Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення суми депозитного банківського вкладу у розмірі 9653,81 дол. США., нараховані відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 204,53 дол. США та 3% річних від прострочених сум у розмірі 22,53 грн.. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що 25 листопада 2014 року між нею та відповідачем був укладений Договір банківського вкладу № 328823/97908/07-14, згідно якого відповідач відкрив їй депозитний рахунок [NUMBER] на суму 1345,18 дол. США на строк до 16 лютого 2015 р.. 16 лютого 2015 року вона звернулася до відповідача із письмовою заявою, в якій просила повернути йому всю суму банківського вкладу та виплатити нараховані проценти, однак банк без пояснення причин відмовився повертати вклад та відсотки, письмової відповіді також не надав. З метою досудового врегулювання вкладу 19 лютого 2015 р. позивачка звернулась з претензією про повернення депозитного вкладу, після чого 18 лютого відповідач сплатив нараховані відсотки в розмірі 22,61 дол. США та 20 лютого - 50 дол.США. Від повернення вкладу банк відмовляється до часу звернення до суду. 26 листопада 2014 р. позивачка підписала договір-заяву банківського вкладу №328823/98748/3-14, згідно якого відповідач відкрив їй депозитний рахунок [NUMBER] на суму 8308,63 дол. США із нарахуванням по вкладу 11,50 % річних на строк по 26 лютого 2015 р. 19 лютого 2015 р. [PERSON] звернулась з письмовою заявою про повернення коштів за договором банківського вкладу після закінчення його дії 26.02.2015 р. Без пояснення причин 26.02.2015 р. банк відмовився повернути суму вкладу та частково видав відсотки в розмірі 100 дол.США. Після звернення з письмовою претензією 27.02.2015 р. банк ще сплатив частково суму нарахованих відсотків в розмірі 95 дол. США. Оскільки відповідач не повертає позивачці суму вкладу по договору № 328823/97908/07-14, сума процентів складає 88.01. дол.. США, а по договору №328823/98748/3-14 - 116,52 дол.США, і всього 204,53 дол. США. Посилаючись на положення ч.2 ст.625 ЦК України, 3% річних по договору № 328823/97908/07-14 від простроченої суми складає 4,09 дол. США, а по договору №328823/98748/3-14 - 18,44 дол. США, що становить всього 22,53 дол. США. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. Відповідач, повідомлений належним чином про дату, місце та час судового розгляду, в судове засідання не з'явився, заперечення на позов не надав і з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних в справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 25.11.2014 року між позивачкою та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення №24 філії «Одеське РУ АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір № 328823/97908/07-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка». Відповідно до договору про банківський строковий вклад банк приймає від [PERSON] грошові кошти, в сумі, в порядку та на умовах, визначених вказаним Договором. Умови Договору банківського вкладу закріплені в п.п.1,2,3 зокрема, визначено: валюту вкладу - долар США; сума вкладу - 1345,18 доларів США; процентна ставка передбачена п.п.1.1.1.-1.1.13., а саме: з 25.11.-08.12.2014р. - 8,20%, з 02.12.-08.12.2014р. - 8,35%, з 09.12.-15.12.2014р. - 8,5%, з 16.12.-22.12.2014р. - 8,65%, з 23.12. - 29.12.2014р. - 8,8%, з 30.12.2014.-05.01.2015р. - 8,95%, з 06.01.-12.01.2015р. - 9,1%, з 13.01.-19.01.2015р. - 9,25%, з 20.01.-26.01.2015р. - 9,4%, з 27.01.-02.02.2015р. - 9,55%, з 03.02.-09.02.2015р. - 9,7%, з 10.02.-16.02.2015р. - 9,85%, з 17.02.-23.02.2015р. - 10% річних; депозитний рахунок - №2630200840001/2630.5.040132.005; дата внесення суми вкладу - 25.11.2015р.; дата повернення вкладу - з 23.02.2015року за вимогою «Клієнта»; порядок нарахування та сплати процентів визначено п.2 договору; дострокове розірвання Договору банківського вкладу на умовах і в порядку, викладених у п. 2.6. договору. На виконання прийнятих на себе зобов'язань за вказаним вище договором, [PERSON] внесла готівкою на депозитний рахунок, відкритий на її ім'я банком, грошові кошти в сумі 1347,41 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №1 від 25.11.2014р. (а.с.6). З матеріалів справи суд вбачає, що позивачка згідно заяви на видачу готівки №6 від 18.02.2015 року отримала 22.61 дол. США та 20.02.2015 р. згідно заяви на видачу готівки №1 отримала 50 дол. США. 16.02.2015 р. [PERSON] звернулась до відповідача з письмовою вимогою про повернення їй вкладу з депозитного рахунку [NUMBER] (а.с.8) та 19.02.2015 р. направила на адресу відповідача, зазначену у вищезазначеному договорі банківського вкладу претензію про повернення належних їй коштів до 20.02.2015 р., що підтверджується підписом в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.11).. 26.11.2014 р. між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення №24 філії Одеське РУ «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Смик І.В., яка діяла на підставі Положення про Філію та нотаріально посвідченої довіреності від 25.09.2014р., р.№4608, було укладено договір-заяву №328823/98748/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 3 міс. В іноземній валюті. Відповідно до Договору банківського вкладу Банк приймає від [PERSON] грошові кошти в сумі 8308,63 дол.США на строк по 26 лютого 2015 р. зі сплатою процентів в розмірі 11,5% річних, в порядку та на умовах, визначених вказаним Договором. Внесення позивачкою суми вкладу підтверджується меморіальним валютним ордером №1 від 26.11.2014 року (а.с.21). 19.02.2015 р. [PERSON] звернулась до відповідача з письмовою вимогою про повернення їй вкладу після закінчення дії договору №328823/98748/3-14 (а.с.22) та 27.02.2015 р. направила на адресу відповідача претензію про повернення належних їй коштів, що підтверджується штампом філії, вх. №1503 від 27.02.2015 р. (а.с.24). Згідно копій заяв на видачу готівки, доданих до матеріалів справи, 26.02.2015 р. позивачка отримала 100 дол. США, а 27.02.2015 р. 95 дол. США (а.с.23). Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст.625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частина 2 ст. 1060 ЦК України регламентує, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківськими рахунками виступають рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання стосовно його клієнта і контрагентів, та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. Відповідно до положень цієї статті операції за рахунком - це сукупність банківських операцій по зарахуванню, видачі або перерахуванню грошових коштів. При цьому під видачею розуміється операція по списанню грошових коштів із рахунка клієнта і видача їх готівкою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» основними видами рахунків, залежно від їх призначення, є поточні та депозитні (вкладні) рахунки. Вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору. Отже, встановлені у судовому засіданні фактичні обставини вказують на те, що Банк ухиляється від виконання визначених законодавством та взятих на себе за договорами від 25.11.2014 р. та від 26.11.2014р. зобов'язань, оскільки з 23.02.2015р. і до цього часу порушує право на вільне користування належних [PERSON] грошових коштів, що полягає у відмові видачі готівкою грошових коштів з депозитного рахунку відкритого на ім'я позивача. Дії відповідача порушують чинні норми законодавства, оскільки грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку, відкритому відповідачем на ім'я позивача, належать останньому на праві приватної власності. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01 листопада 1996 року, вирішуючи спори, що випливають із права приватної власності громадян, суди повинні виходити з положень ст. 41 Конституції України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права не можуть бути обмежені. Змістом права власності є право володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» як джерело права при розгляді справ у суді застосовується Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини. Відмовляючи видати грошові кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею Конвенції. Згідно ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У порушення цих норм позивачка позбавлена права користуватися своїм майном - грошовими коштами, які банк до цього моменту так і не повернув. Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача суми вкладів в розмірі 9653,81 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1,3, -6 ст. 1061 ЦПК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а не витребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. На підставі зазначеного, суд задовольняє вимогу позивача про стягнення з ПАТ «Фінанси та Кредит» на користь [PERSON] нараховані і не виплачені проценти, які станом на 24.03.2015 року становлять 204,53 дол. США (88,01+116,52) (а.с. 17-18). Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення 3% річних підлягає задоволенню, оскільки вони стягуються в порядку ч. 2 ст.625 ЦК України як міра відповідальності банку за неналежне виконання своїх зобов'язань з повернення вкладу та ненадання вкладнику можливості використання цих коштів. Дана позиція висловлена і в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 р. у справі № 6-140цс13, яка враховується судом в силу ст.360-7 ЦПК України Отже, по договору №328823/97908/07-14 за період з 16.02.2015 р. по 24.03.2015 р. 3% річних від простроченої суми становлять 4,09 дол. США(1345,18х3%/365х37), а по договору №328823/98748/3-14 за період з 26.02.2015 р. по 24.03.2015 р. - 18,44 дол. США (8308,63х3%/365х27), що разом складає 22,53 дол.США. Щодо стягнення суми інфляційних втрат, то суд приходить до наступного. Як видно із норм Закону України від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні, тому в частині вимоги про стягнення інфляційних збитків позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, розмір суми, що підлягає стягненню в іноземній валюті повинен бути зазначений з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Згідно з ч. 3ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки загальна сума, яка підлягає стягненню, становить 9880,87 дол. США (9653,81+204,53+22,53), що по курсу НБУ на день ухвалення рішення (100 дол. США=2225,4387 грн.) становить 219892,70 грн., то судовий збір, який необхідно стягнути на користь держави складає 2198,93 грн..

Outcome: partial