Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

[PERSON] подав до суду позов до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного його батьком - [PERSON], посвідченого секретарем Лучинецької сільська ради Рогатинського району Івано-Франківської області [PERSON] 29.12.2015 та зареєстрованого в реєстрі за № 105. Обґрунтував позов тим, що 24.01.2016 помер його батько [PERSON], внаслідок чого відкрилась спадщина на його майно, зокрема на домоволодіння за адресою: вул. Шевченка, 15, с. Обельниця Рогатинського району Івано-Франківської області, та на домоволодіння за адресою: вул. Франка, 27, с. Обельниця Рогатинського району Івано-Франківської області. Він не подав заяву про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги у звязку з тривалим лікуванням та реабілітацією після інфаркту та операції на серці. Згодом дізнався, що [PERSON] заповів все своє майно [PERSON]. Вважає, що батько станом на день складення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки йому було встановлено діагноз «вібраційна хвороба» із супутнім діагнозом «амнезія», тому заповіт повинен бути визнаний недійсним. В судовому засіданні пояснив, що батько в останні місяці свого життя втратив память, зокрема був випадок, коли він перебував на лікуванні в санаторії і не міг пригадати відомостей про себе. [PERSON] СвітланаДмитрівна проти позову заперечила. В судовому засіданні пояснила, що проживала разом з дідом [PERSON] та своєю матірю за адресою: вул. Шевченка, 15, с. Обельниця. У нього були проблеми з хребтом та в останні місяці з ногою, через що він перебував в лежачому стані. Однак він був цілком при свідомості і розумів значення своїх дій. Те, що в нього влітку 2015 трапився випадок амнезії вважає наслідком пережитого стресу після смерті його сина її батька в квітні 2015 року. Заслухавши пояснення сторін та представника позивача, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії 1-НМ № 222439 від 27 січня 2016 року [PERSON] помер 24 січня 2016 року. Згідно з копією заповіту від 29 грудня 2015 року, посвідченого секретарем Лучинецької сільська ради Рогатинського району Івано-Франківської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 105, [PERSON] все своє майно заповів [PERSON]. Копією виписки з історії хвороби № 586 підтверджується, що [PERSON] перебував на лікуванні в ДП «Санаторій «Кришталевий палац» з 07.08.2015 до 30.08.2015, діагноз основний вібраційна хвороба 2-3 ст., діагноз супутній амнезія. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, що в серпні 2015 року до нього зателефонувала невідома особа з номеру [PERSON] та повідомила, що він не може пригадати в якому санаторії лікується. [PERSON] пішов додому до [PERSON] та, дізнавшись назву санаторія, повідомив її особі, яка йому телефонувала, після чого ця особа відвела [PERSON] до цього санаторію. По поверненні [PERSON] з санаторію спілкувався декілька разів з ним і зауважив, що його поведінка та розмова дещо стали незвичними, наприклад, він не міг пригадати кому належить дерево, що росло на межі їхніх городів. Точніше змін в поведінці [PERSON] не пояснив. Відповідно до ч. 1\~ст.\~225\~ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз'яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст.\~225\~ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145\~ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, зокрема психічний стан особи. Суд розяснив в судовому засіданні позивачу його право заявити клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, яким він не скористався. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Подані позивачем докази не доводять обставини перебування [PERSON] в момент складення заповіту в такому стані, що він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, внаслідок чого відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Outcome: dismissed