Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Адвокат Коротун В.І в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання права власності на легковий автомобіль марки «Lexus LX 470», VIN [NUMBER] , чорного кольору. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір поруки за зобов`язаннями [PERSON] з ТОВ «Автоприват», які виникли на підставі укладеного між ними договору лізингу, предметом якого став спірний автомобіль. Позивач виконала зобов`язання [PERSON] на вимогу відповідача, у зв`язку з чим на підставі умов договору поруки до неї перейшли усі права лізингодавця. За наслідками виконання зобов`язань поручителем відповідач здійснив зняття з обліку автомобіля марки «Lexus LX 470», та, з метою реалізації позивачем [PERSON] своїх прав лізингодавця, передав їй технічний паспорт на предмет лізингу та облікову картку на автомобіль, крім того, передав [PERSON] сам автомобіль. Однак АТ КБ «Приватбанк» не надав [PERSON] усіх необхідних документів для постановки спірного автомобіля на облік, через ліквідацію ТОВ «Автоприват». Вказані обставини стали підставою для звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання права власності на предмет лізингу. В судовому засіданні представник позивача Коротун В.І. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та з викладених у позові підстав просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав письмові пояснення, у яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог через безпідставність та необґрунтованість. Зі змісту письмових пояснень відповідача вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» будь-яких невиконаних зобов`язань перед [PERSON] не має, надати документи, необхідні [PERSON] для постановки автомобіля на облік відповідач не може, оскільки ТОВ «Автоприват» на момент її звернення ліквідований, і необхідні документи у розпорядженні АТ КБ «Приватбанк» відсутні. Будь-які права [PERSON] відповідачем не порушувались, а звернувшись з позовом до АТ КБ «Приватбанк», позивачка обрала невірний спосіб захисту порушеного права. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку про недоведеність позивачем існування правових підстав для задоволення позову. При цьому суд встановив та врахував наступне. Судом встановлено, що 28.12.2011 [PERSON] підписав заяву про приєднання до Публічного договору № ОDV2A!40300001 від 24.12.2011, уклавши таким чином з товариством з обмеженою відповідальністю «Автоприват» договір про надання фінансового лізингу на умовах, визначених вказаним публічним договором. У позовній заяві зазначається та стверджується представником позивача в судовому засіданні, що згідно вказаного договору, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Автоприват», предметом лізингу став автомобіль марки «Lexus LX 470», VIN [NUMBER] , чорного кольору, строк договору становив 60 місяців, платіж за договором лізингу становив 8937,50 грн. Разом з тим, суду не надано копії вищезазначеної заяви про приєднання до публічного договору у придатній для читання якості, з якої можливо встановити ці обставини, на які посилається [PERSON] , а також додатку до вказаної заяви зі специфікацією предмета лізингу. Судом також встановлено, що 25.04.2013 між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] як поручитель надала поруку перед лізингодавцем, яким зазначений АТ КБ «Приватбанк», за виконання [PERSON] зобов`язань за заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №ОDV2A!40300001 від 24.12.2011. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 21.01.2012, транспортний засіб «LEXUS» LX 470, чорного кольору, кузов (шасі) № [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за ТОВ «Автоприват». Судом встановлено, що згідно довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, юридичну особу за критерієм пошуку код ЄДРПОУ 33183599 (ТОВ «АВТОПРИВАТ»), вказана юридична особа припинена 11.08.2016 на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2016 (справа №904/8593/13). Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За правилами частин першої, другої статті 8 Закону України «Про фінансовий лізинг», у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов`язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу. Якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше. Згідно зі ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Зі змісту позовної заяви, пояснень представника позивача в судовому засіданні та наданих документів не вбачається, на яких підставах АТ КБ «Приватбанк» уклав з [PERSON] договір поруки за зобов`язаннями, які виникли у [PERSON] перед іншою юридичною особою - ТОВ «Автоприват», суду не надано доказів у підтвердження існування договірних відносин між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Автоприват», в силу яких АТ КБ «Приватбанк» міг виступати лізингодавцем, яким він зазначений в укладеному з [PERSON] договорі поруки, щодо зобов`язань [PERSON] за договором фінансового лізингу №ОDV2A!40300001 від 24.12.2011. Відсутні належні та допустимі докази у підтвердження того, що предметом лізингу виступав саме транспортний засіб «LEXUS» LX 470, чорного кольору, кузов (шасі) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів у підтвердження виконання [PERSON] зобов`язань [PERSON] за договором фінансового лізингу, жодних документів у підтвердження відповідних суми та дати сплати коштів, а також їх отримувача (АТ КБ «Приватбанк» чи ТОВ «Автоприват») - суду не надано. Зі змісту позовної заяви, пояснень представника позивача в судовому засіданні та письмових пояснень відповідача вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» передав [PERSON] транспортний засіб «LEXUS» LX 470, чорного кольору, кузов (шасі) № [NUMBER] , свідоцтво про його реєстрацію та інші документи. Проте доказів в обґрунтування правової підстави для зняття з обліку вказаного транспортного засобу, зареєстрованого за ТОВ «Автоприват», саме відповідачем - АТ КБ «Приватбанк», суду не надано. Таким чином, виходячи з наданих доказів, суд позбавлений можливості встановити, що у АТ КБ «Приватбанк» виникали правовідносини з [PERSON] чи ТОВ «Автоприват» з приводу спірного автомобіля, а також можливості визначити правову природу цих правовідносин, встановити момент та правову підставу виникнення у АТ КБ «Приватбанк» речових прав на автомобіль, знятий з обліку та переданий [PERSON] . Згідно зі ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду з позовом, позивач на власний розсуд обирає відповідний спосіб захисту. Обравши способом захисту порушеного права позов про визнання права власності, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України ). Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення правової природи спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ст.392 ЦК України, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права; у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позовах про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Отже, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту належності позивачу права власності на спірне майно. Умовами подання позову про визнання права власності є: 1) наявність права власності у позивача; 2) оспорювання цього права іншими особами; 3) наявність у власника можливості довести своє право власності. З огляду на те, що позивач перебуває з відповідачем у зобов`язальних відносинах, а права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права, суд вважає, що правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль в порядку ст.392 ЦК України, відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищенаведені правові норми та встановлені судом обставини, приймаючи до уваги зміст та правову підставу вимог позивача, виходячи з принципу диспозитивності, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню в зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed