Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

[PERSON], що діє в інтересах [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав стосовно малолітнього сина: [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначила, що в серпні 2007 року між позивачем та відповідачем укладений шлюб, розірваний 30.03.2010 року, про що Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області зроблено відповідний актовий запис за №51. Від цього шлюбу мають сина : [PERSON], який проживає з позивачем у м.Маріуполі, а відповідач в м.Києві. Зі свого боку усі батьківські обов'язки позивач виконує щодо виховання дитини та матеріального забезпечення. Разом з тим відповідач з дитиною не спілкується з дня народження, матеріально в повному обсязі не допомагає, мається значна заборгованість по аліментам, не приймає участі в моральному, духовному та фізичному виховані дитини. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення посилаючись на ті обставини, що із-за конфліктів з колишньою дружиною [PERSON] він не мав можливості побачитися з сином. Аліменти ним сплачуються в залежності від свого матеріального стану. Раніше він давав згоду на виїзд дитини за кордон і зараз готовий це робити. На теперішній час вважає за можливе налагодити відносини з позивачем, щодо його участі у виховані сина [PERSON]. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, належним чином повідомлений про час, місце розгляду справи у судове засідання не з'явився, надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутності, ухвалення судом рішення з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Прокурор Маріупольської міської прокуратури №1 Брущенко І.О. заперечувала проти задоволення позову, оскільки вважає вимогу позивача про позбавлення батьківських прав такою, що підлягає застосуванню у виключних випадках, враховуючи, що позивачем не доведені обставини за яких відповідача можливо позбавити батьківських прав відносно сина. Суд, вислухавши пояснення сторін, думку прокурора, дослідивши представлені у справі докази, приходить до висновку, що в позові слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 7.07.2010 року Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області зроблено актовий запис за №51 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. Після розлучення сторони проживають окремо, дитина залишилася проживати разом з матір'ю. Згідно заяви [PERSON] до компетентних органів від 23.07.2014 року, посвідченої нотаріально, зареєстрованої в реєстрі за №531, ним дана згода по 1.02.2015 року на виїзд сина [PERSON] до Ізраїлю у супроводі його матері [PERSON] Доказів щодо перешкоди [PERSON] у надані згода на виїзд сина за кордон позивачем не надано. За рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя від 6.10.2009 року з [PERSON] стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.09.2009 року і до повноліття дитини або зміни матеріального стану сторін. Досліджені в судовому засіданні квитанції про сплату аліментів, довідка-розрахунок заборгованості по їх сплаті, свідчать про наявність заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON]. З наданих [PERSON] постанови про відкриття виконавчого провадження, характеристики та довідки вбачається, що він також сплачує аліменти на утримання старшого сина [PERSON], [INFO], від першого шлюбу, з 16.09.2016 року працює в м.Київ з посадовим окладом згідно штатного розкладу 1500 грн. в місяць, за місцем роботи характеризується позитивно. Згідно висновку органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 30.12.2016 року вважається недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON]. Статтею 164 Сімейного кодексу України передбачені підстави для позбавлення батьківських прав. Мати або батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1. Не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2. Ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3. Жорстоко поводяться з дитино; 4. Є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5. Вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6. Засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема становлення батьків до дітей. Пунктом 16 цієї постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Наведені в судовому засіданні доводи про те, що відповідач не дає своєї згоди на виїзд дитини за кордон спростовуються копією заяви про надання такого дозволу, крім того [PERSON] запевнив, що з цього приводу він не збирається чинити будь-які перешкоди. Встановлені судом обставин та пояснення сторін у справі дають суду робити висновок, що неприязні стосунки між позивачем та відповідачем, які склалися до народження їх сина, не сприяють дієвій участі батька у вихованні сина, враховуючи ту обставину, що відповідач тривалий час проживає за межами м.Маріуполя. Основною підставою позбавлення батьківських прав [PERSON], позивач вважає його ухилення від виконання свої обов'язків по вихованню сина, але з цим твердженням суд не може погодитися, дослідженні судом докази й пояснення сторін свідчать про відсутність свідомої поведінки відповідача, направленої на невиконання своїх обов'язків по вихованню сина, так як не завжди він має реальну можливість виконати свої обов'язки, він не ухиляється від спілкування з сином і готовий проявляти батьківську турботу про нього. Щодо не забезпечення [PERSON] необхідних харчування, медичним доглядом, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, слід зазначити, що відповідачем така допомога надається, але не в достатньому розмірі, як цього бажає позивач. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач не надала суду, а в судовому засіданні не встановлено достатніх доказів винної поведінки [PERSON], свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками. При цьому суд виходить із вимог ст.9 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, в якій зазначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками, крім випадків, коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. При вказаних обставинах суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволені позову про позбавлення батьківських прав. За ст.88 ЦПК України, оскільки суд прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволені позову, підстав для стягнення з відповідача сплаченого судового збору суд не вбачає.

Outcome: dismissed