Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), треті особи: комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» (надалі за текстом - третя особа 1), Служба у справах дітей Подільської в м. Києві РДА(надалі за текстом - третя особа 2), про поділ майна подружжя. Позивач зазначила, що 19.12.2001 р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, під час перебування у шлюбі, 30.10.2009 р. було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до договору, вартість квартири становила 160 000 грн. В зазначеній квартирі зареєстровані три особи, а саме позивач, відповідач та їх спільна донька - [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON].). Оскільки, квартира знаходиться у спільній сумісній власності, а позивач з відповідачем шлюб розірвали та не ведуть спільного господарства, позивач сплачувала рахунки за житлово-комунальні послуги у розмірі 50 %, а інші 50 % мав сплачувати відповідач, однак, останній рахунки не сплачував, кошти на сплату не надавав, у зв'язку з чим виникла заборгованість по сплаті за житлово-комунальні послуги. Позивач звернулась з заявою до третьої особи 1 з заявою про розподіл особових рахунків, однак, листом третьої особи 1 від 19.05.2014 р. у цьому їй було відмовлено. Позивач проживає разом з донькою в орендованій квартирі, відповідач допомоги на утримання дитини не надає, аліменти, присуджені Рішенням Подільського районного суду в м. Києві від 12.11.2013 р. не сплачує. Відповідно до отриманої відповіді на адвокатський запит, щодо з'ясування заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги, вбачається що сума заборгованості складає 4 902 грн. 33 коп. З огляду на вищевикладене позивач вбачає за можливе розділити спірну квартиру наступним чином, а саме визнати за позивачем право власності на 2/3 частини квартири, визнати за відповідачем право власності на 1/3 частиною квартири, у зв'язку з чим, з урахуванням уточнень позовних вимог, позивач звернулась до суду за захистом порушеного права. До початку судового засідання представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі, крім того зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с. 122). Третя особа 2 в судове засідання не з'явилася, участь свого представника не забезпечила, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином. На виконання вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України, судом було направлено запит до органів реєстрації місця проживання фізичної особи (а.с. 16), згідно отриманої відповіді відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а. с. 19). Згідно ст. 74 ЦПК України судові повістки - про виклик та телеграми зі зворотнім повідомленням направлялись за зареєстрованим у вставленому законом порядку місця проживання фізичної особи - відповідача. У разі ж їх відсутності за даною адресою, вважається, що судовий виклик вручений належним чином. Відповідач в судові засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Так, в судове засідання відповідач викликався судовими повістками - зі зворотнім повідомленням на 01.07.2014 р., 12.08.2014 р., 28.08.2014 р., 18.09.2014 р., 27.10.2014 р., 07.11.2014 року (а.с. 33, 41, 47 - 52, 58 - 61, 74, 80, 92 - 94, 98 - 100, 102). У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень представника позивача, суд приходить до висновку про можливість розгляду позову у відсутності відповідача та постановлення заочного рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про задоволення позову виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом було встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.07.2005 р. по 19.12.2011 р. (а.с. 5 - 6). Від даного шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження від 27.06.2006 р., актовий запис № 1321 (а.с. 7). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12.11.2013 р. з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання спільної доньки (а.с. 8). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В період шлюбу відповідачем було придбано однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 20,8 кв.м., жилою площею 10,30 кв.м., що підтверджено договором купівлі - продажу квартири (а.с. 9), спірна квартира на праві власності зареєстрована за відповідачем на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 15.12.2009 р. (а.с. 10) Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України передбачено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Як передбачено п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Цією Постановою роз'яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. В судовому засіданні було встановлено, що домовленості між сторонами про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя не було, шлюбний договір між сторонами не укладався. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана відповідачем під час шлюбу, за встановлених судом обставин, які мають істотне значення, зокрема, проживання та утримання позивачем спільної дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для збільшення частки позивача, як співвласника майна, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1 600 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved