Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася з первісним позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, а саме овочесховище загальною площею 603,15 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та припинення права власності відповідача на земельну ділянку, на якій розташоване вказане овочесховище. До початку розгляду справи по суті [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому просить суд розірвати договір купівлі-продажу овочесховища, укладений 24 липня 2008 року, загальною площею 603,15 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS]. Крім того просить зобов'язати [PERSON] повернути вказане зерносховище йому як власнику. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 24 липня 2008 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу овочесховища, загальною площею 603,15 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS]. Відповідно до п. 2.1. та п. 2.2. даного договору він продав, а [PERSON] купила вказане овочесховище за ціною 145 221 грн., яка була еквівалентна 30 000 доларів США. Початок розрахунків по даному договору повинен був проводитися з 24 липня 2010 року по 24 червня 2011 року, [PERSON] повинна була сплачувати йому щомісяця борг у гривнях, сума якого повинна відповідати 2 500 доларів США по встановленому НБУ офіційному валютному курсу на день проведення кожного розрахунку згідно погодженого графіку. Позивач відповідно до умов договору протягом 3-х днів передав [PERSON] овочесховище. Однак [PERSON] порушила умови договору щодо своєчасного та повного погашення заборгованості за проданий товар, повну ціну за товар не сплатила. У зв'язку з вищенаведеним просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним овочесховищем та повернути овочесховище власнику - [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] заявила клопотання про залишення її первісного позову до [PERSON] без розгляду. Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 23 січня 2014 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно залишено без розгляду (а. с. 115). В судовому засіданні до початку розгляду справи по суті представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов змінив та просив суд розірвати договір купівлі-продажу овочесховища, укладений між сторонами 24 липня 2008 року, загальною площею 603,15 кв. м., що знаходиться в [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] повернути вказане овочесховище [PERSON] як власнику. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що вона повністю розрахувалася з [PERSON] за вказане овочесховище по договору купівлі-продажу від 24 липня 2008 року, про що свідчать копії розписок, які вона надала суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 24 липня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу овочесховища, загальною площею 603,15 кв. м., що знаходиться в [ADDRESS], за ціною 145 221 гривень, посвідчений приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1646 (а. с. 8-9), а також підписано графік погашення заборгованості по даному договору купівлі-продажу (а. с. 62). Дані обставини визнані сторонами в судовому засіданні та не оспорюються. В судовому засіданні встановлено, що овочесховище, що находиться в [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу [PERSON] 22 березня 2006 року реєстраційний № 660, зареєстрованого в КП «Ужгородське МБТІ» 11 липня 2006 року в книзі №1, номер запису 70, реєстраційний №8659093 (а. с. 8). В судовому засіданні встановлено, що позивач протягом 3-х днів з моменту укладення договору купівлі-продажу передав приміщення овочесховища та належну до нього земельну ділянку у користування відповідачки. Дана обставина визнана сторонами в судовому засіданні та не оспорюється. В судовому засіданні також встановлено, що в той же день - 24 липня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був кладений договір позики грошових коштів на суму 484 000 гривень, що на день підписання цього договору за офіційним курсом НБУ складало суму, еквіваленту 100 000 доларів США, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2163 (а. с.60), а також підписано графік погашення боргу по договору позики (а. с. 63). Дані обставини також визнані сторонами в судовому засіданні та не оспорюються. В якості заперечення на позов [PERSON] надала суду копії боргових розписок, що були досліджені судом. Відповідно до їх змісту [PERSON] взяв у [PERSON] гроші, а саме: від 24 жовтня 2008 року на суму 12 875 гривень (а. с. 10); від 16 жовтня 2008 року на суму 3 500 доларів США (а. с. 11); від 02 травня 2009 року на суму 20 000 гривень (а. с. 12); від 28 березня 2009 року на суму 20 000 гривень (а. с. 13); від 24 лютого 2010 року на суму 20 000 гривень (а. с. 14); від 29 січня 2010 року на суму 24 763 гривні (а. с. 15); від 09 травня 2009 року на суму 10 000 гривень (а. с. 16); від 16 травня 2009 року на суму 10 000 гривень (а. с. 17); від 25 березня 2010 року на суму 15 000 гривень (а. с. 18); 19 вересня 2009 року на суму 6 741 доларів США (а. с. 19); 11 квітня 2009 року на суму 16 000 гривень (а. с. 20). Відповідачка [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні стверджували, що зазначені вище боргові розписки відносяться до спірного договору купівлі-продажу і свідчать про повне та дострокове виконання відповідачкою [PERSON] своїх зобов'язань перед [PERSON] Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні повністю заперечив той факт, що надані відповідачкою боргові розписки стосуються спірного договору купівлі-продажу. В своїх письмових поясненнях представник позивача зазначає, що надані відповідачкою розписки не можуть бути належним доказом у справі, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування, а саме належного виконання договору купівлі-продажу від 24 липня 2008 року. Вважає доведеним той факт, що між позивачем та відповідачкою 24 липня 2008 року було укладено ще один договір, а саме договір позики на суму 100 000 доларів США. Саме про погашення цього боргу свідчать одинадцять розписок, які надані суду відповідачкою. В самому тексті розписок вказано, що відповідачка погашає борг, а не сплачує гроші в рахунок виконання договору купівлі-продажу овочесховища, на відміну від копій розписок [PERSON], які надані суду та свідчать про виконання відповідачкою саме договору купівлі-продажу в інший час. Разом з тим, представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні визнав той факт, що [PERSON] на момент розгляду даної справи судом сплатила за договором купівлі-продажу овочесховища кошти в сумі, еквівалентній 27 155,10 доларів США, боргуючи йому таким чином 2 844,90 доларів США, що дорівнює 23 214,40 гривень за офіційним курсом НБУ та надав суду з цього приводу копії відповідних розписок, які просив приєднати до матеріалів цивільної справи (а. с. 46-59). Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] з приводу обставин укладення вищезазначених розписок пояснила суду, що вона була безпосереднім свідком того, як [PERSON] передавала гроші [PERSON], про що вона власноручно засвідчила в даних розписках. Зазначені в розписках грошові суми передавалися [PERSON] [PERSON] в рахунок погашення заборгованості по договору позики від 24 липня 2008 року, і ні в якому разі по договору купівлі-продажу овочесховища. Про це також свідчить той факт, що зазначені грошові суми сплачені [PERSON] до моменту початку платежів, які передбачені в договорі купівлі-продажу овочесховища, адже він спеціально укладався з відстроченням платежів на два роки, а перший платіж по цьому договору повинен був бути здійсненний [PERSON] [PERSON] починаючи з 24 липня 2010 року. В той же час погашення заборгованості по договору позики [PERSON] повинна була починати з 24 липня 2008 року та закінчити погашення 24 червня 2010 року. Свідок також повідомила, що на момент розгляду справи в суді [PERSON] сплатила [PERSON] в рахунок погашення заборгованості по договору купівлі-продажу овочесховища грошову суму, яка приблизно дорівнює 27 тисяч доларів США, однак зазначила, що в цих розписках точно вказувалося, що гроші [PERSON] отримував за договір купівлі-продажу овочесховища. Свідок також повідомила, що оригінали цих розписок [PERSON] надав [PERSON], а у себе залишив лише їх ксерокопії. У зв'язку із вищенаведеним суд критично оцінює пояснення [PERSON], згідно яких, зазначені вище боргові розписки стосуються виключно погашення нею заборгованості саме за спірним договором купівлі-продажу овочесховища від 24 липня 2008 року, оскільки в них відсутнє посилання на те, в погашення якого саме боргового зобов'язання [PERSON] були отримані вказані грошові суми, враховуючи одночасне існування між сторонами двох боргових зобов'язань - за договором купівлі-продажу від 24 липня 2008 року (а. с. 8-9) та договором позики від 24 липня 2008 року (а. с. 63). Крім того, надані відповідачкою [PERSON] розписки відносяться до періоду часу починаючи з 24 жовтня 2008 року і до 24 вересня 2010 року, в той час як графіком погашення боргу по спірному договору купівлі-продажу початок платежів визначений датою 24 липня 2010 року і закінчення - 24 червня 2011 року (а. с. 62), а сума, яка сплачена відповідачкою за цими розписками в сумі складає 230596,00 гривень, що на 85375,00 гривень перевищує ціну овочесховища, яка вказана в спірному договорі купівлі-продажу від 24 липня 2008 року. На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що надані відповідачкою [PERSON] в судовому засіданні одинадцять копій боргових розписок не відносяться до заявленого в позовних вимогах предмету доказування, оскільки відносяться до виконання нею договору позики від 24 липня 2008 року і відповідно до ст. 58 ЦПК України не можуть вважатися належними доказами (а. с. 10-20). Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку встановленого законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19 лютого 1993 року валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України. Відповідно до п. «г» ч. 4 ст. 5, ст. 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19 лютого 1993 року резидентам заборонено використовувати іноземну валюту на території України в якості засобу платежу без наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України. В той же час відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. В порушення вказаних норм закону відповідачкою [PERSON] надані суду копії розписок з виправленнями без уточнень від 19 вересня 2009 року та від 16 жовтня 2009 року, предметом розрахунків по яких була іноземна валюта у вигляді доларів США на суму 6 741 доларів США та 3 500 доларів США відповідно (а. с. 11, 19). За таких обставин на підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що надані в судовому засіданні [PERSON] розписки є неналежними та недопустимими доказами в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України і не можуть бути взяті до уваги судом з цих міркувань. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до п. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою договір купівлі-продажу від 24 липня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є договором купівлі-продажу товару в кредит із розстроченням платежу. Відповідно до ч. 1 ст. 695 ЦК України істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів. У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором. Відповідно до ч. 3 ст. 695 ЦК України з моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар. Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в своїй постанові у справі № 6-46цс12 від 06 червня 2012 року. В судовому засіданні встановлено, що відповідачкою [PERSON] порушена істотні умови договору купівлі-продажу від 24 липня 2008 року, а саме вона не сплатила у встановлений договором строк повної ціни проданого товару, внаслідок чого позивач був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору. Відповідно до ч. 2 ст. 695 ЦК України якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк черговий платіж за проданий товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення товару. На підставі наведеного та

Outcome: approved