Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

[PERSON] подала позов в суд до [PERSON] про припинення права власності на частку в спільному майні, визнання за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири №113 в м.Івано-Франківську по вулиці Івасюка, 32, стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/4 частки у спільній частковій власності у розмірі 26282,50 грн. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не зявилася, подавши до суду відзив на позов, в якому заперечувала проти задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши та надавши належну оцінку зібраним по справі доказам, зясувавши характер спірних правовідносин, що регулюється нормами ст. 365 ЦК України, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування частки квартири від 22.05.2017 року 1/2 частка квартири [ADDRESS] у Івано-Франківську належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 6). Встановлено, що [PERSON], якому належала інша 1/2 частка квартири [ADDRESS] у Івано-Франківську (а.с.39) помер 02.07.2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.35). За життя [PERSON] не склав заповіт, тому успадкування його частки квартири відбувалося за законом. Спадкоємцями першої черги за законом є дружина [PERSON] та донька [PERSON]. Позивач своє право власності на 1/4 частку квартири №113 в м.Івано-Франківську по вулиці Івасюка, 32, оформила належним чином. що підтверджено виданим державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори [PERSON] свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.12), витягом про державну реєстрацію прав №33946734 від 25.04.2012 року (а.с.37). Таким чином, на даний момент [PERSON] належить 3/4 частки, а [PERSON] 1/4 частка квартири №113 в м.Івано-Франківську по вулиці Івасюка, 32. Як слідує зі ст.ст, 356, 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За ст. 360 співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Виходячи з норм чинного законодавства, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування саме тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці, при цьому право власності є зобовязальним правом власника брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. В позовній заяві позивач зазначила, що дана квартира є єдиним та постійним місцем її проживання, надавши на підтвердження вказаного довідку від 20.09.2016 року, видану Товариством співвласників «Надія» (а.с.14). Відповідач по справі [PERSON], за твердженням позивача, постійно проживає в Російській Федерації (м.Сургут), квартирою №113 житлового будинку №32 у м.Івано-Франківську по вулиці Івасюка не користується, в ній ніколи не проживала, комунальні послуги не сплачує, витрат по утриманню квартири не несе, за життя свого батька [PERSON] в цій квартирі, його жодного разу не відвідувала. На підтвердження вказаного позивач надала суду письмові пояснення сусідів [PERSON], [PERSON], засвідчені Головою Товариства співвласників будинку №32 «Надія». Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні вказали, що їм відомо, що позивач проживає за адресою: [INFO]. Відповідач [PERSON] за вказаною адресою не проживає, знають, що остання живе у Росії. На похорон батька - [PERSON] [PERSON] Г.С. не приїжджала. Отже, відповідачу, виходячи з наявного розміру частки - 1/4, належить на праві власності площа спірної квартири 13.025 м.кв. загальної площі та 7,425 м.кв. житлової площі, а позивачу в сукупності належить 3/4 частки даної квартири 39,075 кв.м загальної площі та 22,275 м.кв. житлової площі. З метою визначення вартості квартири позивач замовила оцінку майна. Згідно висновку ТОВ «[PERSON] [PERSON]», яка проводила оцінку 19.09.2016 року ринкова вартість квартири №113 за адресою: вул. Івасюка 32 у м.Івано-Франківську складає 105130,00 грн. (а.с.25). Івано-Франківський міський суд, розглядаючи дану справу звертався із судовим дорученням до компетентного суду Російської Федерації, в якому просив вручити відповідачу матеріали позовної заяви, а також зясувати її ставлення до позову. Відповідач [PERSON] подала до суду заперечення на позов, в якому вказала, що не має наміру продавати свою частку квартири, при цьому ціна оцінки її частки (26282 грн) є суттєво заниженою. Однак, не надала доказів на підтвердження вказаного. Також відповідач підтвердила, що в даній квартирі не проживає. Заперечуючи позовні вимоги, сторона відповідача також зазначила, що має намір в майбутньому приїхати в Україну, продати частку квартири за ринковою ціною, а не заниженою, яку вказує позивач в позові. Частина перша статті 365 ЦК України передбачає перелік обставин, за наявності яких право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду, а саме: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною, 3) спільне користування і володіння є неможливим та 4) припинення власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Саме ці обставини і необхідно встановити судом. Так, судом при дослідженні всіх доказів в сукупності встановлено, про що зазначалось і вище, що частка є незначною і не може бути виділена в натурі. При цьому незначність частки це оціночне поняття, і в кожного конкретному випадку оцінюється судом незначність такої частки. Зважаючи на кількість власників (2), кількість кімнат (2) та площу квартири та кімнат, суд приходить до переконання, що частка, яка належить відповідачу - є незначною. Окрім того, як слідує з ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Тому, з врахуванням належної сторонам частки власності квартири, суд приходить до висновку про незначність 1/4 частки квартири, неможливість виділу спірної частки та неподільність квартири в цій частці. Щодо дослідження обставин про те, що спільне користування і володіння є неможливим за ст. 365 ЦК, то конфліктність відносин між стороною позивача та відповідача, неможливість спільного проживання доведено в суді та не спростовано і відповідачем щодо наявності такого конфлікту і відсутність будь-яких приязних відносин (ухвала ВСУ у справі №6-13984св07 зазначає про встановлення судом саме обставин неможливості спільного проживання). Щодо наявності обставин про те, що припинення власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, тобто відповідачу, слід вказати таке. Суд вважає, що припинення 1/4 частки права власності відповідача, не завдасть істотної шкоди її інтересам, виходячи з того, що відповідач в квартирі ніколи не проживала, не висловлювала такого бажання, оскільки живе за межами України, про що сама вказала в запереченні на позов. Разом з тим, відповідач підтвердила, що має у власності частку в житлі у м. Сургут Російської Федерації, де й проживає із сімєю. Оцінена вартість його частки в сумі 26282,50 гривень, на думку суду, є достатньою для того щоб не була завдана шкода інтересам особи, право власності на частку якої припиняється. Доводи того, що ціна частки відповідача є заниженою, не є на думку суду належним чином обґрунтованою відповідачем. При розгляді справи щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, 13 січня 2016 року розглянувши справу N 6-2925цс15 Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. З врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Водночас відповідно до ст. 365 ЦК України згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду). Поняттям втручання у право власності та чи таке втручання є виправданим, наявність чи відсутність порушення ст. 1 Протоколу до Конвенції, суд враховує і рішення Європейського Суду з прав людини, а саме у справі «[PERSON] проти України» від 21.12.2010 року та «Україна-Тюмень проти України» від 22.11.2007р., та те що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Протоколу, коли воно законне, а не свавільне, і лише на умовах передбачених законом. Позивач внесла на депозит суду суму в розмірі 26282,50 грн., при цьому це відповідає вартості частки майна встановленої експертом, іншої вартості даної квартири матеріали справи не містять. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995р. №20, вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Як зазначає Пленум Верховного суду України в постанові №7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства,що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» в п.6 вказано, що при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Покликання відповідача, що не вірно проведено експертизу про вартість, а частка у вартості квартири має бути більшою, суд не бере до уваги, оскільки відповідач не надав докази щодо проведеного розрахунку за іншою експертизою. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання субєктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.82 цього Кодексу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Тому суд вважає, що позов слід задовольнити. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави у сумі 1102,40 грн. На підставі викладеного, ст. 365 ЦК,

Outcome: approved