Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» 03.09.2018р. звернулося до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до [PERSON], у якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.10.2012р. у розмірі 17 848,95 грн. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вказаного кредитного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки, однак відповідач порушує взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів позивачу. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 24.10.2018р. вказану цивільну справу передано на розгляд Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2018р. цивільну справу за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості прийнято до провадження суддею Басовою Н.В. Позивач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте матеріали справи містять заяву, у якій він просить проводити розгляд справи за відсутності представника, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач фактично ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримав, проте за змістом ч.7, п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачу, оскільки надсилались за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відзив на позовну заяву суду не надав. Відповідно до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України постановлено ухвалу про розгляд справи у заочному порядку. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 25.10.2012р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов'язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с.14). Згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що відповідач всупереч вищевикладеним положенням свої зобов'язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.10.2012р., яка відповідно до розрахунку станом на 21.06.2018р. становить 17 848,95 грн. (а.с.8-12, 47-51). У своєму позові позивач зазначає, що заборгованість за кредитом станом на 21.06.2018р. складає 17848,95 грн., з яких: 12524,48 грн. - відсотки за користування кредитом; 7069,66 грн. - нарахована пеня; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 826,14 грн. - штраф (процентна частина). Отже, при додаванні складових заборгованості утворюється сума 20920,28 грн., а не 17848,95 грн. як вказано позивачем у своєму позові. Тобто не зрозуміло з яких саме складових частин виникла заборгованість та в якому саме розмірі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч вказаному, позивачем у позовній заяві та у наданому розрахунку заборгованості вказано суми, які не співпадають між собою та при додаванні утворюють інші суми, ніж ті які заявлені до стягнення, а відтак враховуючи вимоги ст. 279 ЦПК України та положення ст. 13 ЦПК України суд зобов'язаний дотримуватись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог, суд доходить висновку, що позивачем всупереч ст.81 ЦПК України не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. З огляду на відсутність підстав для задоволення позову судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Outcome: dismissed