Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) 09 грудня 2013 року звернулася до суду із позовом до Відділу державної виконавчої служби Олександрійського міськрайонного управління юстиції (надалі Відповідач) про зняття арешту з нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником вказаного будинку відповідно до рішення Олександрійського міськрайонного суду від 25 червня 2013 року. Звернувшись до Державної реєстраційної служби про реєстрацію свого права власності на нерухоме майно, вона дізналась, що на вказаний будинок був накладений арешт і досі не знятий, тому вона не може здійснити реєстрацію права власності на житловий будинок. Дізнавшись, що з березня 2008 року існує заборона відчуження вказаного житлового будинку та яку зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, власником житлового будинку вказано [PERSON], про що свідчить Витяг з Державного реєстру, просить суд врахувати, що єдиним власником вказаного житлового будинку з надвірними прибудовами відповідно до рішення суду є саме вона - позивач у справі, а тому і правові підстави для накладення заборони відчуження житлового будинку в березні 2008 році давно відпали. В судове засідання представник позивача не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в суді, в заяві, що надійшла до суду, на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладені обставини та просить суд прийняти рішення. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, в клопотанні до суду проти вимог заперечень не має, погоджується на розгляд справи за відсутності представника. Дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази у сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Постанова суду про адміністративне правопорушення підлягає перевірці судом на загальних підставах з урахуванням усіх обставин справи в їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносин сторін врегулюванні ст.ст. 3-11, 15, 16, 19, 20, 22, 311, 316- 321, 325, 328, 346-348, 386, 391, 392, 657 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст.ст. 386, 391 ЦК України власник може передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів. Згідно ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції діючій до 08 березня 2011 року, у разі закінчення виконавчого провадження припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження державний виконавець зазначає про скасування арешту. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, вказаної у частині другій цієї статті, для її пред'явлення до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження для зняття арешту з майна. Частинами 2 та 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції діючій до 08 серпня 2012 року, встановлено, що записи про обтяження погашаються на підставі актів (рішень) уповноважених на це органів або посадових осіб та згідно п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Судом встановлено, що за рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 25 червня 2013 року позивач є власником вказаного житлового будинку. Звернувшись до Державної реєстраційної служби про реєстрацію свого права власності на нерухоме майно, вона дізналась, що на вказаний будинок був накладений арешт, який досі не знятий, тому вона не може здійснити реєстрацію права власності на житловий будинок. Дізнавшись, що з березня 2008 року існує заборона відчуження вказаного житлового будинку, яку зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, де вказано, що за іпотечним договором № 316 від 25 березня 2004 року зареєстровано обтяження на житловий будинок [ADDRESS], власником якого є [PERSON], позивач змушена звертатись до суду. Судом враховано, що єдиним власником вказаного житлового будинку з надвірними прибудовами відповідно до рішення Олександрійського міськрайонного суду від 25 червня 2013 року є позивач у справі - [PERSON] придбавши житловий будинок з прилюдних торгів в 2008 році, а тому і правові підстави для накладення заборони відчуження житлового будинку в 2008 році у зв'язку з арештом будинку відсутні. Суд приймає до уваги лист ВДВС Олександрійського міськрайонного управління юстиції від 29 жовтня 2013 року, зі змісту якого вбачається, що арешт на будинок накладено 08 липня 2008 року при виконанні судового наказу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 січня 2006 року про стягнення боргу з власника будинку [PERSON]. При накладенні арешту на будинок порушень не виявлено. Дане виконавче провадження залишилось незавершеним, тому арешт з майна може бути знятий тільки за рішенням суду. Суд дійшов висновку, що позивач є власником житлового будинку відповідно до рішення суду, яке підлягає обов'язковій державній реєстрації, а тому право власності позивача (вільно володіти, користуватись та розпоряджатись будинком) порушено. Порушене право підлягає захисту. Виходячи з характеру правовідносин, доведеності своїх вимог, а також

Outcome: approved