Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

[PERSON] , місце мешкання якої зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , звернулася до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з заявою, в якій просить встановити факт смерті її бабусі [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в смт. Пелагіївка м. Торез Донецької області, та факт смерті її батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в смт. Пелагіївка м. Торез Донецької області. В обґрунтування заяви вказує на те, що Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану східне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Харків), відмовив у проведенні реєстрації смерті її бабусі та батька з тих підстав, що пред`явлені нею медичні свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті [PERSON] та [PERSON] видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті батька та бабусі необхідно їй для державної реєстрації смерті в державному органі України, отримання відповідного свідоцтва про смерть та оформлення спадщини. Заявниця [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи - Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану східне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Харків), подав заяву про розгляд справи за відсутності представника. Проти задоволення заяви не заперечує. Суд, відповідно до ст.ст. 223, 247 ЦПК України розглядає справу за відсутності заявника і представника заінтересованої особи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та надані суду докази у їх сукупності, судом встановлено наступне. Згідно зі ст.ст.293,315 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, у тому числі справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного факту смерті. Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені ст. 317 ЦПК України. Частиною 3 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Згідно пункту 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] доводиться донькою померлого [PERSON] , та онукою померлої [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про її народження [NUMBER] від 01.11.1975., свідоцтвом про її одруження [NUMBER] від 23.10.93 року, свідоцтвом про народження її батька [PERSON] , в якому матір`ю зазначена [PERSON] , [NUMBER] від 12.03.1952 року. Заявниця вказує на те, що її батько [PERSON] помер [INFO] в смт. Пелагіївка м. Торез Донецької області, її бабуся померла [INFO] там же в смт. Пелагіївка м. Торез Донецької області На підтвердження факту смерті заявниця надала копію лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] №6 від 18.01.2019 р., копію довідки про причину смерті [PERSON] №81 від 02.12.2019, які видані муніципальною установою «Торезським центром первинної медико-санітарної допомоги», так званої ДНР. Також заявницею було надано суду копії свідоцтва про смерть, виданих 18.01.2019 року та 03.12.2019 р. відділом запису актів цивільного стану Торезського міського управління юстиції Міністерства юстиції так званої Донецької Народної Республіки. У свідоцтві зазначено, що [PERSON] . [INFO] , померла у віці 92 років [INFO] в смт. Пелагіївка м. Торез Донецької області, а [PERSON] . [INFO] , помер у віці 67 років [INFO] в смт. Пелагіївка м. Торез Донецької області. З наданих лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті судом встановлено, що [PERSON] . [INFO] , померла [INFO] . Причина смерті: «Хронічна ішемічна хвороба серця, дифузійний кардіосклероз», а [PERSON] . [INFO] , помер [INFO] . Причина смерті «злоякісне утворення лівої нирки». Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану східне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Харків), листами №15.18.-62-22 та № 15.18.-62-23 від 13.01.2020 року відмовив заявниці у державній реєстрації смерті [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] , через те, що пред`явлені лікарські свідоцтва про смерть та довідки про смерть видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до п.п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. При розгляді цієї справи суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republico f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації особистих немайнових прав заявника, суд оцінюючи докази у їх сукупності, в тому числі з урахуванням медичних документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, приходить до висновку, що факт про встановлення якого просить заявниця знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, а тому заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved