Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою, в подальшому уточнивши її, до [PERSON], за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], та просять визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS], укладений 06 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] 1/3 частки квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS]; визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS], укладений 15 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON]; витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] 1/3 частки квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS], яка складається з двох кімнат загальною пл. 46, 0 кв. м., житловою пл. 31, 5 кв. м. Також позивачі просять поновити їм строк на звернення до суду з дійсним позовом. Позивачі обґрунтовують вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належала їм та їх старшому сину [PERSON] на праві приватної спільної власності в рівних частках. Проте, 15 березня 2006 року та 06 червня 2006 року, їх молодший син [PERSON] шляхом обману, користуючись безграмотністю та неосвіченістю позивачів, уклав з ними відповідні договори дарування, згідно яких став власником 2/3 часток вищевказаної квартири. Оскільки позивачі є інвалідами з дитинства, глухонімими, [PERSON] не вміє ні писати, ні читати, а [PERSON] вміє читати лише на російській мові, вони не розуміли значення вищевказаних договорів, помилково вважаючи, що надають згоду на прописку відповідача у вищевказаній квартирі. Про укладення вказаних договорів їм стало відомо лише у 2014 році, під час звернення до перекладача для надання перекладу оскаржуваних договорів. Тому, позивачі просять поновити їм строк на звернення до суду з дійсним позовом. [PERSON] та [PERSON], а також їх представник у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити, та надали пояснення аналогічні обставинам викладеним в позовній заяві. У судовому засідання позивачі на підставі ст. 55 ЦПК України надавали пояснення за участю перекладача з мови жестів [PERSON], за направленням Одеської обласної організації «Українське товариство глухих» від 04 серпня 2015 року, так як вони є інвалідами з дитинства, глухонімими. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] та [PERSON] заперечували, посилаючись на те, що під час укладення оскаржуваних договорів дарування позивачам було відомо про відчуження на користь відповідача 2/3 часток квартири [ADDRESS]. Під час укладення вказаних договорів у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] був присутній сурдоперекладач, який перекладав точний зміст вказаних договорів, а також розяснив наслідки їх укладення, на що позивачі добровільно погодились. Тому, на думку відповідача та його представника, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованими. Також [PERSON] зазначив, що оплачував комунальні послуги за квартиру [ADDRESS] з 2011 року по червень місяць 2015 року, доки не виїхав разом з сімєю в найману квартиру. [PERSON] у судовому засіданні вважав обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, а також зазначила, що вважає позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] необґрунтованими, оскільки під час укладення оскаржуваних договорів позивачі розуміли їх зміст та значення. При укладені договорів був присутній перекладач, професійність якого не викликала сумнів у жодної зі сторін договору. Тому, приватний нотаріус вважає, що немає підстав для визнання правочинів недійсними на підставі ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думки сторін, та пояснення свідків, повно і всебічно з'ясувавши обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] є обґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення №322 від 04 лютого 1994 року [PERSON] була надана двокімнатна квартира [ADDRESS], житловою пл. 31, 5 кв. м. (а. с. 81). Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду. В порядку ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» 18 листопада 2004 року вищевказана квартира була приватизована, та власниками квартири були вказані [PERSON], [PERSON] та їх старший син [PERSON] в рівних частках, про що свідчить відповідне розпорядження органу приватизації №189032, а також свідоцтво про право власності від 18 листопада 2004 року за №8-16480 (а. с. 82-83). Як вбачається з довідки-виписки із домової книги про склад сімї та реєстрацію №424 від 23 червня 2014 року, у вищевказаній квартирі зареєстровані позивачі, [PERSON], та також відповідач [PERSON] та його донька [PERSON], [INFO] (а. с. 21). Позивачі є інвалідами з дитинства ([PERSON] інвалід 2 групи, [PERSON] інвалід 3 групи), глухонімими, та стоять на обліку в Одеській обласній організації «Українське товариство глухих» як інваліди з дитинства по слуху, являються неграмотними людьми, про що свідчать відповідні довідки огляду МСЕК, а також лист Одеської обласної організації «Українське товариство глухих» від 22 січня 2015 року (а. с. 5, 6). Також судом встановлено, що 15 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 1/3 часток вищевказаної квартири, а 06 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 1/3 часток вищевказаної квартири (а. с. 8, 237). Вищевказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] При підписанні вказаних договорів у нотаріуса також була присутня перекладач-дактилолог [PERSON], яка отримала свідоцтво №1159 про присвоєння кваліфікації перекладач-дактилолог від 29 січня 1988 року та посвідчення №149 видане Одеським виробничим обєднанням «Електрик» Українського товариства глухих. Згідно умов оскаржуваних договорів вбачається, що нотаріус усно здійснювала переклад тексту договорів з української мови на російську для подальшого перекладу [PERSON] позивачам. Однак, як зазначили позивачі у судовому засіданні, перекладач розяснив їм лише те, що вони повинні поставити свої підписи на договорах. Більше нічого їм розяснено не було. Під час підписання вищевказаних договорів, позивачі не розуміли їх справжній зміст, помилково вважаючи, що вони надають дозвіл на прописку молодшого сина [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вміє читати лише на російській мові, а українською мовою не володіє, тому зміст договору дарування вона не розуміла. Позивачі у судовому засіданні пояснили, що вони переїхали в квартиру [ADDRESS] в 1994 році разом з синами [PERSON] та [PERSON]. В 2000 році старший син переїхав до свої дружини, а молодший син відповідач, одружився в 2004 році, та з цього часу він зі своєю дружиною та донькою проживали разом з позивачами в другій кімнаті. Син та невістка їх постійно ображали, виражались нецензурною лайкою в їх адресу, кидались в бійку, застосовували до них фізичне насильство, крали продукти з холодильника, та погрожували вигнати їх з квартири, що стало приводом для неодноразового звернення до міліції, про що свідчать відповідні звернення до Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області в 2012 році та в 2014 році (а. с. 101-104). Також позивачі пояснили, що з 2011 року по червень місяць 2015 року вони разом з сином порівну оплачували комунальні послуги за квартиру, [PERSON] давала сину 350-400 грн. щомісячно на оплату таких послуг. Проте, з жовтня місяця 2015 року позивачі самостійно оплачують за комунальні послуги, в тому числі і заборгованість. В судовому засіданні були також оглянуті квитанції про сплату комунальних послуг за період з 2011 року по червень місяць 2015 року, з яких вбачається, що відповідач сплачував комунальні послуги за квартиру. Позивачі в судовому засіданні також пояснили, що саме з червня місяця 2015 року відповідач не оплачує за комунальні послуги, а до цього сплачував половину суми, а решту суми, близько 350-400 грн. щомісячно йому давали позивачі для оплати комунальних послуг. [PERSON] в судовому засіданні за участю перекладача з мови жестів [PERSON] пояснив, що він не знав, що 06 червня 2006 року підписав саме договір дарування 1/3 частки квартири сину [PERSON], за яким відчужив на його користь вказану частку. Він нічого йому не пояснив, а лише сказав, що підпис необхідний для реєстрації його у вищевказаній квартирі. Позивач являється інвалідом з дитинства 2 групи, є глухонімим, він не вміє читати, а написати може лише своє прізвище та адресу. Також позивач зазначив, що його дружині [PERSON] також нічого не було відомо про підписання саме договору дарування. Після підписання договорів, відповідач не виганяв їх з дружиною з спірної квартири, однак постійно ображав їх, кидався в бійку та виражався нецензурною лайкою. Як вбачається з довідки-виписки із домової книги про склад сімї та реєстрацію №2957 від 15 вересня 2015 року (а. с. 79) та листа Одеської обласної організації «Українське товариство глухих» від 16 вересня 2015 року (а. с. 239), [PERSON] разом з сімєю виїхав з квартири [ADDRESS] в 2015 році, та на даний час мешкає у найманій квартирі. [PERSON] є моряком далекого плавання, часто ходить в рейси, матеріально батькам не допомагає, та не доглядає за ними. Вищевказані обставини підтверджуються також поясненнями допитаних у судовому засіданні у якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Зокрема, [PERSON], який є другом позивачів, у судовому засіданні пояснив, що знайомий з позивачами багато років, часто буває в них у гостях. Позивачі розповідали свідку про те, що вони залишились без квартири, оскільки їх молодший син обманним шляхом підписав з ними договори дарування. Також свідок зазначив, що дружина [PERSON] постійно сварилась з позивачами, викликала міліцію, а в 2013 році він був присутній, коли невістка вдарила [PERSON] [PERSON] також часто влаштовував сварки з батьками. Під час сумісного проживання позивачів з молодшим сином та йодного дружиною, вони порівну сплачували за комунальні послуги, а також за ремонт, який проводився в квартирі. Свідок [PERSON], яка є сестрою позивачки, в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] близько двох років тому приїжджала до неї в гості в м. Тирасполь, та плакала, жаліючись на те, що син [PERSON] шляхом обману підписав з нею та [PERSON] договори дарування, та став власником 2/3 часток квартири [ADDRESS]. Також позивачка розповідала свідку, що невістка привела до нотаріуса свого перекладача, який нічого їм не пояснив з приводу договору дарування, і лише в 2014 році позивачам стало відомо, що вони подарували свої частки сину. Аналогічні обставини були повідомлені також свідком [PERSON], який додатково також зазначив, що на момент укладення спірних договорів дарування у приватного нотаріуса була присутня перекладач [PERSON], яка не була членом Одеської обласної організації «Українське товариство глухих», тому не мала права перекладати зміст правочину позивачам. Також свідок пояснив, що в 2014 році позивачі звернулись до нього за перекладом вищевказаних правочинів, і лише тоді їм стало відомо про справжній їх зміст та значення. В суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками, їх пояснення відповідають та не суперечать обставинам, свідчення про які містяться в інших зібраних по справі доказах. У судовому засіданні також була допитана свідок зі сторони відповідача [PERSON], яка є дружиною відповідача, та зазначила, що з 2004 року вона мешкала разом з батьками її чоловіка в квартирі [ADDRESS]. Вони з [PERSON] робили ремонт в квартирі за власні кошти, самостійно оплачували всі комунальні послуги. А в 2006 році позивачі самі запропонували сину піти до нотаріуса для оформлення відповідних договорів дарування, та [PERSON] привела до нотаріуса свого перекладача. Також свідок зазначила, що в 2015 році свекруха [PERSON] прийшла додому в нетверезому стані, та почала вибивати двері в їх кімнату, у звязку з чим їй довелось викликати міліцію. Однак, вищевказані показання свідка суперечать показанням інших свідків по справі, а також доказам, наявних в матеріалах справи, тому суд не бере їх за основу при винесенні рішення. Крім того, [PERSON], який є старшим сином позивачів, у судовому засіданні пояснив, що фактично не проживає у квартирі батьків з 2000 року, а мешкає в своєї дружини в Суворовському районі м. Одеси. Приватизація квартири в 2004 році була проведена на батьків та на нього по 1/3 часток на кожного, оскільки брат [PERSON] мешкав і був зареєстрований в гуртожитку по вул. Сегедській в м. Одесі. Про укладені договори дарування, за якими відповідач став власником 2/3 часток квартири, йому стало відомо лише в 2014 році. Йому також відомо, що за всі комунальні послуги батьки разом з братом сплачували порівну до червня місяця 2015 року. Таким чином, у судовому засіданні доведено, що під час підписання оскаржуваних договорів дарування від 15 березня 2006 року та від 06 червня 2006 року, позивачі не розуміли їх справжній зміст, помилково вважаючи, що вони надають дозвіл на прописку молодшого сина [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Недійсність правочину означає, що дія, вчинена у формі правочину, не володіє якостями юридичного факту, що здатний породити ті наслідки, настання яких бажали субєкти. Тобто дії юридичних і фізичних осіб спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обовязків, але не створюють цих наслідків через невідповідність вчинених дій вимогам законодавства. Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог закону щодо умов його дійсності, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недійсний правочин не в змозі викликати правові наслідки, настання яких бажають субєкти, однак може викликати наслідки, наступу яких сторони не передбачали і не бажали (наприклад, повернення отриманого майна, виникнення обовязку відшкодувати збитки, моральну шкоду). Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути іншій стороні у натурі все, що вона одержала на використання правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, використаній роботі, наданій послузі, - відшкодовувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тому, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачів щодо визнання оскаржуваних договорів недійсними, витребування вказаного майна від [PERSON] на користь позивачів. Згідно вимог ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналогічна позиція закріплена також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Оскільки право власності позивачів на 2/3 часток квартири [ADDRESS] не визнається відповідачем, а оспорювані договори дарування визнані недійсними на підставі ст. 203 ЦК України, суд вважає також обґрунтованими вимоги позивачів в частині визнання за ними права власності на відповідні частки квартири. У судовому засіданні також доведено, що лише в 2014 році, після звернення позивачів до перекладача для надання точного перекладу оспорюваних договорів, їм стало відомо про відчуження на користь [PERSON] 2/3 часток квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тому, суд вважає за можливе поновити позивачам строк на звернення до суду з дійсними позовними вимогами. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved