Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

[PERSON] пред'явив у суді позов до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Позов обґрунтовано тим, що 27.04.14 [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 дол. США з терміном повернення до 27.07.14, про що свідчить розписка відповідача. В порушення взятих на себе зобов'язань, відповідач не повернув грошові кошти у встановлений договірний строк, чим порушив умови договору позики. Позивач в свою чергу просить суд стягнути на його користь з відповідача суму боргу в еквівалентному розмірі на день подання позовної заяви 53464,00 грн. та 10692,00 грн. відсотків за користування грошовими коштами за весь час прострочення. До початку судового засідання позивач подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 21.05.18р. постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що 27.04.14 між сторонами було укладено договір позики, про що свідчить написана відповідачем розписка. (а.с. 5) З наявної у матеріалах справи розписки вбачається, що [PERSON] [INFO] бере у позику від [PERSON] 2000 дол. США та зобов'язується повернути суму боргу не пізніше 27.07.14. Як вказує позивач в позовній заяві, і що не було спростоване відповідач належними та допустимими доказами, сума позики повернута не була як у встановлений строк, так і після його спливу. Крім того, позивач вказує в позовній заяві, що відповідач на неодноразові телефонні дзвінки з приводу повернення суми боргу не реагує, кошти не повертає, що свідчить про неможливість врегулювання спору в позасудовому порядку. Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов'язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики, що підтверджено відповідною розпискою у визначений строк. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики, позивач надав відповідну розписку, що свідчить про дійсність зобов'язання. Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики. На підтвердження укладення договору позики позивачем була надана до суду розписка позичальника, яким є відповідач. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення суми боргу в розмірі 53464,00 грн. доведеними, а тому вони підлягають задоволенню. Як вбачається з позовної заяви позивач просить суд також стягнути з відповідача на його користь грошову суму в розмірі 10692,00 грн., що є відсотками за користування грошовими коштами за весь час прострочення боргу. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. (ч. 2 ст. 1048 ЦК України). З наданої до суду розписки вбачається, що позика є оплатною, а розмір відсотків за її користуванням складає 20%. Разом з тим, в наданій розписці встановлено лише розмір відсотків, а саме 20%, однак в ній не зазначено порядок сплати таких відсотків за користування позикою. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, з огляду на викладене можна дійти висновку, що проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня повернення грошового боргу. Разом з тим, позивач визначив розмір відсотків за користування позикою у межах 400 доларів США, що еквівалентно 10692,00 грн. на час подання до суду позову. Таким чином, позивач вважає за необхідне визначити одноразовий порядок стягнення відсотків за договором позики в розмірі 10692,00 грн. Суд, хоча вбачає підстави для застосування загального правила визначення порядку сплати відсотків за користування позикою, який встановлений ч. 1 ст. 1048 ЦК України, а саме щомісяця до дня повернення позики, оскільки іншого не вбачається з розписки, проте при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог з огляду на ч. 2 ст. 264 ЦПК України. Відтак, суд вважає за необхідне задовольнити також позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування позикою в межах суми 10692,00 грн.

Outcome: approved