Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 06.09.2008 року було укладено шлюб між нею та відповідачем. [INFO] від даного шлюбу у них народилася дочка - [PERSON]. 19 березня вона з дочкою переїхала з АРК, з метою постійного проживання, у м. Івано-Франківськ. Чоловік залишився проживати у м. Бахчисарай АРК. Дитина проживає разом із нею, всі витрати по утриманню дитини здійснює вона. Для підвищення рівня світогляду дитини, покращення її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку дитини, вона має намір забезпечити їй повноцінний відпочинок у Туреччині з 30 травня 2018 року по 30 червня 2018 року. На її усні звернення до відповідача надати їй дозвіл на виїзд дочки за кордон, вона отримувала відмову. Тому просить надати дозвіл на виїзд дочки, [PERSON], [INFO], на відпочинок у Туреччину без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини [PERSON], [INFO], у період з 30 травня 2018 року по 30 червня 2018 року на строк разового виїзду до 16 днів. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог. Відповідач у судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Суд, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги , об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 06.09.2008 року (а.с. 9) та є батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 10). З метою підвищення рівня світогляду дитини, покращення її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку дитини, позивач бажає здійснювати виїзди з дитиною до Туреччини з 30 травня 2018 року по 30 червня 2018 року. Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Частиною 3 ст. 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Згідно ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. У відповідності з вимогами п. 4 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно зі ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Як зазначено у ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи те, що сторони не перебувають у шлюбі та разом не проживають, а також той факт, що дитина потребує оздоровчого відпочинку, духовного та культурного розвитку, суд дійшов висновку про необхідність надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд дитини, [PERSON], [INFO], на відпочинок у Туреччин без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини [PERSON], [INFO], у період з 30 травня 2018 року по 30 червня 2018 року на строк разового виїзду до 16 днів. Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Відповідно до частини п'ятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Враховуючи вищенаведене, відповідно до ст. 33 Конституції України, ст.ст. 7, 150,155 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: approved