Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

[PERSON], мешканка [ADDRESS] в особі представника [PERSON], мешканця [ADDRESS], звернулася в суд з позовом до [PERSON], мешканця [ADDRESS], третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації (місцезнаходження м.Рахів, вул. Миру №1, Закарпатської області) про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без нотаріально-посвідченої згоди батька дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачем по справі вони проживали в зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2007 року. Рішенням Рахівського районного суду від 19 березня 2014 року шлюб між ними розірвано. За час спільного проживання у них народилася одна дитина: дочка [PERSON] - [INFO], яка на день подачі позовної заяви фактично знаходиться на повному утриманні та вихованні позивачки. Згідно рішення Рахівського районного суду від 16 квітня 2014 року відповідач повинен сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання дочки в розмірі по 700 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, однак цих платежів він не здійснює. Відповідно до паспорта громадянина України для виїзду за кордон виданого на ім'я позивачки, їй надано дозвіл (візу) на в'їзд до Республіки Польща з 02 лютого 2017 року по 01 лютого 2018 року На сьогоднішній день у позивачки, як у особи, на вихованні та утриманні якої перебуває малолітня дитина, є практична та фінансова можливість забезпечити дитину реабілітаційним відпочинком та оздоровленням за межами України, а саме у Польській Республіці за місцем її роботи та тимчасового проживання. Крім того, вона має намір ознайомити дочку з культурою та традиціями цієї держави з метою її всебічного розвитку, виховання та загального навчання. Крім того, згідно медичної документації, зокрема, консультативного висновку окуліста № 16219, складеного лікарем Центру відновлення зору, їхній дочці поставлений діагноз: складний гіперметропічний асигматизм. Амбліопія слабкого ступеня. Дитині необхідно пройти відповідний курс лікування. Враховуючи те, що для виїзду за кордон необхідно мати дозвіл другого з батьків, з ким дитина не проживає, на її вивезення за межі країни, позивачка 06 жовтня 2017 року письмово звернулася до відповідача, однак в телефонному режимі отримала неаргументовану та безпідставну відмову. У позовній заяві позивачка просила суд винести рішення, яким надати їй дозвіл на виїзд малолітньої дочки [PERSON], за кордон в супроводі матері до наступних країн: Австрії, Польщі, Болгарії, Німеччини, Греції, Італії, Іспанії, Португалії, Словаччини, Угорщини, Чехії, Румунії, Франції, Словенії, Хорватії, Туреччини, Білорусії, Російської Федерації, без нотаріально-посвідченої згоди (дозволу) та супроводу батька дитини, [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною повноліття. 18.12.2017 представник позивачки [PERSON] подав суду заяву про зменшення позовних вимог. Вказану заяву мотивує тим, що до початку розгляду справи по суті відповідачем [PERSON], надано нотаріально-посвідчену заяву від 13 грудня 2017 року про надання ним згоди на виїзд його малолітньої дочки [PERSON] за кордон до наступних країн: Польщі, Країн Євросоюзу та шенгенської угоди а також до Російської Федерації, з метою туризму та відпочинку. Часовий проміжок часу протягом якого дитина перебуватиме, або може перебувати за кордоном - з 13 грудня 2017 року по 13 грудня 2018 року. Зважаючи на викладені обставини, у заяві про зменшення позовних вимог представник позивачки просить суд винести рішення, яким надати позивачці дозвіл на виїзд малолітньої дочки [PERSON], за кордон в супроводі матері [PERSON], без нотаріально-посвідченої згоди (дозволу) та супроводу батька дитини, [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною 16 річного віку. Судові витрати залишає за позивачкою. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] зменшені позовні вимоги підтримав, наполягає на їх задоволенні. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні зменшені позовні вимоги не визнав, показав суду, що він вже надав нотаріально-посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон в супроводі матері терміном на один рік, що вважає достатнім для відпочину та оздоровлення їхньої малолітньої дочки. Стверджує, що в майбутньому, в разі необхідності буде надавати такі дозволи добровільно. Так-як позивачка більший проміжок часу перебуває в Польщі, вважає, що в разі задоволення зменшених позовних вимог вона вивезе дитину за кордон на тривалий час, що буде порушенням його прав як батька на спілкування з дитиною. Тому, просить відмовити в задоволенні даних позовних вимог. Представник третьої особи, служби у справах дітей Рахівської РДА - Боднар В.В., в судовому засіданні зменшені позовні вимоги не визнав, та показав суду, що відповідач [PERSON], згідно вимог чинного законодавства, вже надав нотаріально-посвідчену згоду на виїзд його малолітньої дитини за кордон в супроводі матері терміном на один рік, та до ряду країн. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон на конкретний проміжок часу є таким що відповідає вимогам чинного законодавства а також не порушує права батька на спілкування з дитиною. Вважає, що в задоволенні зменшених позовних вимог слід відмовити. Заслухавши учасників судового розгляду,дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, про доцільність відмови в задоволенні зменшених позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. З матеріалів справи, судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2007 року, який між ними було укладено у виконкомі Лазещинської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області за актовим записом №33. На підставі рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу у них народилася одна дитина: дочка [PERSON] - [INFO]. Згідно довідки виконкому Лазещинської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області №1289 від 24.05.2017 та акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON], неповнолітня дочка сторін [PERSON] проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні. Громадянка [PERSON] виїжджає на сезонні роботи в Польщу. Позивачка та її представник у позовній заяві та судовому засіданні ствердили, що позивачка має намір а також фінансову можливість вивезти неповнолітню дочку [PERSON] за кордон з метою відпочинку та оздоровлення. У відповідності до ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON], своєю нотаріально-посвідченою заявою від 13.12.2017 вже надав згоду на виїзд його малолітньої доньки - [PERSON], до Польщі, Країн Євросоюзу та Шенгенської Угод а також Російської Федерації з метою туризму та відпочинку, в проміжок часу з 13 грудня 2017 року по 13 грудня 2018 року, в одноособовому супроводі матері дитини [PERSON]. Однак, не зважаючи на існування дозволу батька на виїзд дитини за кордон терміном на один рік, представник позивача, зменшуючи позовні вимоги, просив суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки сторін за кордон в одноособовому супроводі матері, до досягнення дитиною 16 річного віку. Згідно із ч.2 ст.4 закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пп.1 п.4 правил). У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89, яка набрала чинності для України 27.09.91, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Позивачкою не надано суду жодного доказу про те , що неповнолітня [PERSON], має у вказаних нею країнах належне медичне страхування, не надано жодних доказів про те, що неповнолітня дитина буде за кордоном забезпечена належними умовами проживання. Окрім того, відповідно до паспорта громадянина України для виїзду за кордон, виданого на ім'я позивачки, їй надано дозвіл (візу) на в'їзд до Республіки Польща з 02 лютого 2017 року по 01 лютого 2018 року, а згідно договору підряду №133/2017, позивачка забезпечена роботою в Польщі лише до 30.11.2017. Верховний Суд України у своїй Постанові від 12 квітня 2017 року у справі №235/139/16-ц прийшов до висновку, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. На думку суду, задоволення позовних вимог позивачки, а саме дачі дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною 16 річного віку, не буде відповідати інтересам дитини, а також є порушенням прав батька на участь у вихованні та догляді за дитиною, окрім того, відповідач надав нотаріально-посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон з вказанням країн перебування та проміжку часу який дитина зможе перебувати за кордоном, що відповідає вимогам чинного законодавства, тому зменшені позовні вимоги є необґрунтовані та не підлягають до задоволення. Судові витрати по справ позивачка залишила за собою, тому такі слід віднести за її рахунок.

Outcome: dismissed