Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

[PERSON] у травні 2016 року звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON]С, [PERSON] про стягнення авансу. Уточнив свої позовні вимоги у серпні 2016 року зазначала , що у квітні 2012 року вона усно домовилась з подружжям [PERSON] та [PERSON] про придбання за 28 000 грн. належного їм житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька область, Красноармійський район, с. Красний Лиман, вул. Степова, 12. За усною домовленістю вона, до укладення договору купівлі-продажу будинку, сплатила аванс у вигляді повної вартості будинку з розстроченням платежу, після чого сторони мали намір укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу зазначеного будинку. На виконання цієї домовленості вона за період з 20.04.2012 року по 12.04.2014 року передала грошові кошти сімї [PERSON] у сумі 28000 грн.,що фактично складає повну вартість будинку: 20.04.2012 - 8000 грн.; 08.10.2013 року 4 000 грн.; 10.11.2013 року -2000 грн.; 15.12.2013 року - 2 000 грн.; 12.01.2014 року - 2000 грн.; 09.02.2014 року 4 000 грн.; 03.03.2014 року 1 000 грн.; 26.03.2014 року 3 000 грн.; 12.04.2014 року 2 000 грн. Оскільки, право власності на будинок було зареєстровано на [PERSON], то розписки про отримання авансу їй писала саме вона, але гроші вона передавала фактично, як [PERSON] так і [PERSON], як членам однієї родини. Після отримання всієї суми авансу договір купівлі-продажу будинку укладений не був, порушивши домовленості [PERSON] безпідставно тривалий час користується її коштами, в звязку з чим вважає, що вона має право на повернення суми авансу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних за користування коштами. Просила суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором авансу з урахуванням індексу інфляції за період з 13.04.2014 року по 04.05.2016 року у розмірі 49364 грн.; стягнути з відповідача [PERSON] відсотки за користування коштами за весь час прострочення з 13.04.2014 по 04.05.2016 року у розмірі 1931,90 грн. та відшкодувати понесені судові витрати. Рішенням Марїнського районного суду Донецької області від 25 січня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сума авансу з урахуванням індексу інфляції за період з 13.04.2014 року по 04.05.2016 року у розмірі 24 682 грн.; відсотки за користування коштами за весь час прострочення з 13.04.2014 року по 04.05.2016 року у розмірі 865,95 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 275,6 грн. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить скасувати рішення Марїнського районного суду Донецької області від 25 січня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки він не знав про існування розписок, які складала його дружина, особисто їх не підписував. Шлюбні відносини між ним та [PERSON] були припинені ще у грудні у 2012 році, тобто на момент складання розписок він з дружиною не мешкав та не може нести відповідальності по її зобовязанням. В засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, рішення суду скасувати. Позивач [PERSON] та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити, рішення суду залишити без зміни. Третя особа [PERSON] протии доводів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити. Апеляційний суд заслухав доповідача, сторони, вивчив матеріали скарги та доводи апеляційної скарги приходить до наступного. З урахуванням ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суду суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, ті якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані , які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин . Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом,звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься і у частині 1 ст.3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вони посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 липня 2009 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 25 липня 2009 року виконкомом Родинської міської ради м. Красноармійська Донецької області за актовим записом № 33 розірвано. Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно будинок за адресою Донецька область, Красноармійський район, с. Красний Лиман, вул. Степна, буд. 12 належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, ВРА № 301287, 27.08.2010, зареєстрованого приватним нотаріусом Красноармійського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON] У квітні 2012 року [PERSON] та [PERSON] домовилися з [PERSON] про продаж цього будинку та на виконання цієї домовленості остання передала [PERSON] грошові кошти, а саме 20.04.2012 передала 8000 грн.; 08.10.2013 року 4 000 грн.; 10.11.2013 року -2000 грн.; 15.12.2013 року - 2 000 грн.; 12.01.2014 року - 2000 грн.; 09.02.2014 року 4 000 грн.; 03.03.2014 року 1 000 грн.; 26.03.2014 року 3 000 грн.; 12.04.2014 року 2 000 грн. Всього на загальну суму 28 000 грн., що підтверджується розписками, складеними [PERSON] Фактично договір купівлі-продажу у майбутньому укладений не був, сума авансу сплачена [PERSON] їй не повернута. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог позивача, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що кошти отримані подружжям [PERSON] у якості авансового платежу за будинок у сумі 28 000 гривень є спільної сумісної власністю подружжя та [PERSON] має відшкодувати позивачу 1\\2 частину цієї суми. Висновки суду відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мали намір продати [PERSON] будинок за адресою Донецька область, с. Красний Лиман, вул. Степна, буд. 12, якій був придбаний ними під час шлюбу та є обєктом спільної сумісної власності подружжя. В рахунок укладання у майбутньому договору купівлі продажу цього будинку [PERSON] у період з 20.04.2012 року по 12.04.2014 року передала [PERSON] та [PERSON] аванс у сумі 28 000 гривень, про що [PERSON] були складені відповідні розписки. Апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи відповідача в тієї частині, що він не мешкав з дружиною з грудня 2012 року, не знав про намір дружини продати будинок та факт отримання нею авансу за нього, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами. Згідно договору оренди житлового будинку від 20 квітня 2012 року , укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання передала в оренду житловий будинок за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, вул. Степова,12 з господарчими спорудами. Тобто договір оренди був складений у день передачі першої суми авансу за будинок. Пункт 5.2. цього договору передбачає, що строк дії договору встановлюється з дня оплати за перший місяць до оформлення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] після передачі останньою необхідної суми грошових коштів у розмірі 28 000 в рахунок придбання домоволодіння (а.с.40-41). Зі змісту рішення Красноармійського міськрайнного суду від 23 червня 2015 року ухваленого за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, вбачається, що судом при розгляді справи встановлено, що фактичні шлюбні відносини були припинені між сторонами у серпні 2014 року. Відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі та рішення суду у встановленому законом порядку не оскаржував, тоді як остання розписка про передачу суми авансу за будинок складена [PERSON] у квітні 2014 року (а.с.43). Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 26 лютого 2016 року судом було затверджено мирову угоду у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю одного з подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до умов якої за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок за адресою Донецька область, с. Красний Лиман, вул. Степна,12. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] зареєстрував своє право власності на цей будинок 16.03.2016 року (а.с.42). Зі змісту рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року , вбачається, що ним залишено без змін рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 4 липня 2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, яким [PERSON] та [PERSON] виселені з будинку. Цим рішенням встановлено, що з 07.11.2012 року [PERSON] та [PERSON] мешкали у будинку без реєстрації. Ці обставини відповідачем також оскаржені не були. Враховуючі викладене, наведені докази у їх сукупності, дають апеляційному суду підстави стверджувати, що відповідачу було відомо про продаж будинку та оскільки розписки про отримання авансу за будинок були складені [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] , то і кошти отримані у якості авансу за будинок були потрачені в інтересах родини. Доказів, що [PERSON] розпорядилися коштами у своїх власних інтересах відповідач суду не надав. Оскільки, гроші отримані у якості авансу використані в інтересах сімї , то і повернення цих коштів створює обовязки для кожного з подружжя. Враховуючи, що позовні вимоги предявлені лише до [PERSON] з нього підлягає стягненню 1\\2 частина отриманого авансу у розмірі 14 000 грн. Вирішуючи питання про стягнення суми авансу з урахуванням індексу інфляції і 3% річних суд виходить з наступного. Частиною 1 ст.570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів,на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Таким чином, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобовязання може мати місце лише у випадку наявності зобовязання , тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови. Договір купівлі-продажу між сторонами укладений не був, в звязку з чим відсутні підстави вважати передані [PERSON] кошти завдатком. Законодавець установив, що в такому випадку ці кошти є авансом (ч.2 ст.570 ЦПК України). Частина 2 ст.570 ЦК України встановлює презумпцію авансу. На відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який построчив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ст.625 ЦК України передбачено можливість стягнення 3 % річних за прострочення саме грошового зобов'язання. Разом із тим, стягнення з відповідача суми попередньої оплати не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непридбаний товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Якщо без достатньої правої підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові так і безготівкові) на них нараховуються відсотки згідно із ст.536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних коштів нараховуються відсотки відповідно до ст.536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до частини другої ст.625 цього Кодексу. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі №6-2491цс15. Відповідно до частини 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається , що позивач посилалася в обґрунтування позову в цієї частині як на вимоги ст.536 ЦК України так і на ст.625 ЦК України. Питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин вирішує суд під час ухвалення рішення (стаття 214 ЦПК України). Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором законом або іншим актом цивільного законодавства. Ст.1048 ЦК України передбачає, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Облікова ставка Національного банку України з 14.09.2017 року складає 12,5 % річних, відповідно розмір відсотків за користування коштів за період з 13.04.2014 року по 04.05.2016 року складає 14 000х12,5%/365х753дня = 3610,27 грн. Уточнив позовні вимоги позивач просила суд стягнути відсотки за користування коштами за період з 13.04.2014 року по 04.05.2016 року у сумі 1731,90 грн.(а.с.30). Судом першої інстанції її позовні вимоги в цієї частині задоволено частково та стягнуто на її користь відсотки у розмірі 865,95 грн. Рішення суду позивач не оскаржила, апеляційний суд відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, не може вийти за межі доводів апеляційної скарги, розглядає справу лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача, а тому не може змінювати розмір відсотків , визначених судом першої інстанції. Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні до суду з позовом позивач з позовних вимог в розмірі 51095,90 грн. понесені судові витрати у розмірі 1158,42 грн. Відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 607,21 грн. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховучи, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню на загальну суму 14865,95 грн., що складає 29 % від заявлених позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 160,37 грн., а відповідачу слід відшкодувати судові витрати пропорційно до тієї частини позовних вимог у задоволенні яких відмовлено , що складає 430,80 грн.

Outcome: partial