання щодо походження дитини від батька суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це, однак, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що спростовують його кровну спорідненість з дитиною, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що вказана обставина не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду при наявності додаткових доказів оспорювання кровної спорідненості його з дитиною. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed