Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про виселення з приватного житлового будинку. Свої вимоги обґрунтовують тим, що вони є власниками житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] самовільно зайняли вказаний вище житловий будинок та проживають у ньому. Також зазначає, що відповідачі в належному їм житловому будинку не зареєстровані та постійно роблять шкоду, разом з тим, на сьогоднішній день існує заборгованість через несплату за газопостачання, яка складає 5698 грн. 25 коп., яку відповідачі відмовляються гасити. Просить виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] із будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 27.05.2019 року по справі призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 12.06.2019 року відзив на позовну заяву [PERSON] та [PERSON] - було повернуто без розгляду, оскільки в порушення вимог закону до поданого відповідачами відзиву на позовну заяву не доданий документ, що підтверджує надсилання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу. Дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема p витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 88265227 від 29.05.2017 року та технічним паспортом на будинок [ADDRESS] , позивачі [PERSON] , [PERSON] є власниками будинку [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] за вищевказаною адресою не зареєстровані, однак проживають. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідачі проживають у спірному будинку самовільно, без будь-якої домовленості із власниками вказаного житла. В судовому засіданні знайшли підтвердження посилання позивачів про те, що відповідачі самовільно зайняли належний їм на праві приватної власності житловий будинок. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі мають право на інше житло за місцем їх реєстрації, однак там не проживають. А тому позов слід задовольнити та виселити відповідачів по справі з вищевказаного житлового будинку.

Outcome: approved