Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася у травні 2014 року в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним доручення серії [NUMBER] від 07.06.2012р.; визнання недійсним договору на оформлення довідки-рахунку через магазин Івано-Франківської філії ПП «Українська Авто-Біржа. Біржа нерухомості» від 08.06.2012р. 19.09.2014р. до суду із зустрічним позовом звернувся [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору на оформлення довідки-рахунку через магазин Івано-Франківської філії ПП «Українська Авто-Біржа. Біржа нерухомості» від 08.06.2012р. дійсним та визнання права власності на автомобіль. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22.09.2014р. (суддя Бойчук О.В.) було об'єднано в одне провадження первісний та зустрічний позови (цивільна справа №344/7986/2014-ц). Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 21.05.2015р. первісний позов та зустрічний позов залишено без розгляду, однак ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.06.2015р. ухвалу Івано-Франківського міського суду від 21.05.2015р. в частині залишення первісного позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним доручення серії [NUMBER] від 07.06.2012р.; визнання недійсним договору на оформлення довідки-рахунка через магазин Івано-Франківської філії ПП «Українська Авто-Біржа. Біржа нерухомості» від 08.06.2012р. - скасовано та направлено для продовження розгляду. 06.07.2015р. прийнято до провадження (суддя Татарінова О.А.) цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним доручення серії [NUMBER] від 07.06.2012р.; визнання недійсним договору на оформлення довідки-рахунка через магазин Івано-Франківської філії ПП «Українська Авто-Біржа. Біржа нерухомості» від 08.06.2012р. 20.07.2015р. позивач [PERSON] змінила предмет позову та просила стягнути у вигляді компенсації половину вартості відчуженого автомобіля марки УНІВЕРСАЛ-В «VOLKSWAGEN TOURANT» у сумі 64667грн. та стягнення судових витрат. 05.02.2014р. до Івано-Франківського міського суду звернулася з позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання, поділ спільного майна подружжя, стягнення судових витрат (цивільна справа №344/1771/14-ц). Позовні вимоги уточнювались 28.09.2015р., 14.12.2015р. 24.03.2014р. у даній справі було подано зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, стягнення судових витрат (вимоги даного позову неодноразово збільшувались 14.08.2015р., 14.12.2015р., 18.04.2016р., 20.07.2016р.) Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.03.2014р. (суддя Барашков В.В.) було об'єднано в одне провадження первісний та зустрічний позови (цивільна справа №344/1771/14-ц). Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.03.2014р. (суддя Барашков В.В.) було об'єднано в одне провадження справу за №344/1771/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання, поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя із цивільною справою №344/7986/2014-ц (надано справі №344/1771/14-ц). 29.09.2015р. позивач [PERSON] залишила без розгляду вимогу про встановлення факту спільного проживання, про що постановлена ухвала суду від 10.12.2015р.. В зв'язку зі смертю судді Барашкова В.В. справа прийнята до розгляду в січні 2016р. до нового складу суду (суддя Мелещенко Л.В.). В зв'язку із закінченням п'ятирічного строку призначення судді вперше, 25.05.2017р. дану цивільну справу прийнято до провадження нового складу суду (суддя Антоняк Т.М.). Позивач [PERSON] та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили задовольнити їх повністю, щодо позову [PERSON] заперечили, просили відмовити у задоволенні їх вимог. Позивач [PERSON] та його представник підтримали поданий ними позов, та заперечили проти заявлених вимог [PERSON], у задоволенні яких просили відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків заявлених сторонами, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення у вигляді компенсації половину вартості відчуженого автомобіля марки УНІВЕРСАЛ-В «VOLKSWAGEN TOURANT» у сумі 64667грн. та стягнення судових витрат, а також позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, стягнення судових витрат до задоволення не підлягають. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до задоволення не підлягає також, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.09.2010р. між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що свідчить копія Свідоцтва про шлюб, та визнається сторонами (а.с.7 т.1). Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 05.11.2013р., що набрало законної сили 10.12.2013р., шлюб між сторонами було розірвано (а.с.8 т.1). У вимогах позову [PERSON] до [PERSON], позивач просить щодо стягнення у вигляді компенсації половину вартості відчуженого автомобіля марки УНІВЕРСАЛ-В «VOLKSWAGEN TOURANT», 2011р.в., у сумі 64667грн. (вимоги від 20.07.2015р., 28.09.2015р.). Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення у вигляді компенсації половину вартості відчуженого автомобіля марки УНІВЕРСАЛ-В «VOLKSWAGEN TOURANT» у сумі 64667грн., позивач [PERSON] у позові та поясненнях зазначила, що 28.03.2011р. подружжям було придбано на ім'я [PERSON] новий автомобіль марки УНІВЕРСАЛ-В «VOLKSWAGEN TOURANT» вартістю 267708грн., з правом користування позивачем (а.с.9-10 т.1). У січні 2014р. вона випадково дізналася, що відповідач 08.06.2012р. зняв з обліку та відчужив за представництвом по довіреності даний автомобіль [PERSON] (а.с.11-14 т.1) без згоди її, як дружини. Даний автомобіль марки УНІВЕРСАЛ-В «VOLKSWAGEN TOURANT» є предметом аналогічних вимог за позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (уточнена вимога від 14.08.2015р., 28.09.2015р. - а.с.106-107 т.3, а.с.157-163 т.3). Щодо цього судом встановлено, що 28.03.2011р. на ім'я [PERSON] був придбаний автомобіль марки УНІВЕРСАЛ-В «VOLKSWAGEN TOURANT», [NUMBER], 2011р.в. та видане Свідоцтво від 19.04.2011р. (а.с.11, 13 т.1). Даний факт визнається сторонами. 08.06.2012р. через Івано-Франківську філію ПП «Українська Авто-Біржа. Біржа нерухомості» продавець [PERSON] відчужив за довідкою-рахунком даний автомобіль [PERSON], представником по дорученню від продавця був [PERSON] (а.с.11-12,14 т.1, 144-148 т.2), покупець в подальшому даний автомобіль зареєстрував за собою. Вартість проданого автомобіля вказано 129 334.07грн. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] зазначила про те, що 24.01.2014р. вона випадково дізналася із відповіді на адвокатський запит про продаж у 2012 році даного автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON], та привласнення ним коштів від продажу ТЗ, не враховуючи інтереси сімї. Заперечуючи позовні вимоги щодо даного позову, [PERSON] в письмовому запереченні та наданих поясненнях суду пояснив, що дійсно спірний автомобіль був придбаний подружжям за час шлюбу, однак під час спільного проживання однією сім'єю, даний автомобіль 08.06.2012р. був відчужений, про що знала [PERSON], а кошти від його продажу використано в інтересах сім'ї. Натомість, обґрунтовуючи позовні вимоги за зустрічним позовом в цій частині, що стосуються даного спірного автомобіля, позивач [PERSON] зазначив, що продаж автомобіля було проведено за згоди на той час дружини [PERSON], а кошти від продажу даного авто [PERSON], як директор фірми та представник по дорученню, в присутності головного бухгалтера фірми [PERSON], передав [PERSON], яка і привласнила дані кошти на власні потреби, а не на сімю. Як зазначено вище, на час придбання та продажу спірного автомобіля, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. Отже, даний транспортний засіб був спільною сумісною власністю подружжя. Відчужено даний автомобіль також у час перебування сторін у шлюбі. І зважаючи на суперечливість пояснень обох сторін щодо отримання кожним з них коштів та використання їх не на потреби сімї, а також те, що позивач [PERSON] не довела суду факту про те, що їй не відомо було про продаж авто у червні 2012 року, суд вважає що у задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON] щодо стягнення у вигляді компенсації половину вартості відчуженого автомобіля марки УНІВЕРСАЛ-В «VOLKSWAGEN TOURANT», 2011р.в., у сумі 64667грн. та вимог [PERSON] до [PERSON] щодо стягнення у вигляді компенсації половину вартості відчуженого автомобіля марки УНІВЕРСАЛ-В «VOLKSWAGEN TOURANT», 2011р.в., у сумі 64667грн., слід відмовити. Отже, судом встановлено, що спірний автомобіль набутий подружжям за час шлюбу був його спільною сумісною власністю. Разом з тим, він був відчужений одним з подружжя, а саме [PERSON], задовго до розірвання шлюбу, спору щодо цього у іншого з подружжя (дружини) не виникало, доказів того, що кошти за продаж майна не поступили та не використовувались в інтересах сім'ї, [PERSON] суду не надала, як і не довела про те, що їй не було відомо про продаж спільного авто до розірвання шлюбу. А тому, позовна вимога [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] компенсації половини вартості автомобіля марки УНІВЕРСАЛ-В «VOLKSWAGEN TOURANT» (за позовом від 30.05.2014р.(т.1) та позовом від 05.02.2014р. (т.2) з уточненнями) до задоволення не підлягає за недоведеністю. При цьому, суд враховує вимоги СК України, про що буде зазначено нижче. Що стосується даної вимоги до відповідача [PERSON] (за позовом [PERSON]. від 30.05.2014р. - т.1), то стягнення такої компенсації за придбаний ним у [PERSON] автомобіль на користь [PERSON] - є взагалі безпідставним та не ґрунтується на законі. Щодо позовних вимог первісного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна (нерухомого та рухомого) та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна (рухомого), то судом встановлено таке. [PERSON] просила (уточнені останні позовні вимоги первісного позову від 14.12.2015р.) визнати 8599/10000 чотирьохкімнатної квартири, що розташована в [ADDRESS], зареєстрованою за [PERSON], спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та провести розподіл спільного майна, згідно якого: визнати за [PERSON] право власності на 42.99% даної квартири (в частці - 4299/10000); визнати за [PERSON] право власності на 43% даної квартири (в частці - 4300/10000). Обґрунтовуючи дані вимоги, суду позивач пояснила, що за спільні кошти подружжя проводився капітальний ремонт чотирьохкімнатної квартири, що розташована в [ADDRESS] в період жовтня-грудня місяця 2012 року, а саме: внутрішні дизайнерські перепланування, нові склопакети, сантехніка, встановлення індивідуального опалення. В цілому витрачено, як зазначено в позові від 05.02.2014р., на дану квартиру близько 130 000грн., при її загальній вартості після ремонту 260000грн. (а.с.4 т.2). Разом з тим, при уточненні позовних вимог (вересень, грудень 2015р.) позивач [PERSON] зазначила що вартість квартири збільшилась уже на 859 969грн. після ремонту, так як на березень 2014р. її вартість складала 949 814грн. у порівнянні з вартістю на час придбання її [PERSON] - 98 845грн., а тому, на її думку, об'єктом спільної сумісної власності подружжя слід визнати 85.99% даної квартири, та як наслідок визнати за позивачем визначену нею частку - 42.99%. Заперечуючи вимоги позову в цій частині, [PERSON] суду зазначив, що 27.03.2009 року [PERSON], за згодою чоловіка, подарувала йому [PERSON] належну їй з 2000 року квартиру, що розташована в [ADDRESS], згідно договору дарування квартири, вартість якої сторони оцінили у сумі 89 845грн. (а.с.55-57 т.2). Отже, дана квартира є особистою приватною власністю в силу п.1 ч.1 ст.57 СК України і не підлягає поділу між сторонами даного спору. Попередній шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний тільки 19.08.2010 року (а.с.61 т.2) і до цього часу вони проживали спільно, а тому доводи позивача про те, що вона фактично проживала з ним вже з 2009р., а також що протягом 2009-2010р. (до реєстрації шлюбу) вкладала спільні кошти - є невірними та неправдивими. В даній чотирьохкімнатній квартирі відповідача, позивач [PERSON] була зареєстрована аж 03.10.2012р. (а.с.58-60 т.2). Дійсно, після реєстрації між сторонами шлюбу, проводились незначні поточні, а не капітальні, ремонтні роботи, а саме заміна шпалер на загальну суму 2800грн. (разом з роботою). Доводи щодо встановлення індивідуального опалення не знайшли свого підтвердження, оскільки таке проведено ще у 2006 році. А тому, не відбулося істотне збільшення вартості житла, що не тягне за собою визнання спільної власності на квартиру чи її частину, як колишнього подружжя. Що стосується заміни металопластикових вікон, то позивач такі придбавала у вересні 2011р. не на спірну квартиру, а її власну і за іншою адресою, самі ж вікна у спірній квартирі встановлювались відповідачем у 2000р. і не замінювались з того часу. Згідно ст..21 СК України шлюбом є сімейний союз чоловіка та жінки, зареєстрований в органах РАЦС. За вимогами ст.74 СК України, на яку посилалася позивач, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Натомість матеріалами цивільної справи підтверджено факт перебування [PERSON] у попередньому шлюбі з [PERSON] до 19.08.2010 року, а тому доводи [PERSON] про застосування вищевказаних норм на підтвердження її вимог про набуття спільної сумісної власності до серпня 2010 року, є невірними. Як слідує з матеріалів цивільної справи, згідно договору №139 від 16.09.2011р. [PERSON] придбала металопластикові вікна сплативши аванс 10600грн., який отримав продавець, із залишком на суму договору - 13140грн., однак без підпису про таке отримання залишку продавцем (а.с.9 т.2). Окрім того, докази про придбання такого товару саме за адресою спірної квартири відсутні, а натомість адреса покупця [PERSON] зазначена за іншою адресою - [ADDRESS], і як вже зазначалось вище, зареєстрована у спірній квартирі позивач [PERSON] була тільки у 2012 році. А тому, суд не вважає доведеними доводи позивача про придбання таких вікон нею саме у спірну квартиру і за повної їх вартості, як і те, що така можлива заміна є істотним збільшенням вартості всього житла. Окрім того, додатково слід зазначити у сукупності всіх позовних вимог позивача [PERSON], що згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 04.04.2014р. (а.с.215-216 т.3), [PERSON] визнано такою, що втратила право користування спірної квартири в [ADDRESS], як таку, що дійсно з липня 2013 року не проживає в ній. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Також, слід зазначити те, що у силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Виходячи з наведеного для належного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен встановити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 липня 2015 р. у справі № 6-612цс15). Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає зазначеним критеріям. У зв'язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 р. у справі № 6-2641цс15). Також, згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Згідно п.23 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За вимогами п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, майно набуте за час шлюбу, хоча і є предметом спору, однак майно, яке на думку [PERSON] набуте спільно до укладення шлюбу, не завжди може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а залежить від часу набуття майна та джерела вкладень, що має бути належно підтверджене в судових засіданнях та матеріалах справи. Зважаючи на встановлені судом обставини спору, щодо такої квартири та підтверджені належними та достатніми доказами обставини її набуття [PERSON] до реєстрації шлюбу з позивачем, а також відсутність доказів що її цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох, у задоволенні позовних вимог щодо спірної квартири, а саме визнання її як спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та як наслідок похідна вимога - провести розподіл спільного майна, слід також відмовити. Що стосується позовних вимог [PERSON] про розподіл спільно набутого рухомого майна (побутова техніка та меблі), поданих в уточненні вимог від 14.12.2015р., слід зазначити таке. Обгрунтоваючи дані позовні вимоги, позивач зазначила, що під час шлюбу подружжям (як зазначено вище в рішенні з 25.09.2010р. по 10.12.2013р.) було придбано дане рухоме майно на загальну вартість 110 218грн., половина вартості якого в рівних частках кожному подружжю становило б - по 55 109 грн. Дане рухоме майно позивач просила залишити у власності відповідачу [PERSON] та стягнути в її користь частку в грошовому еквіваленті - 55109грн. Разом з тим, жодних письмових доказів щодо вартості придбання перерахованого позивачем рухомого майна подружжям, як і час придбання такого майна, до матеріалів цивільної справи позивач не надала. Заперечуючи дані вимоги, відповідач натомість зазначив, що рухоме майно не було придбане подружжям, і належить ТОВ «Легіон Захід». Так, в заперечення вказаних позовних вимог, [PERSON] надав товарні чеки, звіти про використання коштів наданих ТзОВ «Легіон-захід» під звіт директору товариства [PERSON], закупівельні акти (а.с.64-107 т.2), в період з вересня-жовтня 2009 року по грудень 2012р.. Оцінюючі зібрані докази кожен зокрема та в сукупності щодо придбання рухомого майна, і як наслідок поділ такого майна, суд приходить до переконання про недоведеність позивачем підстав задоволення її вимог в цій частині спору. Збільшуючи позовні вимоги 14.12.2015р. позивач [PERSON] також просила суду стягнути половину вартості ще трьох транспортних засобів (окрім вищезазначеного автомобіля), а саме: ВАЗ 21221, 1986, днз [NUMBER] (придбаного [PERSON] 08.02.2012р., проданого ним 18.07.2015р. на суму 11 289.97грн.), ВАЗ 2121 1992, днз [NUMBER] (придбаного 10.04.2012р., проданого 18.04.2012р. на суму 9401.92грн.) та ВАЗ 21213 1994, днз [NUMBER] (придбаного 10.04.2012р., проданого 18.07.2012р. на суму 14942.6грн.), на загальну суму (разом з вищенаведеним авто) - 164 056.28грн., половину з якої становить 82484.28грн. на її користь. Вимоги обґрунтовані особистим використанням коштів відповідачем не на інтереси сім'ї. Аналогічні вимоги (від 14.12.2015р.) подав і [PERSON] до [PERSON] про стягнення половину вартості ще трьох транспортних засобів (окрім вищезазначеного автомобіля), а саме: ВАЗ 21221, 1986, днз [NUMBER], ВАЗ 2121 1992, днз [NUMBER] та ВАЗ 21213 1994, днз [NUMBER], на суму 17816.26грн. на його користь. Проте, у його вимогах дата продажу та ціна автомобілів деяких інша, а саме ВАЗ 21221, 1986, днз [NUMBER] продаж 18.07.2012р. на суму 9401.92грн., ВАЗ 2121 1992, днз [NUMBER] продаж 18.07.2012р. на суму 11 289.97грн. та ВАЗ 21213 1994, днз [NUMBER] продаж 18.07.2012р. на суму 14942.6грн.. Вимоги обґрунтовані особистим використанням коштів відповідачем не на інтереси сімї. Як встановлено судом, автомобілі придбавалися у лютому та квітні 2012 році під час шлюбу сторін (а.с.11 т.1), що і не заперечується ними, і продаж здійснено в 18 липня 2012 року (помилково позивачем [PERSON] вказано рік 2015р. щодо двох автомобілів), що повідомлено інформацією від 05.04.2014р. (а.с.144, 149-160 т.2). Отже, дані три транспортні засоби були спільною сумісною власністю подружжя. Відчужено дані автомобілі також у час перебування сторін у шлюбі. Разом з тим, сторони у даному спорі не довели суду про особисте використання ними коштів, а не на потреби сімї, тому суд прийшов до переконання що у задоволенні вимог обох позовів також слід відмовити за недоведеністю. Розглядаючи вимоги позову [PERSON] до [PERSON] (вимоги 24.03.2014р., збільшення вимог від 14.08.2015р., 14.12.2015р., 18.04.2016р). про проведення розподілу спільно набутого майна та визнання за [PERSON] право власності на ювелірні вироби на суму 48 462грн., а за [PERSON] право власності на ювелірні вироби на суму 29 544 грн. і гранітний пам'ятник на суму 18 900 грн., то судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] на обґрунтування вимог надав докази придбання жіночих ювелірних виробів на загальну суму 78006грн. (а.с.36-43 т.2), в яких не зазначено особи покупця. Також матеріали справи містять накладну від 18.07.2013р. про оплату [PERSON] коштів на виготовлення та встановлення гранітного пам'ятника для [PERSON] (з пояснень - бабуся [PERSON]) на суму 18900грн. (а.с.37 т.2). Заперечуючи позовні вимоги, [PERSON] суду вказала, що деякі ювелірні вироби були придбані нею особисто до шлюбу, а деякі були подаровані позивачем під час шлюбу, і за вимогами законодавства вони є її особистою власністю. Так, за вимогами ч.1,2 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є в т.ч.:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Отже, враховуючи, що ювелірні жіночі вироби були речами індивідуального користування [PERSON], що не спростовано іншими доказами, незважаючи на факт придбання їх за кошти особисті одного з подружжя чи за рахунок їх спільних коштів, є особистою власністю останньої. Окрім того, як слідує з матеріалів справи частина ювелірних виробів була викрадена у лютому 2012р. про що вказано в інформації за заявою [PERSON] з її ж квартири, порушена кримінальна справа та триває розслідування (а.с.174 т.2). Предметом спору за позовом [PERSON] до [PERSON] за збільшеними вимогами від 20.07.2016р. є також і стягнення витрат на ремонт квартири по [ADDRESS], що належить [PERSON] як одному із співвласників (а.с.82 т.4) у сумі 36940.74грн. (а.с.83-85 т.4). Однак, перебуваючи у шлюбі під час оплати матеріалів та проведення ремонту квартири, що належала особисто одному з подружжя, позивач [PERSON] не надав суду доказів що кошти які ним витрачалися належали йому особисто, як і те, що саме придбані матеріали були використані на ремонт квартири дружини. Частиною першою ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до ст.ст. 57, 60, 63, 70 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed