Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

[PERSON] (надалі - [PERSON], Позивач) звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості із [PERSON] «Волинська оптово-роздрібна фірма «Галант» (надалі- ПрАТ «ВОРФ «Галант», Відповідач) про стягнення заборгованості. Свій позов мотивує тим, що починаючи з 2009 року [PERSON] «ВОРФ «Галант» отримувало від Товариства з обмеженою відповідальністю «УА Брук» (надалі ТзОВ «УА Брук») товар за усним договором постачання шляхом підписання та оплати видаткових накладних, а з 31 січня 2011 року між тими ж сторонами було укладено договір №4 постачання продукції, за яким ТзОВ «УА Брук» і [PERSON] «ВОРФ «Галант» домовились про встановлення прямих довготермінових господарських відносин на поставку товару для господарської діяльності [PERSON] «ВОРФ «Галант» у кількістю та за цінами вказаними у накладних та інших документах. 02 жовтня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «УА Брук» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ТзОВ «УА Брук» передало [PERSON], а останній прийняв право вимоги, що належало ТзОВ «УА Брук», і став кредитором [PERSON] «ВОРФ «Галант» за зобовязанням по поставці товару починаючи з 2009 року, оренді приміщення, а також за Договором постачання продукції № 4 від 31 січня 2011 року. Оскільки Відповідач не оплатив вартість отриманого товару належним чином та у відповідні строки, у нього станом 12 жовтня 2015 року (згідно розрахунку штрафних санкцій до позову) виникла заборгованість перед Позивачем в сумі 3\~771\~218,\~17 грн., що складається з 2 581 451, 79 грн. основного боргу, 66834,85 грн. річних та 1122931,53 грн. інфляційних втрат. Враховуючи наведене, просить стягнути з [PERSON] «ВОРФ «Галант» 3\~771\~218,\~17 грн. заборгованості за договорами постачання, послуг з оренди приміщення та судові витрати по справі. В судових засіданнях представники Позивача підтримали позовні вимоги в повному обємі, з підстав зазначених в ньому та відповідних письмових поясненнях. Представник Відповідача проти задоволення позову заперечував, з підстав неукладеності договору №4 постачання продукції від 31 січня 2011 року між ТзОВ «УА Брук» і [PERSON] «ВОРФ «Галант», просив суд застосувати строки позовної давності у справі. В судових засіданнях не заперечував проти отримання [PERSON] «ВОРФ «Галант» товару та послуг з оренди приміщення від ТзОВ «УА Брук» по видаткових накладних та актах надання послуг наявних у справі, а також зазначив, що підприємством здійснювались часткові проплати за поставлений товар. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з оригіналу №4 постачання продукції від 31 січня 2011 року [PERSON] «ВОРФ «Галант» отримувало товар в кількості і на суму, вказану у видаткових накладних. До кожної видаткової накладної була виписана і податкова накладна. Пунктом 5.1 Договору № 4 постачання продукції від 31 січня 2011 року визначено, що сума договору становить 2156700 грн., остаточна сума буде визначена згідно накладних на відвантаження продукції. Згідно з пунктами 5.7 та 10.1 Договору № 4 постачання продукції від 31 січня 2011 року сторонами було погоджено, що термін оплати товару не пізніше 30 листопада 2014 року, а договір набуває чинності з моменту підписання обома сторонами і діє до 30 листопада 2014 року. Матеріалами справи підтверджується, що за письмовим договором поставки № 4 постачання продукції від 31 січня 2011 року ТзОВ «УА Брук» було поставлено на користь [PERSON] «ВОРФ «Галант» товару на загальну суму 2\~132\~664,76 грн., що підтверджують видаткові накладні підписані між сторонами та податкові накладні на аналогічні суми, що надавались ТОВ «УА Брук» для формування податкових зобовязань та податкового кредиту сторін. Крім того, [PERSON] «ВОРФ «Галант» отримало від ТзОВ «УА Брук» послуги з оренди приміщення на суму 54\~000 грн., що підтверджують наявні у справі підписані акти надання послуг: 1)№ 34 від 31 березня 2011 року (а.с.16), 2)№ 339 від 30 вересня 2011 року (а.с.43), 3)№ 386 від 31 жовтня 2011 року (а.с.47), 4)№ 428 від 30 грудня 2011 року (а.с.48), 5)№ 215 від 30 березня 2012 року (а.с.54), 6)№ 388 від 27 червня 2012 року (а.с.64), 7)№ 594 від 28 вересня 2012 року (а.с. 71), 8)№ 434 від 31 липня 2013 року (а.с. 81), 9)№ 965 від 30 вересня 2013 року (а.с. 82), 10)№1469 від 31 грудня 2013 року. (а.с.83) Також судом з пояснень сторони позивача та наявного в матеріалах справи акту звірки взаєморозрахунків (а.с. 116-119) було встановлено, що починаючи з 2009 року ТзОВ «УА Брук» поставляло [PERSON] «ВОРФ «Галант» без підписаного та погодженого між сторонами письмового договору, на підставі видаткових накладних, тобто між сторонами в цей період було укладено договір постачання в спрощений спосіб шляхом підписання видаткової накладної. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 526 ЦК України\~передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] «ВОРФ «Галант» починаючи з січня 2011 року по вересень 2013 року частково повертало отриманий товар, а також здійснювало часткову оплату товару на загальну суму 576071,08 грн., що визнає представник позивача та про що свідчать банківські виписки, виписки з каси ТзОВ «УА Брук» та накладні на часткове повернення товару. Суд вважає недоведеною позицію відповідача щодо неукладеності договору №4 постачання продукції від 31 січня 2011 року між ТзОВ «УА Брук» і [PERSON] «ВОРФ «Галант», оскільки в матеріалах справи міститься рішення господарського суду Волинської області від 10 квітня 2017 року, яке набрало законної сили, у справі № 903/163/17 за позовом [PERSON] «ВОРФ «Галант» до ТзОВ «УА Брук», за участю третьої особи [PERSON] про визнання недійсним договору постачання продукції № 4 від 31.01.11, яким в задоволенні позову [PERSON] ВОРФ «Галант» було відмовлено повністю. Згідно пункту 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. При цьому позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи презумцію правомірності правочину, суд вважає, що договір №4 постачання продукції від 31 січня 2011 року підписаний між ТзОВ «УА Брук» і [PERSON] «ВОРФ «Галант» (а.с. 154-155) є укладеним та дійсним. Видаткові та податкові накладні наявні в матеріалах справи містять посилання на укладений між ТзОВ «УА Брук» і [PERSON] «ВОРФ «Галант» договір №4 постачання продукції від 31 січня 2011 року, окрім податкових та видаткових накладних від 04.08.2010 року та 10.08.2010 року (а.с.10-11 зі зворотом), а тому суд вважає доведеним факт поставки товару саме на виконання договору від 31 січня 2011 року. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктами 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так відповідач [PERSON] «ВОРФ «Галант» просило застосувати строк позовної давності у справі, мотивуючи пропуском Позивачем трьохрічного терміну звернення з позовом. Суд частково погоджується з Відповідачем та застосовує строк позовної давності до стягнення заборгованості за актами про надання послуг з оренди приміщення до 12 жовтня 2012 року, а саме: № 34 від 31 березня 2011 року (а.с.16), № 339 від 30 вересня 2011 року (а.с.43), № 386 від 31 жовтня 2011 року (а.с.47), № 428 від 30 грудня 2011 року (а.с.48), № 215 від 30 березня 2012 року (а.с.54), № 388 від 27 червня 2012 року (а.с.64), № 594 від 28 вересня 2012 року (а.с. 71). В той же час, суд дійшов висновку, що не підлягає до задоволення сума заборгованості в розмірі 960\~020,29 грн. (початкове сальдо згідно акту взаємозвірки) та сума в загальному розмірі 31\~217,59 грн., що складається із: 17\~487,30 грн. (видаткова накладна від 04.08.2010 р. № УБ-0000338, податкова накладна від 04.08.2010 р. № 6 а.с.10 зі зворотом), 13\~730,29 грн. (видаткова накладна від 10.08.2010 р. № УБ-0000339, податкова накладна від 10.08.2010р. № 12 а.с. 11 зі зворотом), оскільки такі дані суми не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом. Так сума у розмірі 960\~020,29 грн. в межах розгляду даної справи зазначена як початкове сальдо згідно акту взаємозвірки (а.с. 116-119) однак даний акт саме в межах такої суми на думку суду не може вважатися таким, що її беззаперечно підтверджує, оскільки він є одностороннім та фактично відображає лише позицію сторони позивача в той час як сама правова природа такого акту «взаємозвірка» передбачає підписання його двома сторонами спірних правовідносин. Щодо неналежності як доказів наявності заборгованості на суму 31\~217,59 грн. то суд виходить з того, що ані видаткова накладна від 04.08.2010 р. № УБ-0000338 разом із податковою накладною від 04.08.2010 р. № 6 ані видаткова накладна від 10.08.2010 р. № УБ-0000339, податкова накладна від 10.08.2010р. № 12 не містять жодних посилань на договір, який на підставі якого у межах розгляду даної справи виникли спірні правовідносини. Крім того позовні вимоги позивача на загальну суму 991\~237,88 грн. (960\~020,29 грн. + 31\~217,59 грн. = 991\~237,88 грн.) не можуть бути задоволені з з підстав пропуску 3 річного строку звернення до суду. В той же час суд приходить до висновку, що [PERSON] звернувшись до суду 12 жовтня 2015 року, дотримався меж строку позовної давності, з врахуванням умов договору №4 постачання продукції від 31 січня 2011 року та актів надання послуг з оренди приміщення №434 від 31 липня 2013 року (а.с.81), № 965 від 30 вересня 2013 року (а.с. 82), № 1469 від 31 грудня 2013 року (а.с. 83) на загальну їх суму 22\~500,00 грн. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З розрахунку заборгованості за договором № 4 постачання продукції від 31 січня 2011 року та послугами з оренди приміщення проведеного судом за період з 01 грудня 2014 року по 12 жовтня 2015 року (з врахуванням розрахунку штрафних санкцій до позову [PERSON]М.) вбачається, що у відповідача станом на 12 жовтня 2015 року виникла заборгованість перед [PERSON] в сумі 2\~310 230,64 грн., що складається з основної заборгованості в сумі 1\~579\~093,68 грн. де (2\~132\~664,76 грн. (заборгованість за Договором № 4 від 31 січня 2011 року) +22500 грн. (послуги з оренди приміщення в межах 3 річного терміну позовної давності) 576 071,08 грн. (сума часткової оплати Відповідача (з врахуванням поверненого товару), 40883,00 грн. 3% річних та 690 253,96 грн. інфляційних втрат. Таким чином проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що з [PERSON] «ВОРФ «Галант» слід стягнути в користь [PERSON] 2\~310 230,64 грн. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягають до часткового задоволення в сумі 3 730,73 грн. (6090 грн. * 61,26%). Формула 3\~771\~218,\~17 грн. (первинна ціна позову) - 100 % 2\~310\~230,64 (задоволено судом) х %

Outcome: partial