Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 06 грудня 2017 року звернулися до суду з позовом до відповідача Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно /частину домоволодіння/ за набувальною давністю, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивачі у своєму позові та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що у власності позивачів знаходиться 34/100 часток індивідуального будинку [ADDRESS] , інша частина цього домоволодіння, 66/200 часток, належали [PERSON] , будівництво було будинку і споруд було не самовільним, а на відведеній для цього земельній ділянці, [PERSON] померла [INFO] , спадкоємців в неї немає, право власності на її частину не було переоформлене чи зареєстроване в КП ДМБТІ, позивачі мешкають та зареєстровані у вказаному будинку своєю сім`єю, відкрито користуються всім вказаним будинком, вони цей будинок обслуговують, мешкають там всією своєю родиною тривалий час, роблять ремонти і прибудови, але належним чином це не оформлено, не оформлені належним чином і документи стосовно реєстрації право власності на цей будинок повністю, користуються безперешкодно домоволодінням більше десяти років від змін в законі і можливості вирішити питання за нубувальною давністю. Звернулися до відповідача з питанням дозволу на оформлення документів на себе на вказану спірну частину будинку, але відповіді отримано не було. Позивачі просили фактично узаконити за ними цей будинок повністю, визнавши їх добросовісними набувачами вказаної частини будинку, визнати за ними право власності на цю частку вказаного житлового будинку з урахуванням добудов і прибудованих приміщень за набувальною давністю, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти вимог позову, оскільки право власності на вказану частину будинку перереєстровано чи належним чином на позивачів зареєстровано не було, відкритість користування спірною частиною домоволодіння позивачами не доведена як і користування ними понад 10 років для набувальної давності, належних звернень до них з приводу цього не було, вони не порушували права позивачів. На письмові звернення позивачів вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивачів на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, вказаним і матеріалами справи, наданими запереченнями, позовні вимоги не визнав, він дійсно є власником вказаного позивачем майна, він його придбав в передбаченому законом порядку і добросовісним набувачем. Всі істотні умови договору купівлі-продажу він виконав, порушень відносно позивача допущено не було. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брав і не бере, будь-якої шкоди позивачу не завдавав. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення сторін і їх представників, з`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що з 1994 року позивачі [PERSON] та [PERSON] на законних підставах є власниками частин домоволодіння [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 598 кв. м. З 1994 року по 2003 рік співвласником цього ж домоволодіння (66/200 частин) була також [PERSON] , після смерті якої жодна особа не заявила про права спадкоємців вказаної особи у встановленому порядку. Відтак позивачі, як вони вважають, з 2003 року фактично володіють частиною домоволодіння, що належала [PERSON] , здійснюючи всі повноваження власників як щодо належних їм часток, так і щодо 66/200 частин домоволодіння, прижиттєво належних [PERSON] . Позивачі вважають, що наразі існують достатні фактичні та правові підстави для визнання за ними права власності на вказані вище 66/200 частин домоволодіння, що належали [PERSON] , за набувальною давністю, обґрунтовуючи свою позицію наступним: громадянин [PERSON] збудував житловий будинок із господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого дому на праві особистої власності від 22 жовтня 1956 року посвідченого Першою державною нотаріальною конторою м. Дніпропетровська за реєстровим номером 119099. Право власності на це домоволодіння було зареєстроване за [PERSON] у КП ДМБТІ (Бюро технічної інвентаризації) 02 лютого 1967 року за № 215-17. 27 серпня 1971 року [PERSON] продав свої 34/100 частин цього домоволодіння [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № р.2-2045. Після цього житловий будинок, що являє собою основу домоволодіння, фактично був розділений в натурі між його власниками на 2 квартири і кожний власник самостійно і окремо один від одного володіли, користувалися та розпоряджалися належними їм частками домоволодіння. Відчужені [PERSON] 34/100 частин домоволодіння у вигляді квартири [ADDRESS] спадкувалися, дарувалися та продавалися у встановленому порядку. Теперішнім власником вказаної частини домоволодіння є [PERSON] , згідно з відомостями, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У [PERSON] ( [INFO] ) від шлюбу з [PERSON] ( [INFO] ) народилася донька - [PERSON] ( [INFO] ) - мати позивачів. В подальшому від шлюбу між [PERSON] та [PERSON] народилися: дочка - [PERSON] та син - [PERSON] . [PERSON] після смерті [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] . Саме з цих підстав [PERSON] почала проживати у домоволодінні, а згодом - отримала у власність спірну частину домоволодіння у спадок. [INFO] дочка [PERSON] - [PERSON] померла, а [INFO] помер її батько - [PERSON] - рідний дід позивачів. Після смерті [PERSON] була відкрита спадщина, для отримання якої до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами звернулися [PERSON] , яка на той момент перебувала у зареєстрованому шлюбі та мала прізвище « [PERSON] », [PERSON] та [PERSON] - дружина [PERSON] .. Вказані особи отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на 66/100 часток домоволодіння, відповідно до якого, позивачі отримали у спадок по 66/400 частин домоволодіння кожний, а [PERSON] - 66/200 частин цього домоволодіння. Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] проживала разом із позивачами, як стверджують останні, у домоволодінні до смерті, яка сталася [INFO] . За час свого життя [PERSON] дітей не мала, а тому спадкоємців за законом після її смерті не має, також заповіту на випадок своєї смерті вона не склала. Жодна особа не зверталася із заявами про прийняття спадщини після [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивачі надалі залишилась проживати в будинку [ADDRESS] , де й продовжують проживати до теперішнього часу, що підтверджується реєстрацією їх місця проживання та відомостями Домової книги. З моменту набуття права власності на частини домоволодіння (спільно позивачі володіють 66/200 частин) [PERSON] та [PERSON] , як стверджують позивачі, вже понад 23 роки здійснюють всі розумні та необхідні дії по утриманню вказаного нерухомого майна, сплачують за спожиті комунальні послуги, охорону домоволодіння, проводять та оплачують поточні ремонти, а також проживали у домоволодінні, доки останнє не почало потребувати капітального ремонту. Отже, позивачі вже понад 23 роки на законних підставах є співвласниками цього домоволодіння, крім того вже понад 14 років, як стверджують позивачі, [PERSON] та [PERSON] добросовісно та відкрито володіють 66/200 частин Домоволодіння, що належали [PERSON] . Зважаючи на те, що позивачі вже більше 10 років володіють домоволодінням, і їх володіння є законним, добросовісним, відкритим, безперервним, та жодна особа не має претензій щодо права власності на частину домоволодіння, що належала [PERSON] , і про свої права на неї не заявляла, то відповідно до положень ст. 334 ЦК України позивачі вважають, що мають законне право на отримання у власність 66/200 частин домоволодіння за набувальною давністю на підставі рішення суду. Звернулися до відповідача з питанням дозволу на оформлення документів на себе на вказану спірну частину будинку, але відповіді отримано не було. Вирішити в іншому порядку це питання позивачі не можуть, відповідач проти цього заперечує, добровільно спір не вирішено, їх права порушуються. На своїх вимогах сторони наполягали. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивачі вимушені звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Позивачі [PERSON] і [PERSON] тривалий час мешкають та зареєстровані в індивідуальному будинку [ADDRESS] , з 1994 року позивачі на законних підставах є власниками частин домоволодіння [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 598 кв. м. З 1994 року по 2003 рік співвласником цього ж домоволодіння (66/200 частин) була також [PERSON] , після смерті якої жодна особа не заявила про права спадкоємців вказаної особи у встановленому порядку. Відтак позивачі, як вони вважають, з 2003 року фактично володіють частиною домоволодіння, що належала [PERSON] , здійснюючи всі повноваження власників як щодо належних їм часток, так і щодо 66/200 частин домоволодіння, прижиттєво належних [PERSON] . Позивачі вважають, що наразі існують достатні фактичні та правові підстави для визнання за ними права власності на вказані вище 66/200 частин домоволодіння, що належали [PERSON] , за набувальною давністю, технічний паспорт було отримано, позивачі мешкають та зареєстровані у вказаному будинку своєю сім`єю, відкрито користуються всім вказаним будинком, вони цей будинок обслуговують, мешкають там всією своєю родиною тривалий час, роблять ремонти і прибудови, але належним чином це не оформлено, не оформлені належним чином і документи стосовно реєстрації право власності на цей будинок і земельну ділянку. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Згідно п. 9 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Судом в судовому засіданні встановлено, що позов же про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка знає, хто є власником цього майна і за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності. Позивачам же і на той час і зараз точно відомо про незаконність їх дій стосовно спірної частини будинку, юридичний факт безхазяйності вказаного домоволодіння в передбаченому законом порядку не встановлювався. Крім того, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні наявні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивачів на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. У відповідності зі ст. 4 Закону України «Про власність», ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач, є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Так, при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. При вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред`явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилаються позивачі у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги позицію позивачів і їх представника стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] і [PERSON] в задоволенні позову до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, частину домоволодіння за набувальною давністю відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed