Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира, що розташована за вище вказаною адресою. Але, на даний час в квартирі окрім позивача [PERSON] значиться зареєстрованим її колишній чоловік відповідач по справі [PERSON], який фактично в квартиріне проживає, оскільки у2016 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, та після цього відповідач зібравши свої особисті речі добровільно виїхав з квартири. З цього часу відповідач мешкає в іншому місці, житлово-комунальні послуги не сплачує і його фактичне місце знаходження позивачам невідомо. Факт реєстрації відповідача в квартирі, порушує права позивачів як її власників, оскільки вони позбавлені можливості вільно розпоряджатися належним їм майном та вимушені нести додаткові витрати по сплаті комунальних платежів, які нараховуються з урахуванням реєстрації відповідача у цій квартирі. Оскільки реєстрація відповідача перешкоджає позивачам у реалізації їх права вільно володіти та розпоряджатися своїм майном, вони вимушені звернутися до суду та просять визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 20, що розташована в буд.61 по вул. Павлокічкаській м. Запоріжжя. Позивач [PERSON]І.в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі тав їх обґрунтування надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначила, що її колишній чоловік [PERSON], у 2013 році з її дозволу був зареєстрований у квартирі девони мешкали разом однією сім»єю. Але, у 2016 році шлюб між ними було розірвано та відповідач зібравши свої особисті речі за власним бажанням виїхав з квартири та з цього періоду часу він в квартирі не проживає.Вона свого чоловіка з квартири не виганяла та він її залишив добровільно, оскільки став жити окремо. Будь-яких перешкод у користуванні квартирою вона колишньому чоловіковініколи не чинила. На теперішній час зв*язку із колишнім чоловіком вона не підтримує, де саме він проживає їй невідомо, матеріальної допомоги на утримання житла він не надає. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та також просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що вона є власником 2/3 частин спірної квартири, її дочка [PERSON] після того, як її чоловік [PERSON] пішов з сім*ї, залишилися проживати у квартирі сама із дітьми. Відповідач добровільно пішов з сім*ї та з квартири, забравши всі свої речі, оскільки як виявилося, сім*я йому була не потрібна. Отже, з 2016 року, після того, як її дочка розірвала шлюб із своїм чоловіком [PERSON], вона відповідача більше не бачила, до квартири він не приходив. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не зявився і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзив на позовну заяву він не подав. Про дату, час і місцесудового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, вустановленому законом порядку шляхом надіслання судової повістки за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України. Положеннями п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до наданої суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача [PERSON], останній значиться зареєстрованим за адресою: [INFO], на яку й було надіслано судову повістку з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, оскільки відповідач не повідомив суду іншої адреси. Конверти було повернуто на адресу суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про невручення за закінченням строку зберігання та не проживання відповідача за вказаною адресою. Разом з тим, відповідач повідомлявся своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання у відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання(перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик до суду відповідача [PERSON] було опубліковано на офіційному веб-сайті судової влади 07.02.2019року про явку в судове засідання, призначене на 21.02.2019 року.Але, незважаючи на всі передбачені законом заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, відповідач [PERSON] до суду повторно не з»явився по невідомим причинам, відзиву на позовну заяву не подав, будь-яких заяв та клопотань від нього не надходило. З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивачі не заперечували. Суд, заслухавши пояснення позивачів, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Контституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Згідно ч.4,5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло №243 від 16.02.2000 року, виданого на підставі розпорядження №14 від 12 січня 2000 року ВАТ «Запоріжвогнетрив», квартира за адресою м. Запоріжжя, вул. Орджонікідзе(після зміни назви Павлокічкаська) буд.61 кв.20 належить на праві спільної часткової власності, у розмірі по 1/3 частки кожному,[PERSON], [PERSON], [PERSON]. Право власності зареєстроване Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с.15). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №5174, від 02.11.2018 року [PERSON] успадкувала після померлого [PERSON]М.(свідоцтво про смерть серії І-ЖС №366516 від 16 липня 2016 року(а.с.8)) 1/3 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] (стара адреса: вул. Орджонікідзе) в м. Запоріжжі(а.с.16). Таким чином, судом на підставі наданих позивачами допустимих, достовірних та достатніх доказів встановлено, що позивачіЛевкова К.І. та [PERSON] є співвласниками спірної квартири, яка належить їм на праві спільної часткової власності. З копії паспорту громадянина України [PERSON], [INFO] вбачається, що вона з 20.10.1981 року значиться зареєстрованою в [INFO] (після зміни назви Павлокічкаська) м. Запоріжжя(а.с.7). За інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської радивід 21.12.2018 року № 01-71/15248 місце проживання відповідача [PERSON] з 12.02.2013 року до теперішнього часу зареєстрованеза адресою: [ADDRESS](а.с.32). Згідно заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя у справі №332/1198/16-ц від 11.07.2016 року, яке набрало законної сили 22.07.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано(а.с.9). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивача [PERSON], з якою підтримує добрі сусідські відносини. Відповідача [PERSON] вона також знала, коли він проживав разом із своєю сім*єю в даній квартирі. Але, з 2016 року вона відповідача не бачить і він в квартирі не проживає. До цього часу він проживав разом із дружиною та двома дітьми, але потім раптом зник, та більше ніколи не приходив до квартири. Оскільки вона сама часто буває у позивача у гостях, може підтвердити, що речей відповідача в квартирі немає, він там не проживає з 2016 року, та вона ніколи не бачила, щоб він намагався вселитися в квартиру. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач [PERSON] є його сусідкою, з якою він підтримує добрі сусідські відносини. Коли позивач [PERSON] і її чоловік [PERSON] проживали в квартирі однією сім*єю, він часто бачив відповідача. Після розлучення відповідач [PERSON] забрав свої речі та виїхав з квартири і більше ніколи до неї не повертався. Протягом останніх двох років відповідач [PERSON] в квартирі не проживає. Згідно до вимог ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ч.1 ст. 156 ЖК України та з урахуванням положень ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом(ч.2 ст. 405 ЦК України) . Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] не є ані власником, ані співвласником спірноїквартири, договір найму житла з ним не укладався і він, в розумінні ст. 64, 156 ч.4 ЖК України, є лише колишнім членом сім»їспіввласника спірноїквартириЛевкової К.І., як її чоловік, який раніше постійно проживав з нею, тасаме з цих підстав він був зареєстрований в спірній квартирі. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача [PERSON]таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки, як зазначалося вище, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном та оскільки вважає, що в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними, допустимими та достатніми доказами факт того, що відповідачне проживає без поважних причин у спірній квартирі тривалий період часу, а саме, з 2016 року, не бере участі у витратах, повязаних з утриманням цього житла, оплаті комунальних послуг, що свідчить про те, що відповідач втратив до цього житла будь-який інтерес та не ставиться до цього житла, як до свого постійного місця проживання, так як за весь цей час до квартири не повертався, не намагався у неї вселитися та в неї не проживав. Матеріали справи не містять доказів створення позивачем перешкод відповідачу у проживанні в спірній квартирі, також як і не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між позивачем і відповідачем виникали конфлікти, внаслідок яких останній змушений буй виселитися зі спірного житла. Таким чином, всі вище зазначені дії відповідача [PERSON] свідчать про те, що він втратив інтерес до цього житлового приміщення і не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, у зв»язку з чим він може бути визнаний таким, що втратив право користування цим житлом, як член сім»ї власника житла,у відповідності до вимог ч 2 ст. 405 ЦК України, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. При цьому,\~при вирішенні\~спору по\~суті суд\~враховує вимоги\~ст.ст.12,\~81\~ЦПК України,\~відповідно до\~яких цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обовязків,\~передбачених законом. \~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна\~сторона несе\~ризик настання\~наслідків,\~повязаних із\~вчиненням чи\~невчиненням нею\~процесуальних дій.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач жодного разу в судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved