Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Адвокат Калин В.Ю., який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги, звернувся в суд в інтересах [PERSON] із даним позовом до відповідача про стягнення суми боргу в розмірі 140 000 гривень, судового збору у розмірі 1400 гривень та 7000 гривень витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги. Посилається на те, що 01.09.2018 р. [PERSON] отримав у [PERSON] у борг кошти в розмірі 5000 доларів США, що на день отримання відповідачем суми згідно з офіційним курсом НБУ становила 140 тис. грн., строком до 01.05.2019 р., що стверджується розпискою. Для вказаного терміну відповідач свої зобов`язання з повернення боргу не виконав, у зв`язку з чим 06.05.2019 р. позивачем було направлено письмову претензію про добровільне повернення боргу. Вимоги позивача сплатити борг відповідач ігнорує. Відповідно до ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином. Крім того, позивач скористався правовою допомогою адвоката та згідно розрахунку судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, які становлять 7000 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Позивачем та його адвокатом Калин В.Ю. подано суду заяву, в якій вони просять провести розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують та просять задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Подав заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України з урахуванням заяв сторін про слухання справи у їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що згідно розписки 01.09.2018 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму коштів у розмірі 5000 доларів США, що день отримання позики згідно з офіційним курсом НБУ становило 140 000 гривень, строком до 01.05.2019 року. На день визначений у розписці борг відповідачем не повернуто. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. При цьому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. У відповідності ст. ст. 610, 612, 625 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 06.05.2019 р. позивачем [PERSON] було направлено претензію відповідачу з вимогою повернення боргу. Однак, такі вимоги відповідач ігнорує, борг не повертає. Таким чином позовні вимоги позивача про стягнення боргу є підставними і такими, що підлягають до задоволення. Крім того, представник позивача просить суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які складаються із сплачених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме за надання юридичних послуг. При вирішенні вказаних вимог позивача суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. 10 квітня 2019 року між [PERSON] та Калин В.Ю. було укладено договір про надання правової допомоги № 30/05 від 30.05.2019 р., відповідно до ордеру серії ЗР № 70749 (а.с. 8). Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018р.). Судом встановлено, що позивачем, окрім ордеру на надання правової допомоги серії ЗР № 70749 від 30.05.2019 року, квитанції до прибуткового касового ордеру № 8 від 30.05.2019 р. та попереднього розрахунку судових витрат від 30.05.2019 р. не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, зокрема, відсутній договір про надання правової допомоги № 30/05 від 30.05.2019 р., який мав би містити перелік робіт, акт приймання-передачі наданих послуг, а тому позовні вимоги щодо стягнення судових витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд, враховуючи вищевикладене та положення ст. 137 ЦПК України, розподіляючи витрати, вважає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а тому приходить до висновку щодо відмови у задоволенні вимог щодо їх відшкодування. При цьому судом враховано, що вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», зазначив, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Отже, у стягненні з відповідача на користь позивача витрат пов`язаних з наданням йому правової допомоги в сумі 7 000 гривень слід відмовити за недоведеністю. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в сумі 1400 гривень сплаченого судового збору.

Outcome: approved