Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] 05.06.1987 року уклали шлюб, у зв'язку з чим дружина взяла прізвище чоловіка (див. копію свідоцтва про шлюб - а.с. 10). В цьому шлюбі на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.06.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мойсеєнко Т.О. за реєстровим №18-942 було придбано квартиру [ADDRESS], покупцем за договором є [PERSON], на неї ж і було зареєстроване право власності на квартиру (а.с 11). 14.09.2000 року вказаний шлюб було розірвано, що підтверджується відміткою в паспорті [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до договору дарування частки квартири у праві спільної сумісної власності подружжя з виділом цієї частки від 08.06.2012 року, що посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В. за реєстровим №18-767, [PERSON] виділено у власність ? частка у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], яку він за цим договором подарував, а [PERSON] прийняла у дар ? частку квартири [ADDRESS] (а.с. 138). Згідно з витягом про державну реєстрацію прав, за [PERSON] зареєстровано на праві власності ? частку квартири [ADDRESS] (а.с. 54). 27.10.2012р. [PERSON] та [PERSON] знову вступили у шлюб (а.с. 21). [PERSON] в грудні 2016 року заявив позов до [PERSON], за яким з урахуванням наступних змін та доповнень, просив визнати недійсним вказаний вище договір дарування частки квартири, а також в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за кожною із сторін право власності на ? частку квартири [ADDRESS], і стягнути з відповідача на його користь ? частку коштів на рахунках [PERSON] в банках ПАТ АКБ «Аркада», ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ КБ «Хрещатик» в сумі 225620,13 грн., як такі, що набуті сторонами у шлюбі і належать їм на праві спільної сумісної власності. Позов мотивовано тим, що сторони припинили шлюбні відносини, проте не можуть прийти до згоди щодо поділу спільного майна. В обґрунтування позову позивач послався на те, що договір дарування частки квартири було укладено всупереч його дійсного волевиявлення, в час коли він перебував у стані, що позбавляв можливості усвідомити правові наслідки договору, а щодо спірних коштів послався на те, що дані кошти були набуті за рахунок заощаджень сторін. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, надав пояснення, що зводяться до викладеного в позовній заяві. [PERSON] заперечила проти позову, обставини покладені в обґрунтування позову не визнала і заявила, що спірне майно належить їй на праві особистої приватної власності. Представник позивача [PERSON] підтримав позицію свого довірителя, пославшись на надані докази, просив в задоволенні вимог позову відмовити, за необґрунтованістю. Вислухавши сторони, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за таких підстав. Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім обставин, що не потребують доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд бере до уваги тільки належні докази, тобто докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, та докази, які одержані без порушень порядку, встановленого законом (допустимі докази). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (ст.ст. 58, 59 ЦПК України) Проте, позивачем в супереч наведених вимог закону не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог. Так, на підтвердження обставин покладених в обґрунтування вимог позову про визнання недійсним договору дарування позивач надав медичні документи, з огляду на які він страждає на тяжкі хронічні захворювання, в тому числі на захворювання судин головного мозку. Проте, наявність таких захворювань, а рівно і вік позивача (82 роки на час укладення правочину), самі по собі не можуть вказувати, що позивач не міг розуміти правових наслідків спірного правочину. Напроти, нотаріусом при посвідченні правочину було перевірено дієздатність позивача, роз'яснено сторонам правові наслідки правочину, передбачені ст.ст. 182, 334, 717, 722, 727 ЦК України, про що зазначено в договорі. Крім того, позивачем надана нотаріусу заява про те, що правочин не порушить права інших осіб щодо користування відчужуваною часткою квартири (а.с. 139). До того ж, судом роз'яснювалось право позивача заявити клопотання про призначення у справі судової психіатричної експертизи, проте таким право позивач не скористався. Відхиляє суд і посилання позивача на заповіт від 10.07.1998 року, за яким він заповів спірну частку квартири своєму сину [PERSON], оскільки в силу ст. 1236 ч. 4 ЦК України чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, а відповідно заповіт не позбавляє спадкодавця розпоряджатись належним майном на свій розсуд. Отже, наявність заповіту не може вказувати на те, що спірний правочин було вчинено всупереч дійсній волі позивача. Напроти, зміст заповіту, та обставини набуття позивачем прав на інше нерухоме майно, про що повідомлено відповідачем, однозначно вказують на те, що позивач обізнаний з правовими наслідками, що тягнуть за собою договори придбання та відчуження нерухомого майна. Крім того, наступні дії позивача, зокрема укладення шлюбу з відповідачем через чотири місяці після вчинення спірного правочину (при цьому позивач не ставив під сумнів дійсність шлюбу), спільне проживання в спірній квартирі, ведення домашнього господарства, тощо, аж до припинення шлюбних відносин, що мало місце по весні поточного року, дають суду підстави прийти до переконання, що позивач бажав настання наслідків, які тягне за собою договір дарування, тобто спірний правочин відповідав його волевиявленню. Походження коштів, за які була придбана спірна квартира, в даному випадку, правового значення не має, оскільки сторонами визнається, і підтверджується наведеними вище доказами, що на момент придбання, квартира належала їм на праві спільної сумісної власності. Інших доказів в обґрунтування наведених вимог позову суду не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку, що достатніх підстав для визнання спірного правочину недійсним, що передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України, не має, а відповідно суд визнає, що спірна частка квартири набута позивачем на законних підставах, належить їй на праві особистої приватної власності, і поділу в порядку ст. 372 ЦК України, ст.ст. 69 - 72 СК України не підлягає. Що стосується вимог позову про поділ коштів, то такі кошти дійсно відповідачем розміщені в банківських установах на депозитних рахунках. Проте, з огляду на надані книги про обліку доходів і витрат подружжя [PERSON], судом встановлено, що сторони щонайменше з 2006 року мали відокремлений бюджет, тобто розпоряджались належними кожному з них коштами на власний розсуд, в тому числі позивач так само як і відповідач розміщав власні кошти на рахунках в банківських установах та розпоряджався отриманими доходами від таких операцій. Доказів, що спростовували б або ставили б під сумнів даний висновок, в судовому засіданні не здобуто. Тому, суд визнає, що і кошти на рахунках в банківських установах в силу ст. 57 ч. 1 п. 3 СК України належали особисто відповідачу, а відповідно поділу в порядку ст. 372 ЦК України, ст.ст. 69 - 72 СК України не підлягають. Підсумовуючи викладене, суд знаходить позов необґрунтованим, у зв'язку з чим вимоги позову задоволенню не підлягають. За такого рішення, з урахування того, що позивача звільнено від сплати судового збору, витрати у справі суд відносить на рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed