Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

[PERSON] предявив до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 232300 доларів США. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20 вересня 2013 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики коштів №1 за умовами якого він передав відповідачу 202000 доларів США на підтвердження чого відповідач надав йому відповідну розписку. Отримані кошти відповідач зобовязався повертати частинами, зокрема: 52000 доларів США до 20 грудня 2014 року, 100000 доларів США до 30 грудня 2015 року та 50000 доларів США до 20 вересня 2016 року. Однак, у зазначені в договорі терміни, відповідач боргу не повернув, на неодноразові прохання щодо добровільного повернення коштів не реагує, на телефонні дзвінки не відповідає. Крім цього, в укладеному договорі передбачено, що у випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 15% від суми неповернутого боргу. А тому, у звязку із невиконанням своїх зобовязань загальна сума заборгованості відповідача становить 232300 доларів США, з яких: 202000 доларів США сума основного боргу та 30300 доларів США 15% штрафу передбаченого договором. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, однак його представником адвокатом [PERSON] подано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Про час і місце розгляду справи та виклик до суду відповідача повідомлено, в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України, шляхом публікування оголошення в газеті Свобода№4 (3144) від 18 січня 2017 року, однак відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився з невідомої суду причини. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів . Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти: Судом установлено, що 20 вересня 2013 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) укладено договір позики №1, згідно умов п.1. якого позикодавець передає, а позичальник приймає у власність 202000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на момент укладення договору становить 1616000 гривень, з розрахунку 1 долар США = 8,00 гривень. Відповідно до п. 1.1 договору факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому повної суми позики. У пункті 2. договору сторони погодили, що сума позики має бути повернута в такому порядку: 52000 доларів США 20 грудня 2014 року; 100000 доларів США 30 грудня 2015 року; 50000 доларів США 20 вересня 2016 року. Повернення коштів позикодавцеві проводиться в доларах США або по встановленому комерційному курсу по відношенні до долара США до гривні в день здійснення такого повернення. Також 20 вересня 2013 року відповідач [PERSON] написав розписку, яка є додатком до договору №1. Вказаною розпискою стверджується, що [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в сумі 202000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на момент укладення договору становить 1616000 гривень, з розрахунку 1 долар США = 8,00 гривень, які зобовязується повернути [PERSON] на умовах та до чітко визначених дат встановлених у п.2 договору позики №1, зокрема: 52000 доларів США до 20 грудня 2014 року; 100000 доларів США до 30 грудня 2015 року; 50000 доларів США до 20 вересня 2016 року. Згідно викладених у позові обставин, відповідач у зазначені в договорі терміни боргу не повернув, на неодноразові прохання щодо добровільного повернення коштів не реагує, на телефонні дзвінки не відповідає. Згідно із ст.1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6063цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною 2 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У п. 7 договору позики №1 сторони погодили, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та штраф у розмірі 15% від суми неповернутого боргу. У звязку із невиконанням своїх зобовязань за договором позики у відповідача виникла заборгованість в розмірі 232300 доларів США, з яких: 202000 доларів США сума основного боргу та 30300 доларів США 15% штрафу передбаченого договором. Станом на день розгляду справи грошові кошти відповідачем не повернено. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання про порушення прав позивача, які підлягають до захисту, а тому позовні вимоги слід задовольнити та стягнути із відповідача в користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 232300 доларів США.. Також, згідно ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодовуються за рахунок відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved