Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

[PERSON] у жовтні 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, яким просить визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до її гідності та честі інформацію, розповсюджену [PERSON] у заявах від 05.07.2019 року № Т-2161, від 17.08.2019 року № 7262, від 17.07.2019 року № 7280, від 04.07.2019 року № 6771, від 26.07.2019 року № 7594, від 28.07.2019 року № 7667 до Ніжинської міської ради, Ніжинського відділу поліції; зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом направлення відповідних листів на адресу Ніжинської міської ради і Ніжинського відділу поліції та стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір та витрати за надання правової допомоги у розмірі 5768,40 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що 05.07.2019 року Ніжинською міською радою було зареєстровано заяву [PERSON] про вчинення насилля по відношенню до дитини від 01.07.2019 року, відповідно до якої [PERSON] відносно неї та членів її сім`ї поширив недостовірну інформацію. Крім того, зазначила, що [PERSON] також звернувся до Ніжинського ВП ГУ НП з заявою від 01.07.2019 року щодо можливого вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого статтею 126-1 КК України, що є поширенням неправдивої інформації, що порочить його честь, гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 06.02.2020 р. було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду клопотання, яким підтримує позовні вимоги, просить задовольнити їх у повному обсязі та розгляд справи провести у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, направив до суду заяву, якою просить справу розглянути за його відсутності. Крім того, відповідачем до суду надано відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не надано жодного доказу того, що інформація є недостовірною та не доведено в чому саме полягало порушення права. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] на адресу начальника Ніжинського ВП ГУ НП було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення від 01.07.2019 року, передбаченого ст. 126-1 КК України [PERSON] (а.с. 27-35). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було подано до Ніжинської міської ради заяву про вчинення насилля по відношенню до дитини гр. [PERSON] від 01.07.2019 року (а.с. 22-26). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до частин 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав та основних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до вимог ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до частини 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131), у пункті 41 якого зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя». Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що висловлювання вказані у заявах [PERSON] від 05.07.2019 року № Т-2161, від 17.08.2019 року № 7262, від 17.07.2019 року № 7280, від 04.07.2019 року № 6771, від 26.07.2019 року № 7594, від 28.07.2019 року № 7667 адресовані до Ніжинської міської ради, Ніжинського відділу поліції завдали шкоди її діловій репутації, принизили честь та гідність та, що ці слова є образливими і принизливими з точки зору їх тлумачення та розуміння. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed