Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив стягнути з [PERSON] на свою користь матеріальний збиток, завданий внаслідок ДТП, у розмірі 39 676,94 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн., витрати на послуги нотаріуса у розмірі 270,00 грн., судовий збір в розмірі 551,21 грн., витрати послуг банку у розмірі 05,51 грн., що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, 20 квітня 2015 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mercedes-Benz E320», державний номер [NUMBER], яким керував позивач, та автомобіля «ВАЗ-2107», державний номер [NUMBER], яким керував відповідач, за наслідками пригоди автомобіль позивача отримав механічні пошкодження та потребує відновлювального ремонту. Винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди визнано відповідача [PERSON], що підтверджується постановою Бориспільського міськрайоного суду Київської області від 20 травня 2015 року, у зв'язку з чим у позивача виникло право пред'явити вимоги до відповідача про відшкодування заподіяних збитків в розмірі 39 676,94 грн., що складає різницю від загальної вартості матеріального збитку, визначеного на підставі Звіту №261 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, складеною ТОВ «Незалежна експертно-асистуюча компанія» 27 квітня 2015 року, та сумою страхового відшкодування, яка виплачена страховиком в розмірі 50000,00 грн., в межах ліміту відповідальності страховика, а також до складу понесених витрат позивачем включено витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн., витрати на послуги нотаріуса у розмірі 270,00 грн. та витрати послуг банку у розмірі 05,51 грн., які понесені позивачем при підготовці даного позову до суду, тому враховуючи, що відповідач відмовляється добровільно сплатити заподіянні збитки, позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду. Відповідач та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просили в позові відмовити, пояснили, що дійсно 20 квітня 2015 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mercedes-Benz E320», державний номер [NUMBER], яким керував позивач, відповідач не заперечує той факт, що його було визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, ці обставини підтверджуються постановою Бориспільського міськрайоного суду Київської області від 20 травня 2015 року, яку відповідач не оскаржував. Однак відповідач наголосив, що визначаючи розмір заподіяного збитку позивач посилається на Звіт №261 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, складеною ТОВ «Незалежна експертно-асистуюча компанія» 27 квітня 2015 року, цей доказ відповідач вважає неналежним, оскільки звіт за формою та змістом не відповідає вимогам п.п. 4.3, 4.4., 4.4.1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України 24.11.2003 р. №142/5/2092, тобто даний звіт не може бути підтвердженням розміру заподіяних збитків, тому просив призначити у справі судову автотоварознавчу експертизу для з'ясування дійсного розміру заподіяних збитків, однак ухвала суду в частині зобов'язання відповідача оплатити послуги експерта залишена без належного реагування з боку відповідача, який не оплатив послуги експерта, у зв'язку з чим цивільна справа повернулась до суду без висновку експерта, в подальшому відповідач та його представник в судове засіданні не заявились, інших доказів, які спростовували позицію позивача щодо розміру заподіяних збитків, зі сторони відповідачу суду не надано. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступних підстав. За вимог цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої - п'ятої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. 20 травня 2015 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області винесено постанову про визнання [PERSON] винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн. в дохід держави. (а.с.14) Як встановлено судом у мотивувальній частині постанови суду: «[PERSON], 20.04.2015 року о 17 год.45 хв., керуючи автомобілем «ВАЗ-2107», державний реєстраційний номер [NUMBER] та рухаючись в районі 13 км+200м автошляху ПСО м. Києва, під час здійснення обгону, не переконався в тому, що жоден із водіїв, які рухались попереду, не подали сигналу про намір повороту ліворуч, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes-Benz», н/з [NUMBER] в результаті якого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень, чим порушив п.14.2 «б» ПДР України, тим самим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП». Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За вимог цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Як передбачено п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. (п.9.1, 9.2, 9.4 ст.9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») Як з'ясовано судом, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Брокбізнес», що підтверджується Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за №АС/2116889, строк дії полісу - з 21 березня 2015 року до 20 березня 2016 року, ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) складає 50000,00 грн., розмір франшизи «0». Як убачається з матеріалів справи, 18 червня 2015 року ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» видано наказ №55294/1/1 «Про виплату (перерахування) страхового відшкодування», на підставі якого страховиком прийнято рішення про виплату [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 50000,00 грн., факт отримання страхового відшкодування в повному обсязі не заперечується позивачем. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі ст. 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відповідно до аналізу загальних підстав відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань, закріплених в частині 1 ст.1166 ЦК України, можливо зробити висновок про те, що вказана правова норма містить правило про загальний (генеральний) делікт, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, повинна бути відшкодована особою, яка її завдала, в повному обсязі. Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення), яке поділяється на такі складові: 1) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв'язок між двома першими елементами, г) вина завдавача шкоди. І лише доведеність сукупності вказаних вище елементів настання деліктної відповідальності може бути правовою підставою для відшкодування шкоди. Відповідно до положень статті 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як роз'яснено у п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Виходячи з предмету позову, позивачем заявлено вимоги про відшкодування за рахунок відповідача матеріальної шкоди в розмірі 39676,94 грн., визначена позивачем як різниця між загальним розміром матеріального збитку, завданого пошкодженням автомобіля в ДТП, що складає 89676,94 грн., на підставі Звіту №261 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, складеною ТОВ «Незалежна експертно-асистуюча компанія» 27 квітня 2015 року, виготовленою на замовлення ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» (а.с.15-31), та сумою виплаченого страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності страховика - 50000,00 грн., при цьому сам факт заподіяння матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не заперечується відповідачем, що зумовлює виникнення між сторонами спору цивільно-правових відносин, які пов'язані з відшкодуванням шкоди в порядку, визначеному ст. 1192 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. У відповідності до положень цього Закону майном, яке може оцінюватися, вважаються об'єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід'ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, в тому числі об'єкти права інтелектуальної власності; цілісні майнові комплекси всіх форм власності. Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що проведення оцінки майна є обов'язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Згідно ст. 9 цього ж Закону, Методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Оцінка майна проводиться на підставі Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції країни та Фондом державного майна України № 1074/8395 від 24.11.2003 року. Пунктом 8.3. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 24.11.2003. № 142/52092, передбачено, що вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу. З урахуванням викладеного, проведення оцінки завданої шкоди суб'єктом оціночної діяльності є необхідним лише у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнту фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092; зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395). У відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57, 59 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішення даного спору в частині відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту автомобіля, який належить позивачу, суд враховує, що позивачем доведено факт заподіяння шкоди та розмір матеріального збитку, який узгоджений з страховиком, яким виплачено страхове відшкодування, в свою чергу відповідач не скористався процесуальним правом подати докази, які мали спростувати визначений позивачем розмір заподіяного збитку, та навести підстави для звільнення відповідача від відповідальності за заподіяну шкоду. Під час розгляду справи, за клопотанням представника відповідача, судом постановлено ухвалу від 03 жовтня 2016 року про призначення судової автотоварознавчої експертизи, проведення якої доручено експертам Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, однак вимога експерта провести оплату послуг експерта залишена без належного реагування з боку відповідача, тому матеріали цивільної справи повернуто з експертної установи без висновку. Відповідно до частини першої ст.146 Цивільного процес3ального кодексу України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Оцінюючи зібрані по справі докази, в частині позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, яка визначена позивачем в розмірі 39676,94 грн., в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки заперечення відповідача щодо розміру заподіяних збитків не ґрунтовані на матеріальному законі, не спростовані належними і допустимими доказами, відповідач не скористався правом довести ці обставини за допомогою висновку судового експерта, відмовившись оплатити послуги експерта. Разом з тим, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування за рахунок відповідача витрат на послуги нотаріуса у розмірі 270,00 грн., за оформлення довіреності на представництво інтересів позивача в суді уповноваженого представника, та витрати послуг банку у розмірі 05,51 грн., комісія банку, сплачені позивачем при перерахуванні коштів по сплаті судового збору за подання цього позову до суду, є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки ці витрати в розумінні положень ст.22 ЦК України не є збитками, інших підстав для відшкодування понесених витрат позивачем не наведено. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 39676 грн. 94 коп., завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в іншій частині позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. В силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного процесуального кодексу України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Відшкодування витрат на правову допомогу здійснюється судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Пунктом 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. На підтвердження розміру витрат на правову допомогу, позивачем долучено Договір №15-04/2016 року про надання правової допомоги, укладений між адвокатом Маліченко О.В. та [PERSON], квитанцію до прибуткового касового ордеру №01 від 18 травня 2016 року про оплату гонорару адвокату в розмірі 8000,00 грн. (а.с.36-38, 54), тому вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн., за наявності підтверджуючих документів про фактичну оплату позивачем понесених витрат в цій частині. З урахуванням положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: partial