Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Адвокат Колотуха О.М., який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з даним позовом, який мотивує тим, що 01 жовтня 2016 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Шлюбне життя у них не склалося і 06 липня 2017 року на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, справа № 303/1768/17-ц, шлюб був розірваний. Спільно нажитого майна з відповідачем немає. Позивач зазначає, що від цього шлюбу, [INFO] у них народилася донька [PERSON] . Донька зареєстрована та проживає разом із позивачем, з самого народження виховується і знаходиться на повному її утриманні. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує. Він, від самого народження дитини і до сьогоднішнього дня, жодного разу не бачив свою доньку, ніколи не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, про забезпечення дитини необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, жодного разу не гуляв з дитиною, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу, не створював умов для отримання нею освіти, тобто повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. При чому таке ухилення є абсолютно свідомим, оскільки ніхто і ніколи не чинив йому жодних перешкод у спілкуванні, вихованні чи піклуванні за дитиною. Всі питання щодо виховання та утримання дитини вирішуються самостійно позивачем, без участі та підтримки з боку відповідача. Також позивач вказує на те, що ще за часів перебування ними у шлюбі, який тривав всього десять місяців, але проживали вони разом не більше 6 місяців, відповідач кілька разів змінював місце роботи. З 2017 року вона взагалі не спілкувалася та не бачилася з відповідачем. Отже, їй не відомо чи працює відповідач за трудовим договором та які джерела його доходів. А тому вказує, що відповідач не має постійного доходу зі стабільним розміром. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі цієї позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття та понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.06.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 08.09.2021 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області виніс ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до розгляду по суті. 05.07.2021 року від представника органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому Шатрова В.В. до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, а також долучено висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 24.03.2021 року № 198/23/02-19. У клопотанні зазначає, що позовні вимоги, в межах висновку, підтримує. Представник позивача у судовому засіданні Колотуха О.М. підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити з підстав та мотивів викладених у ньому. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомляли. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили, відзиву на позовну заяву позивачем не подано. Заслухавши пояснення представника позивача Колотухи О.М. , свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що 01.10.2016 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.07.2017 року № 303/1768/17-ц, розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 13 жовтня 2017 року Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. Згідно долученого до матеріалів справи рішення виконавчого комітету №375 від 13.10.2020 року, місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , визначено з її матір`ю [PERSON] (позивачем). Також факт проживання дитини із позивачем підтверджується долученими до матеріалів справи довідками про реєстрацію місця проживання, зокрема встановлено, що малолітня [PERSON] та її мати [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] . Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідач - батько малолітньої [PERSON] - [PERSON] від самого народження дитини і до сьогоднішнього дня, жодного разу не бачив свою доньку, ніколи не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, про забезпечення дитини необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, жодного разу не гуляв з дитиною, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу, не створював умов для отримання нею освіти. Дані обставини також підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] , які були допитані у судовому засіданні. Згідно висновку Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 198/23/02-19 від 24.03.2021 року, виконавчий комітет, як орган опіки та піклування Ужгородської міської ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . За змістом роз`яснень, викладених у п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до вимог ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дітей, турбуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі статтями 9,18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст. 150 СК України. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Суд вважає доведеним, що відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї малолітньої доньки, не піклується про неї, не забезпечує її матеріально, і в подальшому не має наміру цього робити. Окрім цього, суд також бере до уваги, пояснення [PERSON] надані ним у пдготовчому судовому засіданні , згідно яких, останній не заперечував щодо позбвлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] та знаючим про наявність такого позову, про час та місце розгляду справи, не подав до суду письмових заперечень (відзиву) проти позовних вимог. Згідно вимог ст.19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, які подають суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших документів та обставин, які стосуються справи. Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Враховуючи наведене, висновок органу опіки і піклування та в інтересах майбутнього дитини суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити та позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 166 Сімейного Кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Частиною другою цієї статті визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст.166 Сімейного кодексу України визначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вимогами ч. 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, для дітей віком до 6 років з 1 липня у розмірі 2013 гривень. У судовому засідання не встановлено, що відповідач [PERSON] має постійне місце роботи та стабільний дохід. З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що з відповідача [PERSON] підлягають стягненню аліменти на утримання малолітньої [PERSON] у твердій грошовій сумі, у розмірі 2013,00 (дві тисячі тринадцять гривень) грн., щомісячно. Визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Згідно ст.191 ч.1 аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги заявлені позивачем обґрунтовані, зазначені факти знайшли своє підтвердження і тому підлягають частковому задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі п. 3 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 3 ст.6 Закону України «Просудовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого нею судового збору у розмірі 908,00 грн. за позбавлення батьківських прав та на користь держави та 908,00 грн. за стягнення аліментів.

Outcome: partial