Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до ПАТ СК «ПЗУ Україна», про відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилаються на наступні обставини. 28 липня 2018 року, приблизно о 22 годині 15 хвилин, водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ 2101, реєстраційний номер [NUMBER] , на автодорозі сполученням с.Приміське - с.Старозаводське у Нікопольському районі Дніпропетровської області скоїв зіткнення зі скутером «Сузукі», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , в якості пасажира на якому перебувала [PERSON] . Внаслідок ДТП, [PERSON] та [PERSON] отримали смертельну травму. В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього, близьким родичам померлого [PERSON] було завдано матеріальної та моральної шкоди. 31 липня 2019 року позивач [PERSON] через свого представника звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ України» із заявою про виплату страхового відшкодування, при цьому, його дружина [PERSON] написала заяву про відмову від своєї частини моральної шкоди на користь свого чоловіка. 05 грудня 2019 року від страховика ПрАТ «СК» ПЗУ Україна» надійшов лист про те, що правових підстав для здійснення виплати страхового відшкодування немає. Дана відмова була мотивована тим, що водій [PERSON] , не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом та перебуваючи у стані алкогольного сп`ягніння, керував автомобілем ВАЗ-2101. Однак, згідно вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, обвинуваченого [PERSON] засуджено за ч.3 ст.286 КК України. Інших статей при винесенні вироку не вказано. Отже, громадянином [PERSON] не було порушено вимоги ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом. Можливо, [PERSON] і не мав права на керування транспортним засобом, однак, це ніяким чином не змінює цивільно-правову відповідальність, яка настала у страхової компанії в результаті ДТП, автомобілем застрахованим страховиком. Те, що [PERSON] не мав посвідчення водія та знаходився за кермом в стані алкогольного сп`яніння, відноситься до адміністративного правопорушення та повинно виноситися на розгляд суду, а не страховика. Таким чином, ПрАТ «СК «ПЗУ України» своїми діями грубо порушило діюче законодавство України та цивільні права потерпілих, яким без достатніх правових підстав не відшкодовано шкоду, передбачену нормами ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме - не відшкодовано моральну шкоду, шкоду пов`язану з похованням, хоча страховику надані всі необхідні документи, що підтверджують правомірність отримання виплати від страховика. Тому, враховуючи вищевикладені обставини, просять суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 12 мінімальних заробітних плат, які діляться рівними частинами на кожного та становить 22 338 грн. 00 коп., а разом - 44 676 грн. 00 коп. Крім цього, просять суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду, пов`язану з витратами на поховання та складає суму в розмірі 44 676 грн. 00 коп. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.27-28). Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.30), своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України скористався та 27 вересня 2021 року на адресу суду від його представника надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначено наступне. Між ПрАТ СК «ПЗУ Україна» і [PERSON] був укладений Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/7677274, згідно якого був забезпечений транспортний засііб «ВАЗ» 2101, д.н.з. [NUMBER] . Даний Поліс був укладений на підставі вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно інформації, зазначеної у вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 182/7505/18, 28 липня 2018 року, близько 22 годин 15 хвилин, [PERSON] , не маючи посвідчення на право керування транспортними засобами та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ВАЗ-2101, реєстраційний номер [NUMBER] , здійснював рух по автодорозі сполученням с.Приміське - с.Старозаводське у Нікопольському районі, Дніпропетровської області з боку с.Приміське у напрямку с.Старозаводське і при переїзді залізничних колій втратив контроль над керуванням автомобіля, в результаті чого автомобіль ВАЗ-2101, реєстраційний номер [NUMBER] , у некерованому стані продовжив рух прямо по зустрічній смузі руху, де зіткнувся зі скутером, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку по смузі свого руху, перевозячи в якості пасажира [PERSON] . Своїми діями водій [PERSON] грубо порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 2.1 а), 2.3 б), 2.9 а), 12.1 Правил дорожнього руху України. Невиконання Правил дорожнього руху водієм [PERSON] призвело до ДТП, внаслідок якого [PERSON] та [PERSON] померли. [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою. У зв`язку із завданням шкоди життю [PERSON] та [PERSON] винними діями особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна», 31 липня 2019 року представник [PERSON] - адвокат Лазуренко Е.К. звернувся до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування. Розглянувши матеріали страхової справи, на підставі п.37.1.2, ст.37 Закону, відповідач прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки у кримінальній справі було встановлено та підтверджено в мотивувальній частині вироку суду по справі, що транспортний засіб «ВАЗ», державний номер [NUMBER] , [PERSON] взяв у [PERSON] без його відома, в поза робочий час. Страхувальник [PERSON] не давав дозволу [PERSON] на користування зазначеним автомобілем, про що неодноразово повідомляв під час розгляду кримінальної справи, з чим погодився обвинувачений [PERSON] . Незаконне володіння забезпеченим транспортним засобом, в даному випадку, є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Про прийняте рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування заявника було повідомлено листом № 7614-31 та листом № 7611-31. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю (а.с.31-36). Позивачі своїм правом, передбаченим цивільно - процесуальним аконодавством, на подання до суду відповіді на відзив не скористались, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надали. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Як встановлено судом, 28 липня 2018 року, приблизно о 22 годині 15 хвилин, водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ 2101, реєстраційний номер [NUMBER] , на автодорозі сполученням с.Приміське - с.Старозаводське у Нікопольському районі Дніпропетровської області скоїв зіткнення зі скутером «Сузукі», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , в якості пасажира на якому перебувала [PERSON] . Внаслідок ДТП [PERSON] та [PERSON] отримали смертельні травми (а.с.9). Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2019 року обвинуваченого [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на дев`ять років без позбавлення права керування транспортним засобом (а.с.15-19). На час ДТП цивільно - правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована відповідачем ПАТ СК «ПЗУ Україна». Як вбачається з матеріалів справи, позивачі звернулись до ПАТ СК «ПЗУ Україна» з заявою про виплату шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с.10). Листом № 9196-31 їм було відмовлено у виплаті страхового випадку з тих підстав, що [PERSON] неправомірно заволодів транспортним засобом, без посвідчення водія відповідної категорії та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а тому вказана дорожньо-транспортна пригода не є страховим випадком (а.с.12-13). Як вбачається з матеріалів справи, дані спірні правовідносини урегульовані нормами Цивільного кодексу України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За змістом п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. За ст.1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого, право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до ст.999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. У пункті 1.3 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Згідно із ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п.22.1 ст.22 цього Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого. Пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Пунктом 27.3 статті 27 Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц вказала, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому, особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Тобто, в даному випадку, посилання представника відповідача на ту обставину, що [PERSON] керував транспортним засобом без достатньої підстави (без дозволу власника та без водійського посвідчення певної категорії), до уваги не приймається, оскільки це не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. З урахуванням встановлених вище обставин, вимог ч.3 ст.1193 ЦК України, вимог ст.ст.27.4, 27.2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суддя приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина [PERSON] в розмірі 22 338 грн. 00 коп., оскільки дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув їхній син, трапилась за участю водія [PERSON] , який керував транспортним засобом марки ВАЗ 2101, реєстраційний номер [NUMBER] . На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля була застрахована в ПАТ СК «ПЗУ Україна», а тому, з урахуванням ст.ст.27.4, 27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідач по справі має обов`язок сплатити батькам загиблого страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина в розмірі 22 338 грн. 00 коп. З урахуванням того, що, відповідно до ст.27.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», загальний розмір відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних зарплат у місячному розмірі, що станом на 01 грудня 2018 становить 44 676 грн. 00 коп. (3 723 грн. 00 коп. х 12 = 44 676 грн. 00 коп.) та з урахуванням того, що право на страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина мають батьки загиблого, а саме позивачі по справі - [PERSON] та [PERSON] , суддя приходить до висновку про стягнення з відповідача суми в розмірі 22 338 грн. 00 коп. на кожного. Що стосується стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 44 676 грн. 00 коп., то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.1, 2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.2, 5 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року по справі № 461/8496/15. Отже, протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року № 6-168цс13. Як вбачається з матеріалів справи, позивачами доказів на підтвердження того факту, що їм була завдана матеріальна шкода, надано не було. Проте, в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення суми в розмірі 44 676 грн. 00 коп., позивачі послалися на ту обставину, що товарні чеки на придбання товарів знаходяться в страховій компанії. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги той факт, що позивачами не доведено сукупний розмір матеріального збитку, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суддя приходить до висновку, що в задоволенні позові в частині стягнення з відповідача матеріального збитку в розмірі 44 676 грн. 00 коп. слід відмовити. Крім того, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, оскільки позивачів звільнено від сплати судових витрат, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: partial