Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

адвокат Ковальчук О.В. звернулася до суду в інтересах [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмету позову орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Перечинського районного суду від 18.06.2012 року по справі № 708/713/2012 було вирішено стягувати аліменти з [PERSON] 1972 р.н. на користь [PERSON] 1983 р.н. на утримання їх дітей, а саме синів [PERSON] - [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі по 500 (п`ятсот) грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 21 травня 2012 року і до досягнення ними повноліття. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.08.2020 року по справі №308/1569/20 було збільшено розмір аліментів, встановлений рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 16.06.2012 року, а саме було вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей а саме синів [PERSON] - [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн на кожну дитину, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття. Однак, навіть після винесення судового рішення [PERSON] ухиляється від сплати аліментів та надання матеріальної допомоги на утримання дітей, на зв`язок не виходить, з дітьми не спілкується, участі у їх вихованні не приймає. Відповідно до інформації наданої заступником начальника Великоберезнянського міжрайонного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції у довідці від 08.12.2020 року № 34114721 зазначається, що згідно виконавчого листа № 708/713, виданого Перечинським районним судом Закарпатської області 31.08.2012 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх дітей, а саме синів [PERSON] - [INFO] , та [PERSON] [INFO] , у твердій грошовій сумі по 500 (п`ятсот) грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 21 травня 2012 року і до досягнення ними повноліття, заборгованість боржника - [PERSON] по сплаті аліментів перед стягувачем [PERSON] станом на 12.02.2020 року становить 35 139,27 грн. Відповідно до постанов від 18.11.2020 заступника начальника відділу Великоберезнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Вогар В.В. на [PERSON] встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, у праві виїзду за межі України, у праві полювання та користування вогнепальною мисливською зброєю. Підставою для винесення даних постанов слугувало злісне ухилення відповідача від сплати аліментів та утримання своїх дітей. На теперішній час позивачка разом зі своїм чоловіком [PERSON] повністю утримує своїх неповнолітніх дітей [PERSON] - [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Окрім того, у позивачки від другого шлюбу народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , тому на даний момент позивачці надзвичайно важко нести витрати на утримання дітей, оскільки ціни на продукти харчування та інші необхідні речі для дітей значно зросли, офіційного доходу у позивачки немає, також з урахуванням віку дітей збільшилися їхні потреби в їжі, одязі, взутті та інших речах. [PERSON] відноситься до хлопчиків як рідний батько, дбає та забезпечує їх, та всю сім`ю всім необхідним, тим самим показує дітям позитивну поведінку чоловіка в суспільстві та сім`ї. Натомість, відповідач не цікавився та не цікавиться своїми дітьми, його не хвилює стан здоров`я, рівень матеріального забезпечення, фізичний та духовний розвиток синів. Відповідач не виявляє бажання навідати дітей, або навіть поспілкуватись з ними хоча би віддалено. Не навідував [PERSON] і дитячі навчальні заклади, в яких його сини проходять навчання, не цікавився у вихователів та педагогів рівнем фізичного та духовного розвитку неповнолітніх. Така поведінка відповідача, на думку позивачки, свідчить про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, фактично знехтувавши ними, що на думку позивачки створює негативний вплив на їх розвиток і в подальшому може стати причиною спотворення у дітей уявлення про поведінкові моделі в сімейних відносинах. На цих підставах просила суд позов задовольнити. Під час розгляду справи сторонами справи подано: - клопотання позивача про відкладення розгляду справи від 26.01.2021 року (а. с. 57); - клопотання представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - орану опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області від 22.01.2021 року про відкладення розгляду справи (а. с. 52-53); - клопотання представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - орану опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області про розгляд дану справи без його участі (а. с. 64); - клопотання позивача та її представника про розгляд справи без їх участі від 13.05.2021 року (а. с. 79). Процесуальні дії суду в даній справі: - ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі від 31.12.2020 року (а. с. 45-47); - ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення цивільної справи до судового розгляду по суті від 19 квітня 2021 року (а. с. 73). Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, подали спільне клопотання у якому просили розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечили. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча неодноразово повідомлявся належним чином про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать: рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 01.02.2021 року, повернуто до суду з позначкою «відсутній» (а. с. 63); виклик відповідача на офіційному сайті Перечинського районного суду Закарпатської області (а. с. 78), причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Слід зазначити, що ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, судом було визнано провести розгляд справи у відсутності відповідача, з урахуванням достатності у матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору орану опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області просив розглядати дану справу без його участі, позов підтримав в повному обсязі та надіслав суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав (а. с. 64). Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, п. 58, рішення від 10 лютого 2010 року, статус рішення - остаточне). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що рішенням Перечинського районного суду від 18.06.2012 року по справі № 708/713/2012 було вирішено стягувати аліменти з [PERSON] 1972 р.н. на користь [PERSON] 1983 р. н. на утримання їх дітей, а саме синів [PERSON] - [INFO] , та [PERSON] [INFO] , у твердій грошовій сумі по 500 (п`ятсот) грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 21 травня 2012 року і до досягнення ними повноліття (а. с. 13). Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.08.2020 року по справі №308/1569/20 було збільшено розмір аліментів, встановлений рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 16.06.2012 року, а саме було вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей а саме синів [PERSON] - [INFO] , та [PERSON] [INFO] , в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн на кожну дитину, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття (а. с. 14-16). Відповідно до інформації наданої заступником начальника Великоберезнянського міжрайонного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції у довідці від 08.12.2020 року № 34114721 за виконавчим листом № 708/713, виданим Перечинським районним судом Закарпатської області 31.08.2012 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання їх дітей, а саме синів [PERSON] - [INFO] , та [PERSON] [INFO] , у твердій грошовій сумі по 500 (п`ятсот) грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 21 травня 2012 року і до досягнення ними повноліття, заборгованість боржника - [PERSON] по сплаті аліментів перед стягувачем [PERSON] станом на 12.02.2020 року становить 35 139,27 грн (а. с. 17). Відповідно до постанов від 18.11.2020 р. заступника начальника відділу Великоберезнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Вогар В.В. відносно [PERSON] встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, у праві виїзду за межі України, у праві полювання та користування вогнепальною мисливською зброєю. Підставою для винесення даних постанов слугувало злісне ухилення відповідача від сплати аліментів та утримання своїх дітей (а. с. 22-25). На теперішній час позивач разом зі своїм чоловіком [PERSON] повністю утримує своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Окрім того, у позивача від другого шлюбу народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , тому на даний момент позивачу надзвичайно важко нести витрати на утримання дітей, оскільки ціни на продукти харчування та інші необхідні речі для дітей значно зросли, офіційного доходу у позивачки немає, також з урахуванням віку дітей збільшилися їхні потреби в їжі, одязі, взутті та інших речах (а. с. 19-21). У свою чергу [PERSON] відноситься до хлопчиків як рідний батько, дбає та забезпечує їх, та всю сім`ю всім необхідним, тим самим показує дітям позитивну поведінку чоловіка в суспільстві та сім`ї. Натомість, відповідач не цікавився та не цікавиться своїми дітьми, його не хвилює стан здоров`я, рівень матеріального забезпечення, фізичний та духовний розвиток синів, він не виявляє бажання навідати дітей, або навіть поспілкуватись з ними хоча би віддалено. Не навідував [PERSON] і дитячі навчальні заклади, в яких його сини проходять навчання, не цікавився у вихователів та педагогів рівнем фізичного та духовного розвитку неповнолітніх. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не створюють умов отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від виконання юридичного обов`язку по вихованню неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , не приймає участі в їх вихованні, не цікавиться їх життям та розвитком, не надає матеріальну допомогу, не бажає спілкуватися з дітьми. Дані обставини знайшли своє підтвердження в наявних матеріалах цивільної справи доказами, зокрема у висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав від 25.03.2021 року № 44 [PERSON] відносно своїх синів [PERSON] та [PERSON] , згідно якого відповідач відсутній біля дітей близько двох років, не проявляє жодної зацікавленості до них, не цікавиться їх станом здоров`я, фізичним та розумовим розвитком, навчанням, не утримує їх, має заборгованість по аліментам, не спілкується з синами (а. с. 66-67). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Так, у справі «Мамчур проти України» (Cacе «Mamchur & Ukraine», § 100, заява № 10383/09, рішення від 16 липня 2015 року, статус рішення - остаточне) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Тотожна правова позиція також міститься в Постанові ВС від 29.12.2018 року в справі №404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства, встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей, що повністю узгоджується з рішенням ЄСПЛ в справі «Ілля Ляпін проти Росії» (Case «Ilya Lyapin & Russia», заява № 70879/11, статус - остаточне від 20.12.2020 року, прес-реліз Секретаря Суду ЄСПЛ, №197, (2020) від 30.06.2020 року). Згідно ст. 141 ЦПК України, оскільки при зверненні до суду з даним позовом позивачу було відстрочено сплату судового збору, позов задоволено у повному обсязі, тому судові витрати слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved