Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що вона є наймачем малосімейної кімнати в гуртожитку [ADDRESS] . Крім неї у вищевказаній квартирі зареєстровані та проживають: її чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] , онука [PERSON] , онук [PERSON] . У квартирі також зареєстрований колишній зять - [PERSON] , який після розлучення з її дочкою, з 2017 року, фактично не проживає у даному житлі. Відповідач вибув на інше місце постійне місце проживання, проте його адреса їй невідома. Відповідач запевняв, що добровільно зніметься з реєстрації, однак на її неодноразові прохання знятись з реєстраційного обліку відмовляється. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Просить задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що вона є сусідкою позивача та їй достовірно відомо, що відповідач не проживає у вказаній квартирі тривалий період часу з 2017 року. Заслухавши позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , що підтверджується ордером на житлове приміщення № 18 від 14.04.2000 року (а.с. 5). Разом з нею у вищевказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач - [PERSON] , що вбачається з довідки № 02-02/5205 про склад сім`ї від 19.01.2018 року КП «Дирекція замовника» (а.с. 4). Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] після розлучення з її дочкою, з 2017 року, фактично не проживає у квартирі [ADDRESS] . Відповідач вибув на інше місце постійне місце проживання, проте його адреса їй невідома. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР). В судовому засіданні встановлено факт того, що відповідач понад встановлені законодавством строки спірним житловим приміщенням не користується без поважної причини. Наведені обставини свідчать про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved