Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. Позивач зазначала, що 27 жовтня 2004 року виконавчим комітетом Семиполківської сільської ради Броварського району Київської області їй було видано ордер [NUMBER], який посвідчив її право на зайняття житлового приміщення жилою площею 32,5 кв.м., яке складалося з двох кімнат у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Підставою для видачі ордера було рішення виконавчого комітету Семиполківської сільської ради Броварського району Київської області № 94 від 17.10.2004 р. 24 листопада 2004 року позивач зареєструвалася за вищевказаною адресою, де зареєстрована і на сьогоднішній день, разом з неповнолітнім сином [PERSON]. 08 жовтня 2007 року вказане житло вона разом із членами її сім'ї приватизувала, власниками квартири у рівних частках (1/2), адреса об'єкта: [ADDRESS] є: [PERSON] та [PERSON] З 2004 року позивач проживала у цивільному шлюбі разом із відповідачем [PERSON] Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2014 року, кримінальне провадження за № 12014110130000034 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.129 КК України, [PERSON] було призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, з застосуванням ст. 75 КК України та звільнення такого від відбування покарання та встановлення іспитового строку в 1 (один) рік. 29 серпня 2014 року органом опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації було надано висновок про доцільність позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], так як зарекомендував себе з негативної сторони, на даний час ніде не працює, зловживає алкогольними напоями, неодноразово порушував громадський порядок та вчиняв сварки з цивільною дружиною, за що притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності. На сьогодні відповідач свою поведінку не змінив. Така поведінка є аморальною та негативно впливає на дитину. Оскільки, позивач була не в змозі вплинути на його поведінку, та приймаючи до уваги те, що він погрожував їй вбивством, вона зібрала свої речі, дитячі речі, забрала дитину та переїхала у батьківську хату проживати за адресою: [ADDRESS]. Позивач з дитиною змушена проживати у чужому житлі у той час коли має у власності житло, у якому без будь-яких на те правових підстав проживає людина, яка фактично його захопила та вчиняє дії направлені проти неї та дитини, які перешкоджають їм проживати у спірній квартирі. Відповідач продовжує зловживати спиртними напоями, палить у квартирі, не проводить оплату комунальних послуг, не приймає участі в утриманні житла. Посилаючись на викладене, позивач просила суд виселити громадянина [PERSON] без надання іншого житлового приміщення із належного їй на праві власності житлового приміщення, а саме: квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні позовній заяві, просили про задоволення позову в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Судом встановлено, що 27 жовтня 2004 року виконавчим комітетом Семиполківської сільської ради Броварського району Київської області позивачу [PERSON] було видано ордер [NUMBER], який посвідчив її право на зайняття житлового приміщення жилою площею 32,5 кв.м., яке складалося з двох кімнат у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Підставою для видачі ордера було рішення виконавчого комітету Семиполківської сільської ради Броварського району Київської області № 94 від 17.10.2004 р. (а.с.11). 08 жовтня 2007 року вказане житло позивач [PERSON] приватизувала, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 08 жовтня 2007 року, виданого Семиполківською сільською радою Броварського району Київської області та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16793811, дата видачі 26.11.2007 р., реєстраційний номер 21162017 (а.с.9,10). [INFO] народився [PERSON], батьками якого є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 04 травня 2007 року, актовий запис у книзі реєстрації народжень за № 10 (а.с.16). Згідно довідок №909 від 15 жовтня 2014 року та №213 від 30 березня 2018 року, за вищевказаною адресою зареєстровані: позивач [PERSON], [INFO], та її син - [PERSON], [INFO] (а.с.22,24). Заочним рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 травня 2015 року відповідача [PERSON] позбавлено батьківських прав по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.17). Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2014 року, кримінальне провадження за № 12014110130000034 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, відповідачу [PERSON] було призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, з застосуванням ст. 75 КК України та звільнення такого від відбування покарання та встановлення іспитового строку в 1 (один) рік (а.с.18-21). Як вбачається із зазначеного вироку, відповідач [PERSON], перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, взявши з дому кухонний ніж пішов до магазину, де перебувала позивач [PERSON], з якою в нього під час телефонної розмови виник конфлікт, і почав за допомогою вказаного ножа залякувати останню позбавленням життя шляхом демонстрації ножа, висловлюючи при цьому в бік потерпілої, тобто [PERSON], погрози. Відповідно характеристики на відповідача [PERSON], 1972 року народження, від 23 березня 2018 року, він проживає, але не зареєстрований за адресою: [ADDRESS], власником якої квартири є [PERSON], 1977 року народження. За останній період проживання відповідача в селі Семиполки, він проявив себе з негативної сторони, періодично зловживає спиртними напоями, не має постійного місця роботи (а.с.23). Згідно актів обстеження від 04 квітня 2018 року, позивач [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстрована, проте за вказаною адресою не проживає, оскільки її колишній співмешканець відповідач [PERSON], з яким вона не проживає з 2013 року, зайняв її квартиру та відмовляється залишати житло. Позивач разом із неповнолітнім сином проживають в батьківській хаті за адресою: [ADDRESS] (а.с.25,26). Згідно ч.1. ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України також зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч.4. ст.9 ЖК Української PCP, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Виселення із займаного житлового приміщення допускається лише з підстав, встановлених законом (ст. 109 ЖК УРСР), добровільно або в судовому порядку. Підстави і порядок виселення з житлового приміщення встановлюються Житловим кодексом УРСР. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення. Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1ст. 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З огляду на викладене та аналізуючи норми чинного законодавства, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки зі сторони позивача було надано достатньо доказів, що відповідач [PERSON], який не є членом її сім'ї, перешкоджає у користуванні, розпорядженні та володінні її власністю, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Крім того,

Outcome: approved