Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом, вказавши що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09 лютого 2006 року. Шлюб між сторонами розірвано 13 травня 2013 року. За час подружнього життя у сторін народився син [PERSON], [INFO], який на даний час неповнолітній. На даний час, зазначає позивач, дитина знаходиться повністю на її утриманні, відповідач вважає питання матеріального забезпечення сина своїм правом, а не обовязком. З огляду вказане, враховуючи те, що відповідач є контрактником та перебуває в зоні АТО, просить стягувати з Відповідача на її користь аліменти у твердій грошові сумі, виходячи від заробітної плати 50 процентів щомісячно для належного виховання та забезпечення сина до досягнення дитиною повноліття. Сторони в судове засідання не зявилися. Позивач подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності, підтримала позов у повному обсязі, просила задовольнити, проти заочного рішення не заперечила. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не зявився, не повідомивши про причину повторної неявки, відзиву не подав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив, що спір між сторонами виник з приводу стягнення аліментів в користь того з батьків, з ким проживає дитина. Сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 09 лютого 2006 року, який розірвано 13 травня 2013 року, що стверджується рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області №2/604/55/13. Рішення вступило в закону силу 23 травня 2013 року. Під час перебування в шлюбі у сторін 18 липня 2006 року народився син [PERSON], який на даний час є неповнолітнім, про що свідчить свідоцтво про народження серії І-ИД №152501, видане повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану Підволочиського районного управління юстиції у Тернопільській області 10 травня 2012 року. Відповідно до Акту, виданого депутатом Скалатської міської ради №5.3.12 від 01 серпня 2017 року; довідки, виданої виконкомом Скалатської міської ради Підволочиського району №5313 від 01 серпня 2017 року, акту обстеження матеріально-побутових умов сімї №6164 від 18 жовтня 2017 року, Позивач проживає у [INFO], разом із сином [PERSON], 18 липня 2006 р.н.(зареєстрований [INFO]), - учнем Скалатської [PERSON] ступенів. Житловий будинок житловою площею 31,4 кв.м., підсобна площа 20,3 кв.м., загальна, - 51,7 кв.м. належить позивачу та її сину. Сімя малозабезпечена. Позивач тимчасово не працює, доходи відсутні. Судом встановлено, що Відповідач разом з сімєю не проживає, після зміни місця проживання матеріальної допомоги на утримання сина не надавав. Таким чином, в добровільному порядку коштів на утримання дитини Відповідач не надає. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 Сімейного Кодексу України (далі СК України) батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною другою ст. 181 СК України передбачено, що за домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Так, визначаючи розмір аліментів, суд виходить із вимог ст.ст. 181-183 СК України, згідно яких, розмір аліментів може визначатися у частці від заробітку (доходу), котра не може бути меншою ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» з 01 грудня становить 1860 гривень. Крім того, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вона б мала тоді, коли утримувалася обома батьками. Судом не встановлено, що Відповідач за своїм станом здоровя чи матеріальним становищем не може виконувати своїх обовязків з утримання неповнолітньої дитини, оскільки є працездатною особою і спроможний платити кошти на утримання дитини. Враховуючи, що обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дитини, потреби у розвитку та навчанні, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково стягувати з Відповідача щомісячно аліменти на неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі, у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і продовжувати до досягнення дитиною повноліття, що відповідатиме інтересам дитини і не порушуватиме права кожної із сторін. Крім того, в силу ч.1\~ст.141 ЦПК України,\~ з Відповідача в дохід держави слід стягнути 640,00 (шістсот сорок) гривень судового збору. З огляду на вказане, відповідно до ст. ст. 180, 183 СК України позовні вимоги є підставними та підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial