Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

[PERSON] , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] (далі по тексту - заявник) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою, відповідно до якої просила видати відносно заінтересованої особи - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] (далі по тексту - заінтересована особа), обмежувальний припис, яким: -обмежити [PERSON] , [INFO] спілкування з постраждалою дитиною - [PERSON] , [INFO] строком на шість місяців; -заборонити [PERSON] , [INFO] наближатися на відстань ближчу ніж 100 (сто) метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] строком на шість місяців; -заборонити особисто [PERSON] , [INFO] і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому [PERSON] , [INFO] переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними строком на шість місяців; -заборонити [PERSON] , [INFO] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на шість місяців; - зобов`язати [PERSON] , [INFO] пройти програму для кривдників строком на один рік. Заява обґрунтована тим, що заявник, [PERSON] , [INFO] з 05.12.2015 по 23.07.2019 перебувала в шлюбі із [PERSON] , [INFO] , від якого у сторін [INFO] народився син, [PERSON] . Оскільки сімейні відносини із заінтересованою особою не склалися у зв`язку з постійними зрадами з боку останнього та застосуванням фізичного насильства до заявника, шлюб між сторонами було розірвано. Заявник вказує, що протягом спільного проживання [PERSON] неодноразово застосовував фізичне насильство по відношенню до неї та спільної дитини, виганяв з квартири, ображав заявницю, погрожував вбивством при дитині. Крім того, після розлучення [PERSON] брав дитину до себе, але не бажав її відпускати до заявника, надавав недостовірну інформацію щодо місця перебування дитини, залишав дитину у недобудованій будівлі з оголеними проводами та відкритими розетками, яка належить його рідним, а під час передання дитини, при зустрічах із заявницею, ображав останню нецензурною лайкою, погрожував вбити її в присутності дитини. 02 червня 2019року [PERSON] відмовився відпустити дитину до заявника, заштовхав дитину у середину свого автомобіля, наніс заявниці удари в обличчя, зламав ніс та коліно, схопив за волосся, та коли остання впала на асфальт, наніс ще декілька ударів ногами.При цьому, [PERSON] замкнувся у своєму автомобілі з дитиною, кричав на оточуючих і дитину, виражався нецензурною лайкою, тримав дитину, не дивлячись на її крики та на те, що дитина від жаху обмочилась. Після вказаних подій дитина ще тривалий час перебувала в пригніченому стані, їй було завдано моральної травми. Крім того, стосовно даної події Печерським управлінням поліції ГУНП у м. Києві проводиться досудове розслідування кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за фактом мого побиття [PERSON] (№ ЄРДР 12019100060002499 від 08.06.2019) (додаток 8). Також заінтересована особа [PERSON] при вирішенні питання витрат на утримання дитини у грубій формі відмовився надавати будь-які кошти більші ніж 800 грн. раз на місяць. На сторінках та сторінках спільних знайомих в соціальних мережах [PERSON] постійно залишає різні образливі та погрожуючі коментарі. Оскільки [PERSON] неодноразово вчиняв та продовжує вчиняти насильство проти заявниці та їх спільної дитини, схильний до проявів неконтрольованої агресії, висловлював та продовжує висловлювати образи та погрози по відношенню до заявника та дитини, він неодноразово застосовував фізичне насильство і по одному з даних фактів наразі проводиться досудове слідство, заявник не може почуватися в безпеці за своє життя та життя дитини і перебуває в постійному страху повторення подій, коли останню було побито на вулиці на очах дитини, і що наступного разу дії заінтересованої особи матимуть трагічні і невідворотні наслідки для неї та дитини, а тому звернулась до суду із вказаною заявою. 30.09.2019 ухвалою суду по справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду. 02.10.2019 ухвалою суду задоволено клопотання заявника про виклик свідка. Заявник у судовому засіданні підтримала вказану заяву та просила її задовольнити. Заінтересована особа та його представник заперечували проти вказаної заяви в повному обсязі, просили відмовити в її задоволенні. Заперечували щодо завдання тілесних ушкоджень заявниці, вчинення психічного та економічного насильства. Дослідивши матеріали цивільної справи, допитавши у судовому засіданні свідка [PERSON] , заслухавши пояснення заявника, заінтересованої особи та його представника, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що заявниця, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.12.2015, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] , актовий запис №3642. [INFO] у подружжя народився син, [PERSON] , Свідоцтво про народження Серія [NUMBER] , актовий запис № 3097. 23.07.2019 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 23.08.2019. Звертаючись до суду із вказаною заявою, заявниця обґрунтувала заявлені вимоги тим, що колишній чоловік, [PERSON] за час подружнього життя вчиняв та наразі вчиняє щодо неї та спільної дитини фізичне та психологічне насильство, у зв`язку з чим остання не може почувати себе в безпеці та хвилюється за їхнє з дитиною життя. На підтвердження зазначених обставин зазначила, що за одним із таких фактів завдання її колишнім чоловіком фізичного та психологічного насильства їй та сину Печерським УП ГУ НП у м. Києві проводиться досудове розслідування, а саме 02.06.2019 о 20 год. 00 хв. за адресою [ADDRESS] , коли заявниця мала забрати їх спільного сина від [PERSON] , останній при зустрічі ображав її нецензурною лайкою та завдав тілесних ушкоджень, а саме розбив ніс, поламав ногу. При цьому поведінка та дії заінтересованої особи налякали спільного сина, [PERSON] , внаслідок чого останній обмочився та в подальшому отримав моральну травму. З матеріалів справи вбачається, що 06.06.