Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] з 25.01.1997 року перебувають у шлюбі (а.с. 10), від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] (а.с. 10). [PERSON] (за пояснення сторін рідна тітка [PERSON].), відповідно до договору дарування від 21.12.2006 року, подарувала малолітньому [PERSON] в особі його матері [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Даний правочин вчинено зі згоди батька дитини [PERSON] (п. 3.8 договору) [PERSON] в інтересах дитини [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 20.08.2010р. продала вказану квартиру, натомість 25.08.2010р. разом з чоловіком [PERSON] придбали у ЗАТ «Будівельне управління №7» квартиру [ADDRESS], про що між вказаними сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я.А. за реєстровим №4356. Згідно цього договору право власності на квартиру перейшло до [PERSON] - 2/3 частки і до [PERSON] - 1/3 частки. [PERSON] в січні 2016 року заявила позов до [PERSON] та [PERSON], за яким просила визнати за нею право особистої приватної власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS], що зареєстрована за [PERSON] Позов мотивовано тим, що вказане майно було придбано за кошти родичів позивача, тобто за кошти, що належали їй особисто, а вказівка в договорі на те, що це майно придбане [PERSON] є помилковою. [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, надали пояснення, що по суті відповідають викладеному в позовній заяві. [PERSON] надіслав заяву про визнання позову, за якою також просив розглянути справу без його участі. [PERSON] не заперечував, що спірне майно було придбане за кошти родичів позивача, проте заявив, що вважає це майно спільним сумісним майном подружжя, а відтак просив в задоволенні позову відмовити. Статтею 57 СК України, разом з іншим, встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка може бути майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як вказувалося вище кошти на придбання спірного майна надавались родичами позивача. Проте, належних та допустимих доказів, що дані кошти надавались особисто позивачу суду не надано. Не знайшли свого підтвердження доказами і доводи позивача про те, що вона повертала родичам отримані раніше кошти за рахунок особистого майна. Напроти [PERSON], при укладенні договору купівлі-продажу, надала нотаріусу згоду на придбання її чоловіком [PERSON] спірного майна, про що зазначено в п. 4.8 договору. Даний договір повністю відповідає вимогам законодавства. Вимог про визнання договору недійсним не заявлялось. Визнання [PERSON] позову правового значення не має, оскільки він не має відношення до спірного майна. За таких обставин, суд приходить до висновку, що родичі позивача, передаючи кошти на придбання квартири, діяли в інтересах [PERSON], і ці кошти використовувались подружжям [PERSON] виключно в інтересах сім'ї, на що окрім наведеного також вказує послідовний, узгоджений характер їх дій, а саме прийняття ними в дар квартири, наступний продаж цієї квартири і придбання нової. До того ж, дані квартири використовувались сім'єю для проживання. Тому, суд погоджується з відповідачем, що спірне майно, відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України, є спільним сумісним майном подружжя, підстав для визнання цього майна особистою власністю позивача не вбачається. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, за необґрунтованістю. За наведеного рішення, судовий збір, сплачений позивачем на забезпечення розгляду справи, має бути зарахований до відповідного бюджету держави відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed