Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Мазура О.В. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] та витребування зазначеної квартири у відповідачів. Свої вимоги мотивував тим, що 31 травня 2005 року позивач придбав спірну квартиру за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом та зареєстрованим в реєстрі за № 1837. 19 липня 2007 року вищезазначена квартира передана позивачем в іпотеку АКІБ «Укрсиббанк», про що укладено договір №59045. На підставі договору відступлення права вимоги № 5207-5208, укладеного 12 грудня 2011 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. 21 серпня 2015 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за ТОВ «Кей-Колект» на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 січня 2016 року по справі №802/3968/15-а, залишеною без змін рішенням Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року, визнано неправомірним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте 21 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Натомість 26 листопада 2015 року спірна квартира за договором купівлі-продажу відчужена ТОВ «Кей-Колект» громадянину [PERSON] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2016 року по цивільній справі № 127/8068/16, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 23 листопада 2016 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про витребування майна (спірної квартири) відмовлено. Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року зазначені судові рішення скасовані, прийняте нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволені, спірна квартира витребувана із незаконного володіння [PERSON] . Рішенням державного реєстратора від 02 травня 2019 року [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру, адже право власності на останню не зареєстроване за [PERSON] , а за іншою особою. Позивачем з`ясовано, що 14 лютого 2017 року [PERSON] за договором купівлі-продажу відчужив спірну квартиру [PERSON] , 10 березня 2018 року останній відчужив спірну квартиру на користь [PERSON] , а 06 червня 2018 року [PERSON] в свою чергу 1/3 частку спірної квартири відчужив на користь [PERSON] за договором дарування. Отже, станом на день подання позову, спірна квартира належить на праві власності відповідачам. З посиланням на положення ст. 388 ЦК України, позивач вважає, що наявні підстави для витребування спірної квартири у відповідачів. Крім того з посиланням на положення ст. 392 ЦК України позивач вважає про необхідність захистити свої права шляхом визнання права власності на спірну квартиру, адже відповідачами не визнається право позивача на спірну квартиру. За наведених обставин просить визнати за позивачем право власності на спірну квартиру, витребувати із незаконного володіння відповідачів спірну квартиру. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а. с. 50). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2019 року задоволена заява представника позивача про забезпечення позову, зокрема накладено арешт на спірну квартиру та заборонено суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам прав на нерухоме майно та нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії, пов`язані з державною реєстрацією прав щодо спірної квартири (а. с. 60-61, 80). Відповідач [PERSON] скористався своїми правами, передбаченими ст.178 ЦПК України, та 10 грудня 2019 року подав відзив, відповідно до якого позовні вимоги вважає безпідставними в задоволенні яких слід відмовити. Відповідач підтвердив обставину придбання спірної квартири за договором купівлі-продажу від 10 березня 2018 року у [PERSON] . Одночасно зазначив, що при укладанні правочину, заборон на відчуження спірної квартири в жодному реєстрі не було. Також вказав, що 06 червня 2018 року укладено договір дарування 1/3 частки спірної квартири, відповідно до якого [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , що діє як законний представник малолітнього сина [PERSON] , за згодою батька [PERSON] , передав у безоплатно у власність частку квартири. Відповідач звертає увагу на те, що [PERSON] за умовами договору іпотеки надав свою згоду на те, що у разі невиконання умов кредитного договору він погоджується не передачу іпотекодержателю права власності на квартиру в рахунок виконання основного зобов`язання. Крім того вказує, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 січня 2016 року не встановлено, що спірна квартира вибула з володіння позивача не з його волі, порушена лише процедура реєстрації права власності за іпотекодержателем. Відповідач вважає, що відчуження спірної квартири відбулось з волі власника, а себе вважає добросовісним набувачем. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а. с. 88-91). Відповідач [PERSON] своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2019 року (без постановлення окремого процесуального документа) до участі у справі залучені як треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: [PERSON] та Орган опіки та піклування Вінницької міської ради (а. с. 105, зворот). Треті особи, своїм правом, передбаченим положеннями ст. 181 ЦПК України, в частині подання письмових пояснень не скористались. Представник позивача скористався правом на подання відповіді на відзив, передбаченим положеннями ст. 179 ЦПК України, та 18 лютого 2020 року подав до суду відповідь на відзив в якому зазначив, що постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року встановлена обставина про відсутність доказів про згоду [PERSON] на незаконне відчуження спірної квартири, а згода іпотекакодавця на передання квартири в іпотеку не може вважатись волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні ст. 388 ЦК України (а. с. 148-150). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а. с. 154). Представник позивача адвокат Бегейма М.О в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві з врахуванням позиції, викладеної у відповіді на відзив, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Довбиш О.Л. та сам відповідач [PERSON] , який є також законним представником [PERSON] , в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Вказували також на порушення права власності відповідачів. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Мишковська Т.В. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, вказуючи, що позбавлення права власності відповідачів є порушенням ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та створює надмірний тягар для них, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 13 листопада 2019 року в справі №645/4220/16-ц. Представник Органу опіки та піклування Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом установлено, що 31 травня 2005 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І., зареєстрованим за № 1837, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією зазначеного договору (а. с. 10-11). 16 липня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11184083000, згідно з умовами якого [PERSON] надано кредит у сумі 156 550 грн зі сплатою 12,5 % річних строком до 14 липня 2028 року. Спірна квартира передана [PERSON] в іпотеку на підставі договору іпотеки №59045, укладеного між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» від 19 липня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С.П. 21 серпня 2015 року право власності на спірну квартиру за рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Цукурової С.С. зареєстроване за ТОВ «Кей-Колект». Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 січня 2016 року у справі № 802/3968/15-а визнано неправомірним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний № 23861677, прийняте 21 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цукуровою С.С. Зазначена постанова залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року та набрала законної сили. 26 листопада 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А., право власності на спірну квартиру набув [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищенаведені обставини встановлені в цивільній справі № 127/8068/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб: ТОВ Кей-Колект, приватного нотаріуса Скутельник І.А., про витребування майна, в якій позов [PERSON] задоволено, витребувано із незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року (а. с. 13-17)). В період розгляду цивільної справи №127/8086/16, [PERSON] продав вказану квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлая О.М., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 лютого 2019 року № 157832569 (а. с. 20). 10 березня 2018 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., зареєстрованим в реєстрі за № 595 (а. с. 96). 06 червня 2018 року [PERSON] передав безоплатно у власність (подарував), а [PERSON] , в особі законного представника [PERSON] , прийняв в дарунок 1/3 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1482 (а. с. 98). Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 жовтня 2019 року № 185735265, за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/3 частку, а за [PERSON] на 2/3 частки квартири [ADDRESS] (а. с. 27). Рішенням державного реєстратора від 02 травня 2019 року № 46692312 [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі рішення Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у зв`язку з тим, що право власності зареєстровано за іншою, ніж [PERSON] , особою (а. с. 18). За наведених обставин, вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду. Щодо вимоги позивача про витребування із незаконного володіння відповідачів спірної квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Одночасно положеннями ст. 387 ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема і право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безоплатно в особи, яка не мала право його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Саме зазначена норма цивільного законодавства є правовою підставою позовної вимоги про витребування майна у відповідачів. З аналізу вищезазначених норм цивільного законодавства слідує, що для витребування майна власником із чужого незаконного володіння необхідно встановлення таких обставин як придбання майна в особи за відплатним договором, яка не мала права його відчужувати, при цьому майно має вибути з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Як зазначалось, спірна квартира вибула із володіння [PERSON] на підставі рішення нотаріуса від 21 серпня 2015 року шляхом проведення державної реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект», яке надалі визнане неправомірним та скасоване постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 січня 2016 року, яка набрала законної сили на підставі ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року (а. с. 28-31). Отже, в разі скасування рішення нотаріуса всі права, набуті стороною правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14 лютого 2018 року при розгляді цивільної справи № 127/8068/16 та витребував спірну квартиру у [PERSON] на користь [PERSON] . Одночасно Верховний Суд встановив, що спірна квартира вибула з володіння [PERSON] не з його волі, адже зазначив, що умови договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння та не може вважатись таким волевиявленням на вибуття майна з його володіння в розумінні положень ст. 388 ЦК України. З урахуванням вказаних висновків суд не бере до уваги заперечення відповідачів щодо вибуття спірної квартири з волі позивача. Як установлено в судовому засіданні спірна квартира за договорами купівлі-продажу від 14 лютого 2017 року відчужена [PERSON] громадянину [PERSON] , останній 10 березня 2018 року відчужив її відповідачеві [PERSON] , який в свою чергу 1/3 частки спірної квартири на підставі договору дарування від 06 червня 2018 року подарував [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року при розгляді цивільної справи № 183/1617/16 дійшла висновку про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Суд враховує висновки Верховного Суду викладені в постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 127/8068/16 щодо протиправного вибуття спірної квартири з володіння [PERSON] та не з його волі та дійшов висновку про те, що і наступні власники спірного майна не мали права відчужувати квартиру, а тому позовні вимоги про витребування квартири підлягають задоволенню. Щодо заперечень відповідачів про втручання в їх мирне володіння майном, то суд враховує, що предметом регулювання ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, є втручання держави в право мирного володіння своїм майном шляхом витребування на користь держави ( постанова Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2776цс16). Лише той факт, що держава за допомогою своєї судової системи, передбачає судове вирішення спорів з приватного права не викликає втручання держави у права власності згідно статтею 1 Протоколу №1, навіть якщо фактичний результат рішення, прийнятого цивільним судом, викликає втрату «певного майна (Kuchar i Stis проти Чешської Республіки, рішення Комісії). При цьому суд звертає увагу, що чинні положення ЦК України, зокрема ст.661 ЦК України, передбачають право покупця на відшкодування збитків. Щодо посилання відповідачів та третьої особи на постанову Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі №645/4220/16-ц, то суд не може взяти її до уваги зважаючи, що обставини справи не є аналогічними. В частині вимог про визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру суд зазначає наступне. Правовою підставою заявленої вимоги позивач вважає положення ст. 392 ЦК України, відповідно до якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року при розгляді цивільної справи № 183/1617/16 дійшла висновку про те, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Крім того зазначила, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. З наведеного слідує, що у разі витребування судом нерухомого майна з чужого незаконного володіння відбувається ефективний захист права власності позивача, а рішення суду є підставою для здійснення державної реєстрації відновленого права. При цьому суд звертає увагу на те, що задовольняючи вимогу про витребування майна, суд, в розумінні положень ст. 388 ЦК України, вже визнає позивача власником спірного майна, адже лише у власника майна наявне право на витребування майна. Крім того, суд звертає увагу, що позов про визнання права власності на майно (стаття 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння (постанова Верховного Суду України від 25 червня 2014 року №6-67цс14). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Розподіл судових витрат, якими в даному випадку є судовий збір, суд здійснює відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 7768,4 грн. При цьому суд враховує, що відповідно до ст.176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна, а отже вимоги як про визнання права власності, так і витребування майна є майновими вимогами. Такі висновки неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема в справах №923/441/18, №922/1992/18, тощо. Тобто з врахуванням вартості майна та заявлених вимог судовий збір в цій справі повинен становити 12 712,76 грн. Враховуючи, що позов задоволено частково лише в частині витребування майна, а судовий збір сплачений частково, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь держави суму недоплаченого судового збору та користь позивача в частині задоволених позовних вимог (з урахуванням недоплати позивачем). На підставі викладеного,

Outcome: partial