Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

[PERSON] (надалі також - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач), посилаючись на те, що вона під час перебування у шлюбі з відповідачем придбала спільне майно, зокрема житловий будинок [ADDRESS], а також земельні ділянки для обслуговування цього будинку та ведення особистого селянського господарства. Посилаючись на те, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, позивач просила визнати житловий будинок з земельними ділянками спільною сумісною власністю її та відповідача. У судовому засіданні представник позивача до початку судового розгляду позовні вимоги уточнив, шляхом подання окремої заяви, та просив додатково визнати за [PERSON] право власності на ? частину спірного нерухомого майна. Позов підтримав посилаючись на доводи, що в ньому викладені. На додаток представник позивача при вирішенні питання про судові витрати просив стягнути з відповідача 243,60 грн. судового збору та витрат на правову допомогу в сумі 1550 грн. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав і не заперечував проти задоволення позову, проте заперечував проти покладення на нього витрат на правову допомогу. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали та заслухавши представника позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.07.2011 р. виданого виконкомом Сварківської сільської ради Глухівського району Сумської області між позивачем та відповідачем 16.07.2011 р. зареєстровано шлюб за актовим записом № 03 (а.с.3). З оглянутих у судовому засіданні копій договорів купівлі-продажу від 25.12.2013 р. вбачається, що на ім'я відповідача було придбано житловий будинок [ADDRESS]; земельну ділянку, для будівництва і обслуговування будинку, площею 0,0817 га, що розташована по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] земельну ділянку, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3718 га, що розташована по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] (а.с.4-8). Сторони не заперечували, що вказане майно придбано під час шлюбу. Відповідно положень ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами зазначених правових норм право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, презюмується законом і не підлягає доказуванню. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, за час перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, яке згідно норм Сімейного кодексу України є їх спільною сумісною власністю, і у разі поділу їх частки у цьому майні є рівними, а відтак позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесення позивачем судових витрат підтверджується матеріалами, що є у справі, а саме квитанцією від 23.04.2015 р. про сплату судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. (а.с. 1). Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача судових витрат в частині заявлених позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 1550 грн. 00 коп. з огляду на наступні обставини. Згідно з приписом ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати, тільки за умови, якщо вони документально підтвердженні. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з приписом ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа може здійснювати процесуальні права, передбаченні у ч. 2 цієї статті. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Однак, такого клопотання від позивача до суду не надходило. Окрім цього, статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу при складанні позовної заяви позивач надала до позову договір № 31/ц від 21.04.2015 р. укладений з адвокатом [PERSON] і розписку про сплату адвокату 300 грн. (а.с. 10, 11). У судовому засіданні представник позивача додатково надав на підтвердження витрат на правову допомогу за прийняття його участі у судовому засіданні договір №36/ц від 15.05.2015 р. та розписку про сплату адвокату 1250 грн. (а.с.18,19). Також з матеріалів справи вбачається, що позовна заява [PERSON] складена на одну сторінку і не містить викладу якихось складних юридичних питань та має помилки, які усувались шляхом уточнення позову (а.с.2, 21), а єдине судове засідання по цій справі, з урахуванням визнання відповідачем позову, тривало менше години (а.с. 24-25). Водночас, ані позивачем, ані її представником, не було надано суду на підтвердження понесених витрат на правову допомогу документально обґрунтованого розрахунку із зазначенням як характеру та виду отриманих в якості правової допомоги юридичних послуг, так й їх вартості з детальним розписом тривалості часу та вартості кожного з окремих видів послуг, що надавалися позивачу її представником, та які відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» підлягають стягненню за участь у судовому засіданні, або під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Поряд з цим, на підтвердження оплати правової допомоги не було надано суду й платіжного документу, оформленому у встановленому законом порядку передбаченому для здійснення готівкових чи безготівкових розрахунків (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ). Надані ж суду особисті розписки адвоката про одержання авансу не відповідають встановленим вимогам здійснення готівкових чи безготівкових розрахунків, а тому не можуть бути прийняті судом як належні докази витрат на правову допомогу. За таких обставин, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд не може покласти витрати на правову допомогу на відповідача. На підставі викладеного та відповідно до ст. 60, 69, 70 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України,

Outcome: approved