Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду, просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецмонтаж Інвест» на свою користь борг в розмірі 3826,00 грн., пеню у вигляді подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення в розмірі 990,37 грн., суму коштів, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення - 122,43 грн., 3% річних - 61,30 грн., судовий збір в сумі 551 грн. 21 коп.; зобов'язати Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецмонтаж Інвест» сплатити за [PERSON] усі види загальнообов'язкового державного соціального страхання, зокрема й пенсійне страхування; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецмонтаж Інвест» до державного бюджету: податок на доходи фізичних осіб в розмірі 15% від суми угоди - 573,90 грн. до державної фіскальної служби, як за податкового агента фізичної особи [PERSON], податок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (ЕСВ) в розмір 34,7% від суми угоди - 1327,62 грн., 1,5% військового збору - 57,39 грн., що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що 07 липня 2015 року позивача був прийнятий на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецмонтаж Інвест» за штатним розкладом - на посаду начальника виробничо-технічного відділу, тобто позивача було залучено до праці шляхом укладання договору на викання робіт зі складання комерційних кошторисів на будівельні роботи, що підтверджується договором про виконання робіт від 07 липня 2015 року. Передбачена умовами договору робота викання позивачем та прийнята директором підприємства Булгаковим Б.О., про що складено акт приймання-передавання робіт, вартість яких склала 3826,00 грн. Однак , всупереч умов укладеного договору, підприємство не розрахувалось з позивачем, неодноразові звернення позивача про виплату винагороди залишились без належного реагування з боку відповідача, що спонукало звернутись з цим позовом до суду з вимогою про стягнення з відповідача борг в розмірі 3826,00 грн., з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, як це передбачено ч.2 ст.625 ЦК України, та вжити інших заходів щодо неналежного виконання договірних зобов'язань, які визначені позивачем у позовній заяві. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецмонтаж Інвест», Гамчук А.А. в судовому засіданні просив в позові відмовити, оскільки позивач не перебував з Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрспецмонтаж Інвест» у трудових відносинах, будь-яких договорів з позивачем директор підприємства Булгаков Б.О. не підписував, долучені до позову договору відсутні на підприємстві, тому бухгалтерією не проводились нарахування та не виплачувалась винагорода позивача, за відсутності правових підстав для проведення розрахунків за роботу, яка не виконувалась, тому відповідач не вбачає підстав для задоволення позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно положень ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Водночас, в окремих випадках робота може виконуватись не на підставі трудового договору, а з інших юридичних підстав. Зокрема, можливе виконання роботи на підставі цивільно-правового договору. Відповідно до ст.626 ЦК України, цивільно-правовий договір це домовленість двох або більше сторін, спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Виходячи зі змісту вказаних вище норм, основним критерієм відмінності між трудовим договором та цивільно-правовим договором є те, що цивільно-правовий договір укладається заради досягнення результатів праці, а трудовий договір регулює сам процес праці. Згідно ст. 901 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Серед ознак, за допомогою яких цивільно-правовий договір можна відрізнити від трудового договору виділяються такі. За договором підряду, укладеним між власником і громадянином, останній зобов'язується за винагороду виконувати для підприємства індивідуально визначену роботу. Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Метою такого договору є отримання певного матеріального результату. Підрядчик, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу, і виконує її на власний ризик. За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Роботодавець згідно вимог чинного законодавства сплачує за працівника обов'язкові соціальні, страхові та пенсійні внески. А за підрядним договором оплачується не процес праці, а її результати, які визначаються після закінчення роботи і оформляються актами передавання - приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Про виконання робіт за цивільно-правовим договором підряду у трудовій книжці запис не робиться. Згідно норм чинного законодавства України особи, які виконують роботи (послуги) згідно із цивільно-правовим договором, приймають участь у загальнообов'язковому державному соціальному страхуванні на добровільних засадах. Таким чином, якщо фізична особа взяла на себе обов'язок виконати роботу і передати замовнику результат роботи (наприклад, договір підряду) це цивільно-правовий договір, а якщо ж громадянин виконує роботи під керівництвом іншої сторони, що прийняла на себе обов'язок організувати працю, одержала право давати вказівки щодо послідовності проведення робіт це трудовий договір. На підтвердження факту виникнення між сторонами трудових відносин, позивач посилається на Договір про викання робіт від 07 липня 2015 року, укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрспецмонтаж Інвест», в особі директора Булгакова Б.О., за умовами договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання виконати роботу за фахом начальник технічного відділу. У п.1.2 Договору передбачено, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує надання послуг, не підпадає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням. Аналіз правової природи укладеного сторонами договору дає підстави дійти висновку, що даному договору притаманні ознаки саме цивільно-правових відносин, оскільки визначена договором робота не була регламентована правилами внутрішнього трудового розпорядку, заробітна плата і будь-які соціальні гарантії для позивача не встановлювались, за умовами договору позивач зобов'язувався виконати роботу на свій розсуд і власний ризик. Враховуючи те, що за укладеною між сторонами цивільно-правовою угодою позивач лише зобов'язувався за обумовлену сторонами винагороду виконувати для підприємства індивідуально визначену роботу, яка у договорі неконкретизована, на нього не було покладено обов'язку дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства та не передбачено відповідальності за порушення трудової дисципліни, виконання обумовленої угодою роботи не включене до штатного розпису установи, цією угодою не було передбачено для позивача жодних пільг, компенсацій та гарантій, встановлених трудовим законодавством, а результати його праці фіксувались актом приймання виконаних робіт, що слугувало підставою для виплати винагороди, що характерні для цивільно-правових угод , тому підстав для висновку про наявність між сторонами трудових відносин немає. Як зазначається в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуком і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В той же час, виходячи зі змісту Акту приймання-передавання виконаних робіт від 22 липня 2015 року, не можливо встановити, який обсяг робіт виконано позивачем дослівно зазначено «виконав роботу за фахом начальника технічного відділу - розрахунок кошторис», роботи виконано позивачем до спливу дії договору про виконання робіт, який був укладений на строк - до 07 вересня 2015 року, та відсутня розшифровка суми визначеної як винагорода суми 3826,00 грн., хоча загальну вартість виконаних робіт за договором складала 8000,00 грн. (а.с.6) Виходячи з викладеного, суд вважає, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами, а судом не встановлено факту прийняття позивача на роботу відповідно до чинного законодавства за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; факту роз'яснення позивачці її прав і обов'язків та про інформування під розписку про умови праці, наявність робочого місця. В той же час суд не вбачає підстав для відшкодування за рахунок відповідача винагороди в розмірі 3826,00 грн., оскільки акт приймання-передавання робіт від 22 липня 2015 року за своєю формою та змістом не може слугувати належним доказом виконання позивачем обсягу робіт, які передбачені договором, та обґрунтованості суми винагороди, яка є значно меншою ніж передбачено основним договором, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб, в тому числі, за цивільно-правовими договорами. В межах даного спору суд не вбачає підстав для покладання на відповідача зобов'язань перерахування кошти за позивача, як застраховану особу, за відсутності доведених правових підстав щодо виникнення між сторонами трудових відносин. Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов'язання є грошовими. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). В той же час, передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносин. Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягання з відповідача пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення в розмірі 990,37 грн., суму коштів, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення - 122,43 грн., 3% річних - 61,30 грн., оскільки положення ч.2 ст.625 ЦК України не застосуються до відносин, які виникли між сторонами спору, а застосування заходів цивільно-правового характеру у вигляді пені позивачем не обґрунтовано, не наведено правових підстав для нарахування пені, яка не передбачена умови договору про виконання робіт, у змісті позовної заяви не наведена методика нарахування інфляції, трьох відсотків річних та пені, не визначений розрахунковий період, при цьому позивач при зверненні до суду обмежився лише визначенням сум, які підлягають до стягнення, у прохальні частині позовної заяви, що не відповідає вимогам ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецмонтаж Інвест» про стягнення грошових коштів, з урахуванням індексу інфляції, пені та зобов'язати вчинити певні дії, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed