Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Адвокат Спіріна Ю.П. в інтересах [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, земельну ділянку та визнання недійсним договору дарування від 18.07.2018 року. Позов обґрунтовує тим, що з 01.09.2006 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 02.10.2015 року розірваний. У 2009 році відповідач отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0724510100:02:004:0128, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1 га та сторони розпочали будівництво житлового будинку, який станом на момент розірвання шлюбу 02.10.2015 року не був введений в експлуатацію. Після розірвання шлюбу, а саме 21.10.2015 року відповідач виготовив технічний паспорт на будинок, 22.01.2016 року подав декларацію про готовність об`єкта до експлуатації та 31.03.2016 року зареєстрував за собою право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який був побудований під час перебування сторін у шлюбі. Також зазначає, що після ознайомлення з матеріалами справи вона дізналася, що 20/100 часток спірного будинку на підставі договору дарування від 18.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Волинської області Павлюк Р.П. була подарована відповідачем своїй матері [PERSON] . Вказує, що свою згоду на оформлення договору вона не надавала та зважаючи на те, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя нотаріус мав би вимагати згоду іншого подружжя на відчуження майна. Оскільки її права є порушеними, то такий правочин має бути визнаний судом недійсним. Враховуючи наведене просить суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер 0724510100:02:004:0128, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та визнати недійсним договір дарування 20/100 часток житлового будинку в [ADDRESS] від 18.07.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Волинської області Павлюк Р.П., зареєстрований в реєстрі за №1351, укладений між [PERSON] та [PERSON] , стягнути з відповідача в її користь судові витрати по справі. 24.12.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву про визнання договору дарування недійсним в якому зазначає, що про введення житлового будинку в експлуатацію та реєстрацію за відповідачем права власності позивачу було відомо ще 19.04.2019 року, доказом чого є додана до матеріалів справи Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з якої вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є спільною частковою власністю, а саме, власником 20/100 часток будинку є [PERSON] , а власником 80/100 є [PERSON] . Зазначає, що подана заява про зміну (доповнення) предмету позову, суперечить приписам ч.3 ст.49 ЦПК України. На момент укладення договору дарування відповідач був єдиним власником спірного житлового будинку, а тому, відповідно до ст.255 ЦК України ним були дотримані вимоги встановлені ч.ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України. Також звертає увагу на те, що на час припинення фактичних шлюбних відносин з позивачкою з 30.03.2015 року та фактичного розірвання шлюбу 02.10.2015 року до дня подачі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, вказаний будинок був незавершеним будівництвом, тобто сукупністю будівельних матеріалів на належній йому особисто земельній ділянці, право власності на яку він отримав внаслідок приватизації, а тому, вона є особистою власністю, а не майном подружжя. Вказує, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що майно придбано за спільні кошти подружжя, що на момент створення спірного майна позивач мала стабільний та достатній заробіток або інший дохід, який дозволив би їй накопичити відповідну суму коштів для створення цього майна. Частина робіт по будівництву будинку дійсно була проведена під час перебування у шлюбі з позивачкою, але її участі в будівництві не було, ні коштами ні роботою. Все будівництво будинку здійснювалось за його особисті кошти, також частина робіт була проведена під час перебування відповідача в іншому шлюбі. Враховуючи вищевикладене просить в позові щодо визнання недійсним договору дарування відмовити за безпідставністю. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, суду надана заява в якій позов не визнає, просить в задоволенні позову відмовити та розгляд справи проводити у його відсутності. Третя особа в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, суду пояснила, що будівництво будинку здійснювалось за особисті кошти відповідача, будинок побудований на земельній ділянці, яка належить на праві особистої власності відповідачу, а тому він як власник майна мав право на укладення договору дарування 20/100 часток будинку. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб 01.09.2006 року, який був розірваний рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 02.10.2015 року. З матеріалів справи, пояснень представника позивача встановлено, що перебуваючи в шлюбі, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] на земельній ділянці, кадастровий номер 0724510100:02:004:0128, яка була надана відповідачу для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] побудували житловий будинок, однак на момент розірвання шлюбу будинок не був введений в експлуатацію. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - 31.03.2016 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст.ст.68, 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А, отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи вищенаведене вбачається, що житловий будинок побудований під час перебування сторін у шлюбі, а тому, відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, суд зазначає, що частки сторін у спільному сумісному майні є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Посилання відповідача на те, що будинок є його особистою власністю, так як збудований на його особисті кошти, а позивач ніяких коштів на будівництво ніколи не давала і участі в будівництві не приймала є безпідставними. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , який є дядьком та батьком позивача ствердили, що всі будівельні роботи під час будівництва будинку виконували власними силами. Також, слід зазначити, що позивачка займалася веденням домашнього господарства, а також у сторін є неповнолітній син. Стороною відповідача до суду не надано ніяких доказів на підтвердження доводів відповідача та на спростування позовних вимог [PERSON] . Частиною 1 ст.377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Вказана норма цивільного законодавства закріплює невіддільність житлового будинку від земельної ділянки, на якій він розміщений та яка необхідна для його обслуговування. Оскільки суд визнає, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить сторонам на праві спільної сумісної власності, суд дійшов висновку, що земельна ділянка кадастровий номер 0724510100:02:004:0128, площею 0,1 га на якій розміщений спірний будинок, також входить до складу спільної сумісної власності подружжя. Також судом встановлено, що 18 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] без згоди позивачки [PERSON] укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарував [PERSON] 20/100 часток житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] , цей договір посвідчений приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Волинської області Павлюк Р.П., зареєстрований в реєстрі №1351 (а.с.32). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - 18.07.2018 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 20/100 часток житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] на підставі договору дарування від 18.07. 2018 року (а.с.7). За вимогами ч.1, 2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У ст.68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Враховуючи вищенаведене, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом встановлено, що позивач при укладенні договору дарування не надавала своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає ч.3 ст.65 СК України, а тому, суд приходить до висновку про недійсність правочину з підстав, передбачених ст.ст.203, 205, 215 ЦК України. А тому, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити - визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер 0724510100:02:004:0128, площею 0,1 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та визнати недійсним договір дарування 20/100 часток житлового будинку в [ADDRESS] від 18.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Волинської області Павлюк Р.П., зареєстрованого в реєстрі за №1351, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір в розмірі 9 424 грн. (а.с.16, 53). Крім того, у зв`язку з забезпеченням позову позивачем було подано заяву про забезпечення позову, яка оплачена судовим збором у встановленому розмірі (за подання заяви про забезпечення позову юридичною особою або фізичною особою-підприємцем) 576,30 грн., відповідно до квитанції №ПН826786 від 26.03.2019, які також підлягають стягненню з відповідача в користь позивача. Також у зв`язку з забезпеченням позову - ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 01.04.2020 року накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер 0724510100:02:004:0128, площею 0,1 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , який підлягає скасуванню.

Outcome: approved