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі матеріалів правоохоронних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, внесені відомості про подію, що мала місце 02.06.2019 о 20 год. 00 хв. за адресою [ADDRESS] , а саме невстановлена особа нанесла гр. [PERSON] тілесні ушкодження (ЄО 24691). Номер кримінального провадження № 12019100060002499, попередня кваліфікація ч. 1 ст. 125 КК України, орган досудового розслідування: Печерським УП ГУ НП у м. Києві Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , повідомив що він є батьком заявниці. Зазначив, що неодноразово був присутнім під час та після конфліктних ситуацій, які виникали між сторонами. Також вказав, що приїхав по доньку 02.06.2019 після її дзвінка та побачив, що в останньої розбите обличчя та пошкоджена нога. Під час бійки він не був присутній, проте зі слів доньки йому стало відомо, що ці травми їй завдав [PERSON] . Крім цього, у жовтні 2018року був свідком коли [PERSON] з невідомих йому причин, у дворі будинку за своїм місцем проживання, ногами розламав дитячу краватку сина, яку свідок просив допомогти занести до квартири заінтересованої особи. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - колишнє подружжя , діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими. При цьому, згідно п. 6, 8 ч. 1 ст. 1 Закону, кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону, обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону). Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України (ч. 8 ст. 26 Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3)взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до ч. 1 вказаної статті, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону, оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При цьому, стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183. Нелюдське поводження або покарання передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, рішення ЄСПЛ «Ireland v. the UK», n. 167. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність З врахуванням вищевикладеного, а також пояснень, наданих заявницею в судовому засіданні, пояснень заінтересованої особи, його представника, свідка, а також враховуючи зміст заяви та наданих до матеріалів справи доказів, суд дійшов висновку про наявність у діях заінтересованої особи ознак фізичного та психологічного насильства, який останній вчиняє по відношенню до колишньої дружини. За таких обставин, оцінюючи вірогідність продовження чи повторного вчинення таких дій заінтересованою особою по відношенню до заявниці та можливе настання тяжких або особливо тяжких наслідків їх вчинення, суд вважає, що заявниця, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а тому приходить до висновку про необхідність задоволення вимог [PERSON] в частині видачі обмежувального припису відносно [PERSON] . Щодо вимог про видачу обмежувального припису про встановлення обмежень та заборон в спілкуванні та побаченнях [PERSON] з його рідним сином, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно з ч. 1 ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Окрім цього, оцінюючи загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, потрібно ретельно оцінювати низки факторів. Зокрема, в даній конкретні ситуації суд повинен виходити з «найкращих інтересів дитини». Найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «як найкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Так, посилаючись на необхідність видачі обмежувального припису в частині обмеження побачень та спілкування [PERSON] з їх спільним сином, [PERSON] , заявниця посилається на ту обставину, що заінтересованою особою вчинялось психологічне та фізичне насильство по відношенню до сина. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення заяви в цій частині, оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами обставини щодо вчинення останнім по відношенню до сина дій, які носять ознаки домашнього насильства. Крім того, відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону, програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків. Згідно ч. 6, 7 ст. 28 Закону, кривдника може бути направлено судом на проходження програми для кривдників на строк від трьох місяців до одного року у випадках, передбачених законодавством. Кривдник повинен мати можливість відвідувати програму для кривдників за власною ініціативою на добровільній основі. Враховуючи наведені вище положення, направлення кривдника на проходження програми для кривдників є правом суду, а не його обов`язком. Також необхідно враховувати волевиявлення самого кривдника, який повинен мати можливість відвідувати програму для кривдників за власною ініціативою на добровільній основі. За таких обставин,виходячи з матеріалів справи, суд не вбачає безумовних підстав для покладення обов`язку на [PERSON] щодо проходження вказаної програми, а тому заява у вказаній частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону, про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial