Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

[PERSON] у лютому 2017 року звернулась до суду із указаним позовом, який мотивувала тим, що [PERSON], з яким вона раніше перебувала у зареєстрованому шлюбі ображав її релігійні почуття, зокрема: під час розгляду судом справи №592/5496/16-ц висловлював сумнів у її релігійності, зазначаючи, що вона як віруюча не повинна звертатись до суду з позовом; звинувачував її у хабарництві, воровстві, що кваліфікуються як кримінальні злочини і гріхи; під час спільного проживання не виконував обовязків по її утриманню; обявляючи себе віруючим, але маючи протиправну, а отже і не християнську поведінку, прирівнював себе до неї і до інших віруючих; у смс-повідомленнях називав її «одержимою», «мертвою»; допускав інші висловлювання, які за рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 20.01.2017 у справі №592/5496/16-ц були визнані такими, що містять недостовірну і таку, що порочить її честь та гідність інформацію. Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд: захистити її релігійні почуття від образ з боку відповідача; установити, що відповідач порушує її право на звернення до суду, ображає релігійні почуття, завдав моральної шкоди; 3) стягнути з [PERSON] моральну шкоду в сумі 3872 грн. шляхом стягнення періодичних платежів. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові, який просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, належним чином повідомлявся про час і місце судового розгляду справи, подавав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.37). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.Ніхто не може встановлювати обов'язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Право на свободу світогляду і віросповідання є складовою системи конституційних прав і свобод людини. Воно класифікується як особистісне, немайнове право, спрямоване на конкретизацію свободи і вільний розвиток особи. Свобода світогляду означає право мати власну позицію сприйняття світу, навколишнього середовища, сповідувати будь-яку релігію, або не сповідувати взагалі. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За змістом частин 1-3 статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 3 та 4 статті 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що Тростянецьким районним судом Сумської області розглядалась цивільна справа № 592/5496/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. Рішеннямуказаного суду від 20.01.2017 року у справі № 592/5496/16-ц позов було задоволено частково, деякі вислови [PERSON] визнано такими, що містять недостовірну і таку, що порочить її честь та гідність позивача інформацію, цим же рішенням суду [PERSON] було зобовязано спростувати вказану інформацію (а.с.53). З указаного рішення суду вбачається, що позивач безперешкодно скористалась своїм правом на звернення до суду, внаслідок чого судом частково були задоволені заявлені нею позовні вимоги, її права судом було захищено. Крім особистих пояснень на підтвердження підстав позову, указаного рішення судуу справі № 592/5496/16-ц, позивачем до суду було надано як доказ копію листа, який за її твердженням складений відповідачем. Дослідивши зміст указаного листа, суд дійшов висновку, що оскільки вінне містить у собі відомостей про те, ким саме лист був складений та кому був адресований, лист не можна визнати належнимдоказом образ відповідачем релігійних почуттів [PERSON] (а.с.19). Доказів надіслання відповідачем смс-повідомлень з висловами на адресу позивача, які б містили образи на адресу останньої суду не надано (а.с.57). Особисті пояснення позивача самі по собі не можуть бути визнані як достатні докази у справі. Посилання [PERSON] на те, що оскільки відповідач заперечень проти позову не подав, а тому визнав викладені у позовній заяві обставини, суд вважає помилковим і не бере до уваги. Участь сторони в судовому засіданні, подання до суду пояснень чи заперечень є її правом, і не бажання цими правами скористатись, не свідчить про визнання такою стороною у спорі позову та відсутність заперечень. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту вчинення відповідачем дій, спрямованих на образу її релігійних почуттів чи на порушення її права на звернення до суду, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Як вбачається із матеріалів справи, до випадків, які зазначені у частині 2 статті 1167 Цивільного кодексу України, наведені позивачкою у позові обставини не відносяться. Згідно з розясненнями постанови Пленумом Верховного Суду України від 32 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд у таких спорах повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, обовязок доказування протиправності діяння заподіювача, спричинення моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом. Оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог «захистити релігійні почуття від образ з боку відповідача, установити, що відповідач порушує її право на звернення до суду», які задоволенню не підлягають, відповідно підстави для задоволення вимоги позивача про відшкодування завданої [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 3872 гривні шляхом стягнення періодичних платежів у такому разі також відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed