Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), третя особа Відділ ДВС Тисменицького РУЮ Івано-Франківської області, про зняття арешту з майна (транспортного засобу VOLKSWAGEN Т4 1999 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER]), як з майна, що належить [PERSON], а не боржникові, що є померлим; визнання за [PERSON] права власності на транспортний засіб VOLKSWAGEN Т4 1999 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER]; визнання дій посадових осіб ВДВС Тисменицького РУЮ неправомірними. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили, їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, позовні вимоги мотивовано тим, що Позивач з 2009 року на підставі договору з громадянином [PERSON] придбав у останнього транспортний засіб VOLKSWAGEN Т4 1999 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER], підтвердженням чого слугує видана на імя Позивача довіреність на право розпорядження та керування транспортним засобом. Зважаючи на те, що, починаючи з 2009 року Позивач відкрито, безперервно володів даним транспортним засобом, а тому, на його думку, має право на це майно за набувальною давністю. Зважаючи на вищевикладене, Позивач, як власник майна, просить зняти накладений на нього державним виконавцем арешт. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, заперечуючи проти позову, представник Відповідача покликається на те, що строк дії довіреності на розпорядження та керування спірним транспортним засобом, виданої громадянином [PERSON] на імя Позивача, закінчився 17 червня 2012 року, і дію вказаної довіреності не поновлювалося, у звязку з чим, на думку представника Відповідача, починаючи з 18 червня 2012 року у Позивача відсутні правові підстави (речові права) утримувати в себе та користуватися спірним автомобілем. Крім того, представник Відповідача в судовому засіданні також покликався на відсутність правових підстав для визнання за Позивачем права власності на спірний автомобіль за набувальною давністю у звязку з недостатністю строку відкритого володіння Позивачем спірним транспортним засобом. Представник третьої особи Відділу ДВС Тисменицького РУЮ Івано-Франківської області, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в поданих до суду письмових запереченнях. Заслухавши пояснення Позивача та його представника, представника Відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СРД №889325 (а.с.8) транспортний засіб VOLKSWAGEN Т4 1999 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] належить громадянину [PERSON]. Згідно Довіреності від 17 червня 2009 року (а.с. 19) [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] укладати право чини щодо експлуатації та розпорядження транспортним засобом, зокрема: керувати з правом використання за межами України, продати. Обміняти, здати в оренду, за ціною та на умовах на розсуд уповноважених, належним [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ СРД №889325 транспортним засобом VOLKSWAGEN Т4 1999 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER]. Відповідно до змісту вищевказаної довіреності, вона чинна до 17 червня 2012 року з правом передоручення. Згідно Свідоцтва про смерть серія І-НМ №203847 від 11 березня 2015 року (а.с.11) громадянин [PERSON] помер 08 березня 2015 року. Крім того, як встановлено Судом зі змісту [PERSON] державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 29 лютого 2016 року (а.с. 17-18), на виконанні у ВДВС Тисменицького РУЮ перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Івано-Франківського міського суду №0907/2-6371/2011 від 30 липня 2012 року про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 125 400,00 грн. 17 вересня 2012 року державним виконавцем Ясуником І.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника. Згідно відповіді ВРЕР ДАІ встановлено, що за боржником зареєстровано, зокрема, транспортний засіб VOLKSWAGEN Т4 1999 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER]. 16.11.2015 року автомобіль VOLKSWAGEN Т4 1999 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER], затримано на стаціонарному посту ДПС 79 км. а/д М-05 Київ-Одеса Біла Церква та доставлено на арешт-майданчик за адресою м. Біла Церква, вул. Молодіжна, 33. У звязку із смертю боржника, 19.11.2015 року державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження. 27.11.2015 року направлено вимогу державного виконавця на адресу УДАЇ ГУМУС України в Київській області про передачу затриманого автомобіля, а саме VOLKSWAGEN Т4 1999 року випуску, стягувачу [PERSON]. На даний час автомобіль VOLKSWAGEN Т4 1999 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] знаходиться на відповідальному зберіганні у стягувача [PERSON], про що він власноручно розписався у постанові про передачу майна 30 листопада 2015 року. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на те, що [PERSON] вважає себе власником спірного автомобіля за набувальною давністю, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання права власності та зняття арешту зі спірного автомобіля. Підстави набуття права власності визначено статтею 328 Цивільного кодексу України. Так, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Порядок набуття права власності за набувальною давністю врегульовано статтею 344 Цивільного кодексу України. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як зазначено в пунктах 9-10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119. Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. Так, як встановлено Судом, Позивач [PERSON] заволодів спірним автомобілем VOLKSWAGEN Т4 1999 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER], на підставі Довіреності від 17 червня 2009 року, виданої на його імя громадянином [PERSON]. Відповідно до статті 247 Цивільного кодексу України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Строк довіреності, виданої в порядку передоручення, не може перевищувати строку основної довіреності, на підставі якої вона видана. Довіреність, у якій не вказана дата її вчинення, є нікчемною. Представництво за довіреністю припиняється у разі, зокрема, закінчення строку довіреності (пункт 1 частини 1 статті 248 Цивільного кодексу України). Відповідно до змісту Довіреності від 17 червня 2009 року, вона чинна до 17 червня 2012 року. Відтак, враховуючи вимоги пункту 1 частини 1 статті 248 Цивільного кодексу України, строк дії Довіреності від 17 червня 2009 року, виданої громадянином [PERSON] на імя Позивача, закінчився 17 червня 2012 року. Доказів на підтвердження того факту, що між сторонами оформлялася інша довіреність або укладалися будь-які інші право чини стосовно спірного автомобіля в матеріалах справи відсутні, і Позивачем таких доказів Суду надано не було. Таким чином, враховуючи положення частини 3 статті 344 Цивільного кодексу України, Суд приходить до висновку про те, що правовою підставою набуття Позивачем права власності на спірний автомобіль за набувальною давністю була б доведена належними засобами доказування обставина володіння Позивачем спірним автомобілем протягом пяти років з часу спливу строку позовної давності щодо предявлення власником автомобіля вимоги про його повернення. Так, строк дії Довіреності від 17 червня 2009 року закінчився 17 червня 2012 року. Відтак, для задоволення позовної вимоги про визнання за Позивачем права власності на спірний автомобіль за набувальною давністю, Позивач, з моменту завершення строку дії довіреності, повинен володіти спірним автомобілем протягом 8 років (3 роки позовної давності + 5 років володіння на підставі частини 3 статті 344 Цивільного кодексу України), тобто, фактично до 2020 року. В той же час, станом на час розгляду даної справи строк володіння Позивача спірним автомобілем є меншим, аніж це встановлено частиною 3 статті 344 Цивільного кодексу України, а тому правові підстави для визнання за ним права власності на спірний автомобіль за набувальною давністю відсутні. Порядок зняття арешту з майна врегульовано статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження». Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Враховуючи вищевикладене, а також висновок Суду про відсутність правових підстав для визнання за Позивачем права власності на спірний автомобіль, Суд дійшов висновку про безпідставність позовної вимоги про зняття арешту зі спірного автомобіля та визнання відповідних дій державного виконавця протиправними. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, а тому не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат слід вирішити відповідно до положень статті 88 ЦПК України. На підставі наведеного, відповідно до ст. 247, 248, 328, 344 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed