Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] громади м.Житомира в особі Житомирської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обгрунтування позовних вимог вказали, що 12 лютого 2014 року помер їх батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок № 9 по провулку Тихому у м.Житомирі. Позивачі прийняли спадщину і успадкували по 31/100 частини будинку кожен. Однак, звернувшись до державного нотаріуса Першої Житомирської нотаріальної контори [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом в 1/2 частині кожному на земельну ділянку, площею 0,0591 га, що складає 591/1000 часток у спільній власності, позивачам 25.11.2015 року було відмовлено в звязку з тим, що правовстановлювальні документи договори дарування від 14.07.2008 року, на підставі яких [PERSON] на момент смерті належала на праві власності земельна ділянка, площею 0,0591га, що складає 591/1000 часток у спільній власності, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 1810136600:05:014:0055, розташована за адресою: м. Житомир, пров. Тихий, №9, не зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. [PERSON] 09 грудня 1998 року було видано державний акт на право приватної власності на землю, згідно якого за адресою м. Житомир, пров. Тихий, 9 йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0770 га. 29 грудня 2000 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю, згідно якого за адресою м. Житомир, пров. Тихий, 9 йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0230 га. 14.07.2008 року між [PERSON] та його сином [PERSON] було укладено договори дарування один одному земельних ділянок, які були посвідчені приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстри №4701 та №4704). Згідно вказаних договорів за [PERSON] стала рахуватись земельна ділянка площею 0,0591га, а за [PERSON] стала рахуватись земельна ділянка площею 0,04 09га. Проте [PERSON] за життя не встиг провести реєстрацію переходу права власності земельних ділянок у вказаних розмірах в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Просять визнати за [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], право власності на земельну ділянку, площею 0,0591 га, що складає 591/1000 часток у спільній власності, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 1810136600:05:014:0055, розташовану за адресою: м. Житомир, пров. Тихий, №9 в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер 12 лютого 2014 року. Позивачі в судове засідання не зявилися, надали до суду заяву про слухання справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] громади м.Житомира в особі Житомирської міської ради в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що 12 лютого 2014 року помер їх батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок № 9 по провулку Тихому у м.Житомирі. Позивачі прийняли спадщину і успадкували по 31/100 частини будинку кожен. Однак, звернувшись до державного нотаріуса Першої Житомирської нотаріальної контори [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом в 1/2 частині кожному на земельну ділянку, площею 0,0591 га, що складає 591/1000 часток у спільній власності, позивачам 25.11.2015 року було відмовлено в звязку з тим, що правовстановлювальні документи договори дарування від 14.07.2008 року, на підставі яких [PERSON] на момент смерті належала на праві власності земельна ділянка, площею 0,0591га, що складає 591/1000 часток у спільній власності, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 1810136600:05:014:0055, розташована за адресою: м. Житомир, пров. Тихий, №9, не зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. [PERSON] 09 грудня 1998 року було видано державний акт на право приватної власності на землю, згідно якого за адресою м. Житомир, пров. Тихий, 9 йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0770 га. 29 грудня 2000 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю, згідно якого за адресою м. Житомир, пров. Тихий, 9 йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0230 га. 14.07.2008 року між [PERSON] та його сином [PERSON] було укладено договори дарування один одному земельних ділянок, які були посвідчені приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстри №4701 та №4704). Згідно вказаних договорів за [PERSON] стала рахуватись земельна ділянка площею 0,0591га, а за [PERSON] стала рахуватись земельна ділянка площею 0,04 09га. Проте [PERSON] за життя не встиг провести реєстрацію переходу права власності земельних ділянок у вказаних розмірах в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно У відповідності до ст. 1241 ЦК України неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов»язкова частка). Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи викладене, а також те, що позивачі є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька і позбавлені можливості в інший спосіб захистити свої права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 328,1218,1222„1258,1261,1268, ЦК України, ст. ст. 10, 11, .209,213,215, 218 ЦПК України,-

Outcome: approved