Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

[PERSON] у своєму позові посилається на те, що з відповідачкою він перебуває у шлюбі з 23.10.1994 року, зареєстрованому в с.Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області по актовому запису за №16. Він та відповідачка неповнолітніх дітей не мають. Сім`я розпалася по тій причині, що вони не знайшли взаєморозуміння, також зазначив, у зв`язку із наслідками хвороби відповідачки, їхнє подальше життя не можливе. Сторони проживають в одному будинку. Можливості примирення не вбачає, оскільки подальше спільне життя як подружжя неможливе і збереження шлюбу суперечить його інтересам. Просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою [PERSON] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, направив до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив розглянути справу без його присутності. Відповідачка [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги не визнала та заперечувала щодо задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу, просила розглянути справу без її присутності. Підстав, передбачених ч.4 ст.223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи не встановлено, у зв?язку з чим судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч.2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст.12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст.5,8 вказаного міжнародного договору. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстрований 23.10.1994 року в с.Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області по актовому запису за №16, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 23.10.1994 року. Сторони неповнолітніх дітей немають. Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу, не допускається. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що сім`я сторін фактично розпалася, а тому збереження шлюбу є неможливим. За таких обставин, позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача у разі задоволення позову, однак оскільки відповідачка є інвалідом ІІ групи, а тому на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. На підставі ст.ст. 24, 110, 112, 113 СК України та

Outcome: approved