Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

[PERSON] , звернулася з позовом до суду, та відповідно до позовних вимог просила суд виселити відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] ; Зобов`язати [PERSON] виселитися із квартири [ADDRESS] ; Зняти з реєстраційного обліку [PERSON] з квартири [ADDRESS] ; Заборонити [PERSON] приходити без запрошення та заходити без дозволу власника до квартири [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що відповідач є її сином з яким у неї склалися досить складні, напружені стосунки. Позивач є одноособовим власником спірної квартири [ADDRESS] , крім неї в даній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] Позивач зазначає, що після сварки у вересні 2018 року, відповідач зібрав її речі та вигнав з квартири, змінив замки до вхідних дверей квартири та весь цей час позивач вимушена проживати у своїх знайомих та боїться проживати у спірній квартирі, а коли вона ( позивач ) там періодино перебуває то відповідач вчинює по відношеню до неї як фізичне так і психологічне насилсьтво, принижує її честь та гідність втручається в її приватне життя. Також відповідач за комунальні послуги не сплачує, квартирою не цікавиться, створивши борги за комунальні послуги, що створює позивачу незручності як власнику квартири, крім того, відповідач створює для позивача перешкоди щодо можливості отримання житлових соціальних пільг. Протиправність дій відповідача також підтверджується неодноразовими зверненнями позивача за захистом своїх прав до правоохоронних органів, до медичних закладів та до суду, про що свідчить постанова Дніпровського районного суду м.Києва про закриття провадження щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 172-2 КУпАП на підставі ст.ст.38 КУпАП Також у позивича є власне житло, а саме кв. [ADDRESS] , але відповідач не бажає в зазначеній квіартирі проживати та продовжує створювати їй нестерпні умови приживання у власній квартирі. Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м.Києва від 8.07.2019 р. провадження в рамках розгляду даної справи було відкрито в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити з обставин викладених в позовній заяві, а також просили застосувати в даних правовідносинах аналогію права та стати на захист конституційний прав позивача, обгрунтовуючи свої вимоги посиланням на вимоги ст.ст. 289, 293, 301,316,317,319,321,386 ЦК України. Відповідач та його представник в зал судового засідання не з`явилися без поважних причин, хоча сповіщалися належним чином про день, місце та час судового розгляду, про що свідчать подані представником відповідача до суду неодноразові клопотання про відкладення розгляду справи, а також відповідачем було оскаржено до апеляційного суду ухвалу про відкриття провадження по справі, що свідчить про обізнаність відповідача про розгляд даної справи в суді. Відповідач чи його представник не надали до суду відзиву у відповідності до вимог ст.178 ЦПК України. Статтею 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У відповідності до вимог статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . У вищезаначеній квартирі, як зазначає позивач, зареєстровані: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] . Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 ЦК України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Звертаючись з позовом до суду, позивачем пред`явлено вимоги про виселення відповідача зі спірної квартири [ADDRESS] , з посиланням на застосування до відносин, які виникли між сторонами спору, положень ст. 316, 317, 319, 321, 383, 386 Цивільного Кодексу України, В обгрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначила, що відповідач чинить їй перешкоди в корситтуванні її власністю квартирою [ADDRESS] , вказаною вище, застосовує до неї як психічне так і фізичне насильство, за комунальні послуги не сплачує, створивши борги за комунальні послуги, що створює позивачу незручності як власнику квартири, крім того, відповідач створює для позивача перешкоди щодо можливості отримання житлових соціальних пільг. Статтею 157 ЖК України визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 116 даного Кодексу визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Як убачається з матеріалів справи, що позивачем чи її представником не надано до суду доказів умисного пошкодження чи псування житлового приміщення - спірної квартири [ADDRESS] . Що стосується систематичного порушення відповідачем правил співжиття та дії відповідача роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, то до суду не надано доказів системитичності даних порушень. Крім того в судовому засіданні було з`ясовано, що позивач [PERSON] зверталася до суду з заявою [PERSON] за участю заінтересованої особи [PERSON] про видачу обмежувального напису та відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 11.04.2019 в задоволені заяви [PERSON] було відмовлено. Також рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27.05.2019 р. було відмовлено в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної державної адміністрації в місті Києві про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вказані судові рішення набрали законної сили та обставини, що встановлені судовим рішенням, у відповідності до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають. Як убачається зі змісту рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 27.05.2019 р. в спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровано троє осіб: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та малолітня донька відповідача [PERSON] . Також даним рішенням встановлено, що відповідно до Висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , складеного Службою у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації в місті Києві 07.05.2018 року згідно якого, рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей разом з батьком. Згідно Акту обстеження умов проживання №3 від 03 січня 2018 року, в спірній квартирі для виховання та розвитку дітей створено всі необхідні умови . За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як убачається з тексту позовної заяви та з пояснень позивача та її представника відповідачем по справі чиняться позивачу перешкоди в користуванні її власністю- квартирою [ADDRESS] , але з даними вимогами позивач до суду на зверталася. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.2 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , про виселення, зобов`язати знятися з реєстраційного обліку та заборона вчиняти дії , є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв`язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed