Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

[PERSON] та [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], звернулися до суду з позовом про визнання частково недійсним розпорядження голови Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області № 667 від 09.09.2003 року, встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права користування житлом, неодноразово збільшуючи позовні вимоги. Позов обґрунтовують тим, що [PERSON] є бабою позивачів [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] Їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Розпорядженням голови Вінницької районної адміністрації від 09.09.2003 року № 667 «Про приватизацію державного житлового фонду в районі» дозволено приватизувати квартиру в [ADDRESS] та передати у приватну власність [PERSON] Вони вважають дане рішення Вінницької РДА незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині визначення часток і кількості осіб, які мають право на приватизацію даної квартири, оскільки в ній, станом на 09.09.2003 року, постійно проживала їх сімя, а саме: баба [PERSON], батько [PERSON], мати [PERSON], брат [PERSON], [INFO], та позивач [PERSON], [INFO]. В спірне житло до баби вони сімєю в складі чотирьох осіб заселились в травні 2003 року. Їх сімя, яка вже складалась з пяти осіб, мала спільне господарство, бюджет, дорослі обробляли та утримували земельну ділянку для городництва, утримували в належному стані спірну квартиру, а баба за ними малолітніми внуками доглядала, коли батьки були на роботі. На час приватизації житла [PERSON] навчався у Вороновицькій середній школі, а брат [PERSON] відвідував дитячий садок. [PERSON] прожила разом з ними однією сімєю до 2005 року, а потім переїхала на інше постійне місце проживання в [INFO], що належав її тітці, де проживає до цього часу. Відносини між ними були нормальними, родинними до того часу, як 08.04.2009 року помер їх батько [PERSON] Таким чином, станом на вересень 2003 року вони проживали однією сімєю. Тому позивачами заявляється вимога про встановлення факту проживання однією сімєю, оскільки від цього залежить визнання їхнього права на приватизацію спірного житла. Позивачі в позові також зазначають, що спірна квартира є їхнім єдиним житлом, де вони з неповнолітнім братом постійно проживають. З батьками вони здійснили поліпшення квартири: газифікацію, водопостачання та водовідведення, змінили міжкімнатні двері, вікна, змінили перекриття будинку. Проти здійсненого ремонту баба не заперечувала, стверджувала, що всі разом будуть проживати в квартирі. Позивачі вважають, що вони набули право на користування житлом у квартирі [ADDRESS], а [PERSON] належне їм право користування житлом не визнається. В 2003 році Вороновицька селищна рада Вінницького району Вінницької області, надаючи відповідні документи, що необхідні для приватизації зазначеної квартири, надала документи, які не відповідали дійсності, а саме: станом на вересень 2003 року з [PERSON] проживали однією сімєю [PERSON] та [PERSON] При вчиненні розпорядження головою Вінницької РДА не було здійснено перевірки документів, що підтверджують проживання членів сімї за даною адресою. Таким чином, в квартирі [ADDRESS] вони мають право на приватизацію по 1/3 частки квартири площею по 23,3 кв.м. В зв'язку з викладеними вище обставинами вони\~\~звернулися з даним позовом до суду та просять встановити факт, що [PERSON] та неповнолітній [PERSON], [INFO], проживали однією сімєю з [PERSON] з травня 2003 року; визнати за [PERSON] та неповнолітнім [PERSON], [INFO], право на користування квартирою № 3 в будинку № 2 по вулиці Цукрозаводській в смт. Вороновиця, Вінницького району Вінницької області; визнати частково нечинним розпорядження голови Вінницької районної державної адміністрації від 09.09.2003 року № 667 про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] та передачу її в приватну власність [PERSON] в частині визнання права на приватизацію за однією особою та в частині визнання права власності за [PERSON] квартири в цілому. В подальшому представником позивачів-відповідачів [PERSON] було подано заяву про збільшення позовних вимог, яка ухвалою суду від 17.03.2016 року прийнята судом. Вказана заява мотивована тим, що розпорядженням голови Вінницької районної адміністрації від 09.09.2003 року за № 667 «Про приватизацію державного житлового фонду в районі» пунктом 1.5 дозволено приватизувати квартиру в [ADDRESS] та передати у приватну власність [PERSON], на імя якої було видано свідоцтво на право власності на зазначену квартиру, зареєстроване в КП «ВООБТІ» 06.10.2003 року за реєстровим № 78/557. Позивачі-відповідачі вважають дане рішення Вінницької РДА незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині визначення часток та кількості осіб, які мають право на приватизацію даної квартири. В спірній квартирі постійно проживала їхня сімя: бабуся [PERSON], батько [PERSON], мати [PERSON], сини [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В спільне житло до бабусі вони сімєю в складі чотирьох осіб заселилися в травні 2003 року і відповідно їхня сімя вже складалася з пяти чоловік. Вони мали спільне господарство, бюджет. [PERSON] навчався у Вороновицькій середній школі, а [PERSON] відвідував дитячий садок. [PERSON] проживала разом з ними однією сімєю до 2005 року, потім переїхала на інше постійне місце проживання в будинок по вул. Жовтневій, 45 в смт. Вороновиця, Вінницького району Вінницької області до своєї тітки, де проживає до цього часу. Таким чином, станом на вересень 2003 року вони проживали однією сімєю. Тому, оскільки рішення Вінницької РДА за № 667 від 09.09.2003 року «Про приватизацію державного житлового фонду в районі» в частині п 1.5 вони вважають незаконним, то відповідно також вважають незаконним видане на його підставі свідоцтво на право власності на житло від 09.09.2003 року. Позивачі-відповідачі у вказаній заяві ще раз зазначили, що спірна квартира є їхнім єдиним житлом, де вони постійно проживають. Вони вважають себе такими, що набули право на користування житлом у квартирі [ADDRESS], проте [PERSON] це право не визнається, тому вони змушені захищати його в судовому порядку. Загальна площа спірної квартири, в тому числі станом на 2003 рік, складає 70,3 кв.м. В 2003 році Вороновицька селищна рада Вінницького району Вінницької області, надаючи відповідні документи, що необхідні для приватизації зазначеної квартири, надала документи, які не відповідали дійсності, а саме: станом на вересень 2003 року з [PERSON] проживали однією сімєю [PERSON] та [PERSON]. При вчиненні розпорядження головою Вінницької РДА не було здійснено перевірки документів, що підтверджують проживання членів сімї за даною адресою. Оскільки [PERSON], яка є законним представником неповнолітнього [PERSON], не бажає в судовому порядку захищати своє право на приватизацію та приймати участь в приватизації, а [PERSON] помер, тому в приватизації житла в смт. Вороновиці мають бути [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Таким чином, кожен з них має право на приватизацію по 1/3 частки спірної квартири площею по 23,3 кв.м. Вимогу про встановлення факту проживання однією сімєю ними було подано в цивільному провадженні, оскільки між ними виник спір про право. За даних підстав позивачі-відповідачі просять суд, крім заявлених раніше позовних вимог, також визнати недійсним свідоцтво на право власності на житло від 09.09.2003 року, видане на імя [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. [PERSON] звернулася до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом про захист права власності шляхом виселення з незаконно зайнятої\~ квартири, який в подальшому уточнювала. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. У вересні 2003 року її син з невісткою привезли до неї для проживання в її квартирі онуків [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], а в 2004 року син з невісткою переїхали самі проживати до її квартири. Так як її син часто їздив на заробітки до м. Москва, а невістка працювала у м. Вінниці, то біля неї не постійно проживали онуки, оскільки в них є на праві власності квартира у [ADDRESS], де вони всі зареєстровані. В 2005 році вона переїхала проживати в інше місце в смт. Вороновиця, Вінницького району Вінницької області, залишивши сімю сина проживати у своїй квартирі. В 2009 року її син [PERSON] помер. На даний час її невістка повторно одружилася, і вона та онуки не пускають її до квартири. Те житло, де вона зараз проживає, знаходиться в аварійному стані і непридатне для проживання. Крім того, вона бажає розпорядитись своєю квартирою у встановленому законом порядку (наприклад, продати її). В зв'язку з викладеними вище обставинами [PERSON] просить суд зобовязати [PERSON], [PERSON] і [PERSON] виселитись із квартири [ADDRESS]. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 20.05.2015 року цивільну справу № 128/5934/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, про захист права власності шляхом виселення з незаконно зайнятої квартири обєднано в одне провадження з цивільною справою № 128/2673/14-ц за позовом [PERSON], [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON], з участю третьої особи на стороні позивачів Органу опіки та піклування Вінницької районної державної адміністрації, до голови Вінницької районної державної адміністрації, [PERSON], третьої особи на стороні відповідача Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області, про визнання частково недійсним розпорядження голови Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області № 667 від 09.09.2003 року, встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права користування житлом. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] заявлені ним позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити за обставин, викладених у позові, а позовні вимоги [PERSON] не визнає. Суду пояснив, що вони всією сім`єю в травні 2003 року переїхали проживати з м. Вінниця в смт. Вороновиця, також перевезли речі особистого користування. Влітку 2003 року батьки йому сказали, що його переводять в школу в смт. Вороновиця, так як вони будуть там жити. Те, що вони всі там проживали в той період, підтверджується тим, що він навчався в Вороновицькій школі з 2003 року, а також можуть підтвердити свідки. З 2003 року в їхній кімнаті гуртожитку ніхто не проживає. Їхня матір в той час працювала в магазині в м. Вінниця, а батько їздив на заробітки на 1-2 місяці, але влітку 2003 року він на заробітки не їздив, а мав тимчасові заробітки в смт. Вороновиця. В них з бабою [PERSON] були гарні відносини, вони разом проживали, разом обробляли город, вона водила в дитячий садочок його брата [PERSON], а його проводила до школи. Йому невідомо, чи повідомляли Вороновицьку селищну раду про те, що вони переїхали в смт. Вороновиця на постійне місце проживання. Представник позивача-відповідача [PERSON] за договором про надання правової допомоги [PERSON] заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити, а позовні вимоги [PERSON] не визнає. Суду пояснила, що в сім`ї [PERSON] є двоє дітей. Вони проживали в гуртожитку в м. Вінниця, житлова площа була дуже маленька. [PERSON] це матір померлого [PERSON], батька [PERSON] та [PERSON] [PERSON] проживала одиноко, тому запросила до себе проживати свого сина та його сім`ю, так як її житлова площа дозволяла проживати там такій кількості людей. В травні 2003 року сім`я [PERSON] з двома дітьми переїхала проживати в [INFO]. [PERSON] перевели навчатися зі школи в м. Вінниця в Вороновицьку школу, а меншого сина віддали в Вороновицький дитячий садочок. Батько дітей їздив на заробітки в м. Москва, так як тут не мав постійної роботи. В зв`язку з переїздом в смт. Вороновиця влітку 2003 року [PERSON] на заробітки не поїхав. Матір дітей [PERSON] (на той час [PERSON]) І.М. працювала продавцем в магазині в м. Вінниця і після роботи поверталася проживати в смт. Вороновиця. Діти постійно проживали біля бабусі [PERSON], яка за ними наглядала. Квартира була в незадовільному стані, тому з дозволу [PERSON] був зроблений ремонт. В 2005 році [PERSON] отримала в спадок житловий будинок по вул. Жовтневій в смт. Вороновиця, тому вона вирішила йти туди проживати, а дітям залишити квартиру. Відносини між всіма були гарні, ніяких конфліктів і спорів не було. В 2009 році [PERSON] помер. В 2010 році [PERSON] закінчив школу. В 2014 році матір дітей друге одружилася і змінила прізвище. [PERSON] вирішила, що її внуки не повинні проживати в квартирі і вона почала їм казати, щоб вони виселялися. Взимку 2014 року виявилося, що у вересні 2003 року [PERSON] сама приватизувала дану квартиру. Тому позивачі звернулися з відповідним позовом до суду. Так як сім`я [PERSON] проживала разом з [PERSON], вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тому діти повинні були бути включені в список осіб, які мають право на приватизацію спірної квартири. В судовому засіданні 12.04.2016 року представник позивачів-відповідачів [PERSON] підтримала позовні вимоги своїх довірителів повністю, просить їх задовольнити. Суду також пояснила, що було встановлено, що навесні 2003 року [PERSON] з дружиною та двома неповнолітніми дітьми приїхав проживати в [INFO]. Вважає, що ці обставини не заперечуються сторонами по справі. [PERSON] сама зазначала, що піклувалася про своїх внуків, годувала їх, відводила до школи та в дитячий садочок, за свою пенсію купувала їм їсти. Протилежною стороною не було надано доказів, що вони все робили окремо, що було укладено договір найму житла чи договір про догляд за дітьми. Вони всім користувалися спільно, всі разом працювали на своїх земельних ділянках. Сімя це обєднання людей кровним спорідненням, веденням спільного господарства та наявністю спільного бюджету. Вони були членами однієї сімї та проживали однією сімєю постійно, тому відповідно до Закону України «Про приватизацію» [PERSON] повинні були бути включені в приватизацію спірної квартири. Селищна рада повинна була перевірити всіх проживаючих членів сімї. Квартира в м. Вінниці має житлову площу 10 кв.м, тобто на кожного члена сімї припадає по 3,4 кв.м. Таким чином, [PERSON] не позбавлені права на приватизацію житла. Протилежною стороною було зазначено, що [PERSON] не має іншого житла. В судовому засіданні було надано документи, які підтверджують те, що під час розгляду даної справи [PERSON] відчужила належний їй будинок, щоб погіршити своє становище. Таким чином, докази здобуті та надані в судовому засіданні доводять наявність підстав для задоволення позову [PERSON]. [PERSON] не заперечують, що [PERSON] має право на приватизацію частини житла. Діти [PERSON] та [PERSON] житла не мають. З огляду на зазначене, вона вважає їх позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню. Також представник зазначила, що в позові [PERSON] про виселення не зазначено підстав, з яких повинні бути виселені [PERSON], тобто не конкретизовані позовні вимоги. В судовому засіданні законний представник позивача-відповідача [PERSON], яка є також відповідачем за позовом [PERSON], - [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримує, а позовні вимоги [PERSON] не визнає. Суду пояснила, що коли вони з чоловіком [PERSON] одружилися, постійно їздили на канікули то до її батьків, то до його батьків, а коли не стало його батька, то до його матері. Там вони обробляли город, робили закрутки, які зберігали там же в погребі, так як в м. Вінниця в них була лише маленька кімнатка в гуртожитку на 9 кв.м. Спочатку з [PERSON] проживала її дочка [PERSON], а потім вона одружилася і [PERSON] залишилася проживати одиноко. Вони в цей час підшукували собі житло, так як потребували поліпшення житлових умов. [PERSON] сказала, щоб вони переїжджали проживати до неї, тому за усною домовленістю з [PERSON] в травні 2003 року вони з сім`єю переїхали в смт. Вороновиця. Сина [PERSON] вони перевели зі школи в м. Вінниця в Вороновицьку школу, а син [PERSON] почав ходити в дитячий садочок лише в січні 2004 року. [PERSON] допомагала доглядати за дітьми, так як вони з чоловіком в серпні пішли на роботу. В 2005 році вони почали робити в квартирі ремонт з дозволу [PERSON], яка казала, що то все їхнє і вони можуть робити ремонт. Вони дуже багато вклали своїх коштів в ремонт, так як і дах протікав, і каналізація була забита, і газу не було, потрібно було його проводити, та інше. Так як чоловік заробляв гроші, він робив ремонт в квартирі для проживання своєї сім`ї. В 2007 році в її чоловіка з матір`ю почалися конфлікти через те, що остання не хотіла його прописувати в квартирі, казала, що квартира буде дочці [PERSON] чи дочці [PERSON], а в 2009 році її чоловік повішався, бо не міг все це терпіти. Вони разом з [PERSON] проживали до 2005 року, разом готували їжу, разом обробляли город, разом платили комунальні послуги, а в 2005 році [PERSON] перейшла проживати в будинок своєї тітки. Спочатку [PERSON] забрала лише свої особисті речі, а потім вони допомогти перевезти їй дещо з меблів. Навіть влітку 2014 року син [PERSON] [PERSON] забирав деякі її речі з квартири. В січні 2014 року після одруження, коли вона збирала свої речі для переїзду, за шафою вона знайшла документи на квартиру, які, напевно, заховав її чоловік. Їй чоловік з цього приводу нічого не розповідав, до того часу вона не знала, що ще в 2003 році квартира була приватизована [PERSON] На даний момент вона особисто проживає в помешканні свого другого чоловіка, син [PERSON] проживає в смт. Вороновиця, син [PERSON], так як навчається в м. Вінниця, то на період навчання проживає біля неї, а на вихідні та на канікули приїжджає в смт. Вороновиця. В кімнаті гуртожитку ніхто не проживає. Спірна квартира являється єдиним житлом для її дітей, тому що кімната в гуртожитку дуже маленька та її діти потребують поліпшення житлових умов. На обліку щодо поліпшення житлових умов вони не перебувають. Після смерті її чоловіка його родичі приходили до неї та вимагали, щоб вона їм дала гроші або віддала кімнату в гуртожитку. В судовому засіданні 12.04.2016 року [PERSON] підтримала представника [PERSON] Також пояснила, що діти мають право користуватися тим, що батьки зробили. Свій позов просить задовольнити. Відповідач-позивач [PERSON] суду пояснила, що звернулась до суду з позовом вже після звернення з відповідним позовом її онуків, хоча й зробила на них заповіт. Також пояснила, що син просив її, щоб проживати в неї, це було ще в 2002 році, але в неї тоді проживала ще дочка [PERSON]. Після цього вона ще рік проживала сама. З 2005 року син почав їздити на заробітки. В неї була земельна ділянка, яку вона поділила на трьох осіб: собі, [PERSON] і своїй дочці. З 2003 року вони привезли дітей, щоб вона допомагала доглядати за дітьми. Дві неділі [PERSON] працювала в м. Вінниця, там і жила, а потім два тижні вона доглядала за дітьми. Син також проживав в м. Вінниці. В них було все окремо. Їм було відомо, що вона приватизовує квартиру. Син почав пити, [PERSON] забрала дітей і поїхала проживати в Вінницю, сказавши при цьому, щоб за своїм сином вона дивилася сама. Після смерті сина, в 2010 році вона сказала, щоб [PERSON] віддала їй документи на квартиру, а вона сказала, що вони в Вінниці, і лише в 2014 році повернула документи через селищну раду. В квартирі був ремонт, який був зроблений від заводу. Вони її не запитували, чи можна робити ремонт. Син з невісткою постійно проживали у Вінниці, а діти знаходились біля неї по два тижні. А потім син їздив на заробітки на 1-3 місяці. Коли [PERSON] не працювала, то вона два тижні була з дітьми в Вороновиці. В неї не було грошей, щоб щось купувати дітям. Син та невістка заробляли гроші. Вони інколи залишали гроші старшому сину, щоб купити хліб. Два тижні вона сама годувала дітей, готувала їм їжу. З [PERSON] вона разом не готувала і також разом не робила консервацію. Погріб, як і город, був поділений на три частини. Приблизно в 2008 році [PERSON] сказала, щоб вона зробила на них або договір дарування, або купівлю-продаж квартири. Вона не показувала [PERSON] документи по приватизації квартири. Отриману у спадок хату вона подарувала своїй дочці, так як коли вона захворіла, то дочка піклувалась про неї і вона в неї проживала. Мирним шляхом вона не хоче вирішувати спір і залишати щось цим внукам вона також не хоче, бо вони з нею погано повелися. Пояснила також, що вона перша почала процес приватизації заводської квартири в 2002 році і процес приватизації затягнувся до 2003 року. В приватизації їй син [PERSON] не допомагав, але всі діти знали, що вона приватизовує квартиру. Коли приходив технік робити обміри, була присутня [PERSON]. Іра нічого не запитувала її з приводу приватизації, тому вона їй не розказувала. В судовому засіданні 12.04.2016 року [PERSON] заперечила з приводу зазначеного [PERSON] та [PERSON], свій позов підтримала, просить його задовольнити. Також пояснила, що спірну квартиру вона заробила власною працею, тому вона повинна жити у ній. Тітку свою доглядала, тому що та була старенька, а коли вона повернулась у свою квартиру, то її вже [PERSON] не впустили. Представник відповідача-позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнає, позов [PERSON] підтримує в повному обсязі. Суду пояснив, що в червні 2014 року його довірителька отримала судову повістку і з того часу почався спір. Підстав у [PERSON] подавати такий позов не було, оскільки, як повідомляли в судовому засіданні батьки привозили своїх дітей до бабусі [PERSON] кожне літо. Так було і влітку 2003 року. Крім того, [PERSON] повідомила, що працювала в м. Вінниця, тому не могла вона проживати в смт. Вороновиця. Є акти селищної ради, працівниці БТІ, довідки селищної ради, переписка Вінницького РВ УМВС України, що [PERSON] не допускають до свого помешкання [PERSON], тому [PERSON] й звернулась з відповідним позовом про виселення останніх. [PERSON] у спірній квартирі не зареєстровані, тому їх треба виселити як таких, що проживають незаконно та порушують права [PERSON], не допускаючи її до помешкання, [PERSON] немає де жити. Вона вимушена проживати в своєї дочки, де проживає пять чоловік, двоє з яких є дітьми-інвалідами. Він заперечує проти позовних вимог [PERSON], оскільки право власності є непорушним. Ще за допомогою народного депутата СРСР [PERSON] від заводу, як багатодітна мати, отримала спірну квартиру в користування, тому що перебувала на черзі. В довідці селищної ради від 17.07.2003 року написано, що в спірній квартирі проживає одна особа. Заява [PERSON] про отримання дозволу на приватизацію датована 03.09.2003 року. На той час відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію» приватизувати житло могли лише повнолітні члени сімї, які постійно проживають в помешканні, і за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї. В п.3.3 рішення Конституційного Суду України від 10.06.2010 року по справі № 1-38/2010 за реєстраційним № 15-рп/2010 зазначено, що приватизація державного житлового фонду згідно з Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду (частина перша пункту 1 статті 4 Закону). Зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Відповідно до статті 5 Закону умовою безоплатної передачі наймачеві та членам його сім'ї квартири (будинку), що підлягає приватизації, є відповідність загальної площі квартири (будинку) нормі, передбаченій абзацом другим частини першої статті 3 Закону . На підставі документів, поданих [PERSON] (заява, довідка про склад сімї, довідка щодо вартості квартири), голова Вінницької РДА виніс відповідне розпорядження. [PERSON] в судовому засіданні пояснювала, що спори за квартиру в них виникали вже давно, ще в 2009 році, а може і раніше. [PERSON] в січні 2014 року зробила заповіт на [PERSON] і [PERSON], і ще одного свого онука, і лише в серпні 2014 року скасувала його. [PERSON] надали в користування кімнату в гуртожитку. Лише в 2012 році вказана кімната була приватизована. Є підозра, що [PERSON] не приватизовували квартиру у Вороновиці, так як мали намір отримати квартиру у Вінниці. Тільки постійна реєстрація може вказувати на постійне місце проживання людини. Спільного проживання та спільного ведення господарства не було. [PERSON] ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. [PERSON] казала, що [PERSON] навчається у Вінниці і на час навчання проживає з нею по вул. 50-річчя в м. Вінниці. В судовому засіданні 12.04.2016 року [PERSON] підтримав поданий [PERSON] позов. Пояснив, що [PERSON] сказав, що хоче встановити факт проживання однією сімєю з [PERSON], але в позовних вимогах не зазначено конкретно за який період вони просять встановити такий факт. Свідок [PERSON] чітко вказав, що сімя [PERSON] заїхала в Вороновицю 26.08.2003 року і 29.08.2003 року вони вже поїхали в Москву на заробітки. Крім того, [PERSON] був відрахований з Вінницької школи в вересні 2003 року. [PERSON] довідки селищної ради [PERSON] проживала одиноко. З 08.12.2014 року [PERSON] є учнем ПТУ. [PERSON] разом з неповнолітнім сином більше року не проживають в [INFO]. Фактично діти проживали в спірній квартирі, а юридично вони були прописані в м. Вінниця. Місцем проживання неповнолітніх дітей є місце проживання їхніх батьків. Коли Тлкачові приїхали в смт. Вороновицю, вони мали право офіційно там зареєструватися. Вінницька РДА серед інших документів бачила довідку селищної ради, тому розпорядження було надано правомірно. Було встановлено, що [PERSON] не перебували на обліку, як такі, що потребують поліпшення житлових умов. Приватизація житла це право особи, а не її обовязок. Діти [PERSON] та [PERSON] не мали право на приватизацію, оскільки були неповнолітніми. Вони знали давно або повинні були знати, що квартира належить [PERSON], оскільки сама [PERSON] зазначила, що після смерті в 2009 році [PERSON] їх відносини з [PERSON] різко погіршилися. Крім того, документи на квартиру постійно були у [PERSON], оскільки в 2014 році вони вилучалися в неї селищною радою. Порушується право власності на житло [PERSON], оскільки її у власну квартиру [PERSON] не допускають. [PERSON] не є членами сімї наймача, тому вони не мають права користуватися квартирою. За даних підстав представник просить виселити [PERSON] з спірної квартири, а в задоволенні їхнього позову відмовити. Крім того, просить застосувати строк позовної давності, оскільки з моменту приватизації пройшло набагато більше ніж три роки, а позивачам за первісним позовом було з самого початку відомо, що [PERSON] приватизувала квартиру. Представник відповідача-позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні 12.04.2016 року позовні вимоги [PERSON] підтримує та просить їх задовольнити, вимоги [PERSON] не визнає. Суду також пояснив, що представник позивачів-відповідачів [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що всі користувалися меблями у спірній квартирі, значить вони і користувалися шафою, де лежали документи на квартиру, тому знали про них вже давно. Представник відповідача [PERSON] РДА Вінницької області в судове засідання не зявився, попередньо подав через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи без участі представника Вінницької РДА Вінницької області. В заяві також зазначено, що Вінницька РДА Вінницької області підтримує позов [PERSON] При вирішенні справи просить врахувати пояснення, які були раніше надані, а саме, що приватизація спірної квартири була проведена відповідно до довідки про склад сім'ї на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У відповідності до вказаного закону, наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та членів їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. У відповідності до довідки про склад сім'ї, виданої виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради 17.07.2003 року за № 1742, у квартирі за адресою: смт. Вороновиця, вул. Цукрозаводська, 2/3, мешкала і мала право на житло станом на 17.07.2003 року одна особа [PERSON]. Позивачі [PERSON], [PERSON] в позовній заяві посилаються на довідку від 29.01.2014 року № 147, видану Вороновицьким селищним головою. Відповідно до вказаної довідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проживають в [INFO] з 2003 року. Однак, дана довідка доказового значення по справі не має, оскільки нею не встановлено факту проживання зазначених осіб саме на час проведення приватизації житла у вересні 2003 року. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року «Про затвердження тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання» (чинної на момент проведення приватизації житла), громадяни України, які постійно проживають в Україні, у разі зміни місця проживання зобов'язані подати відповідним органам у 10-денний строк після прибуття на нове місце проживання документи для реєстрації. На підставі наведеного, відповідно до законодавства України на час приватизації [PERSON] житла [PERSON] та [PERSON] проживали у м. Вінниця. Враховуючи положення Цивільного кодексу Української РСР (чинного на момент проведення приватизації), місце проживання неповнолітніх є місце проживання їх батьків. У зв'язку з чим відсутні правові підстави стверджувати, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] на момент приватизації проживали в [INFO]. Представник третьої особи Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області в судове засідання не з`явився, попередньо через канцелярію суду від голови селищної ради надійшов лист про розгляд даної справи у відсутність представника Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області, у вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Представник третьої особи Органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, попередньо надійшла заява від представника за довіреністю [PERSON], яка просить справу розглядати у її відсутність, позов підтримує частково, в частині визнання права користування житлом [PERSON], [INFO]. [PERSON] ч.2\~ст.158 ЦПК України\~особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] приїжджав до баби [PERSON] в смт. Вороновиця, Вінницького району Вінницької області на вихідні та канікули. Вони товаришували. Він жив неподалік. Влітку 2003 року [PERSON] повідомив, що переїжджає в смт. Вороновиця та буде ходити в їхню школу. Він пішов в пятий клас. Вони ходили в один клас, сиділи за однією партою, товаришували. [PERSON] сім`я [PERSON] почала робити ремонт. Через два роки баба [PERSON] переїхала в інший будинок, щоб доглядати за іншою бабою. В них усіх були нормальні стосунки, [PERSON] до баби гарно відносився і вона до нього. Після смерті батька [PERSON], через певний час, почались якісь проблеми. Декілька раз він заходив до їхньої квартири. Свідок [PERSON] суду показала, що є другою невісткою [PERSON] В кінці травня 2003 року вона знаходилась в декретній відпустці, її чоловік [PERSON] прийшов і сказав, що його брат [PERSON] з сімєю переїжджають проживати на Цукрозаводську. Ще раніше [PERSON] та [PERSON] хотіли купити будинок, але [PERSON] їх відговорила, сказала, щоб вони йшли проживати в квартиру. З цим погодився і її чоловік брат [PERSON] та їхні сестри. В вересні 2003 року [PERSON] пішов в пятий клас Вороновицької школи № 2, а меншого взяли в дитячий садочок, але вже після Нового року, так як там була велика черга. [PERSON] та Іра працювали в м. Вінниці, а [PERSON] дивилась за дітьми. На початку червня 2004 року [PERSON] прийшла до неї і почала їй розказувати, яка вона погана невістка, а от [PERSON] дуже гарна, вона і прибере, і помиє. Тобто в них були гарні відносини. В 2005 році [PERSON] перейшла проживати до своєї тітки на сусідню вулицю. Іра з [PERSON] почали робити в квартирі ремонт, [PERSON] не заперечувала проти цього. [PERSON] під приводом того, що в квартирі ремонт, пил, яким вона не може дихати, пішла проживати до своєї тітки, але всім почала розповідати, що її син вигнав. Іра з [PERSON] провели газ (сусіди не хотіли давати дозвіл, бо [PERSON] не давала перший внесок, але [PERSON] з [PERSON] випросили в сусідів дозвіл та в цьому допоміг [PERSON] батько). Вони зробили стіни і підлогу, перекрили дах, полагодили каналізацію. В 2002 році дочка [PERSON] вдруге одружилася і поїхала від неї в Татарбунари. Коли ремонт в квартирі був зроблений, [PERSON] почав просити матір, щоб вона його прописала в квартирі, бо гроші в квартиру були вкладені, але [PERSON] його не прописувала. Сусіди розповідали, що [PERSON] дуже сварилась з сином [PERSON]. Після похорону [PERSON] перестала приходити до внуків [PERSON]. В січні 2014 року [PERSON] почала вимагати від [PERSON] якісь документи. Іра вийшла заміж, їй сказали, щоб вона «забиралася» з квартири. Іра змушена була забрати свої речі і виїхати з квартири, а діти залишилися. В 2003 році у всіх були гарні відносини, [PERSON] з [PERSON] два тижні працювали на роботі, а два тижні були вдома. Коли вони були на роботі, [PERSON] дивилась за дітьми. [PERSON] стали перевозити речі в Вороновицю з кінця травня 2003 року. Її чоловік був зареєстрований в спірній квартирі, але про те, що відбувається приватизація, йому не повідомили. В 2003 році [PERSON] сама просила, щоб [PERSON] і [PERSON] переїхали до неї, їй про це розповів чоловік. На скільки їй відомо, [PERSON] в 2014 році збирала речі і знайшла документи на квартиру. Їй відомо, що в них був спільний город. Свідок [PERSON] суду показала, що є дочкою [PERSON] Матір отримала квартиру в 1978 році, так як була багатодітна сімя. З нею проживала старша дочка [PERSON]. Спочатку матір зробила заповіт на [PERSON] та [PERSON], і сина старшої дочки. У всіх були гарні відносини. Після смерті брата [PERSON] відносини погіршилися. Спочатку мама доглядала тітку, ходила до неї, а потім переїхала, бо бабуся була дуже старенька. Коли матір склала заповіт на трьох, [PERSON] розсердились. Потім матір хотіла забрати документи на квартиру, а [PERSON] не захотіла віддавати. Після того, як вони подали позов до суду, матір скасувала заповіт. [PERSON] та Іра завжди привозили влітку дітей до бабусі. Переїхали перед школою, в кінці серпня 2003 року. [PERSON] працював в Вінниці, а в кінці серпня 2003 року поїхав на заробітки, через це і дітей перевезли в Вороновицю, бо [PERSON] працювала по два тижні в м. Вінниця. Спільне господарство вони не вели, в них все було окремо і город, і посуд, і їсти готували окремо. [PERSON] почала товаришувати з [PERSON] після смерті [PERSON]. [PERSON] домовився з матірю, що тимчасово буде прописаний в квартирі. Ніхто не був проти, що мама приватизовує на себе квартиру. Коли матір попросила віддати документи на квартиру, [PERSON] сказав, що вони в Вінниці. Матір залишила документи в квартирі тому, що їм довіряла. Напевно, Іра знала, що квартира приватизована, бо документи на квартиру були весь час в квартирі. Останній раз була в даній квартирі 08.07.2013 року, тоді документи на квартиру не бачила. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] являється її матірю. Вона проживала раніше в смт. Вороновиця, Вінницького району Вінницької області в спірній квартирі. Потім вона переїхала проживати в м. Вінницю. Вона допомагала своєму брату [PERSON] переїхати в м. Вінницю, отримати кімнату в гуртожитку. В них з сімєю брата були дуже гарні відносини, поки брат не помер. Спочатку матір проживала з дочкою [PERSON]. Потім [PERSON] вийшла заміж і переїхала в Татарбунари. Матір стала проживати сама. Потім вона приватизувала квартиру, вони всі про це знали, ніхто не був проти цього. Матері зараз немає де проживати. Її внуки не допускають її у власну квартиру. Сімя [PERSON] мала город біля квартири, тому коли вони приїжджали його обробляти, то інколи заночовували в квартирі. Матір інколи доглядала за внуками. [PERSON] не проживала постійно в квартирі, вона працювала в Вінниці і проживала в Вінниці. [PERSON] їздив на заробітки в Москву. Спільного господарства вони з матірю не вели. В них були окремі городи, в погребі все окремо лежало і картопля, і консервація. Мама собі окремо готувала їсти. Вони зробили в квартирі косметичний ремонт. Каналізація там була від самого початку. Мама не може проживати в будинку своєї тітки, оскільки там дуже холодно, дах тече. Всі знали, що мама буде сама приватизовували квартиру, [PERSON] та [PERSON] також про це знали. Вони хотіли в Вінниці отримати квартиру і вона хотіла також, тому вони не хотіли приймати участь в приватизації. В кімнаті в гуртожитку проживають квартиранти. Вона проживає в тому ж будинку, тільки у неї кімната на третьому поверсі. Документи на квартиру завжди знаходились в шафі в квартирі, вони всі знали, де вони лежать. З квартири вона виписалась, так як планувала отримати житло в Вінниці і там прописалася. В 2003 році вона приїжджала до мами раз в тиждень. Приїжджали всі в квартиру до 2009 року, поки не помер брат [PERSON]. Знала, де лежать документи на квартиру, оскільки в матері всі документи лежать в одному місці. Документи на квартиру бачила особисто. [PERSON] перебував на обліку на отримання житла, про це знає з його розмов. [PERSON] спочатку навчався у Вінницькій школі, що по вул. К.Маркса, потім його перевели у Вороновицьку школу. [PERSON] приїжджав в Вінницю ночувати, оскільки він відвідував спортивну школу. Знає про це, бо неодноразово бачила [PERSON] в Вінниці після школи. Бабушка доглядала за внуками, коли їх батьки були на роботі. Свідок [PERSON] суду показала, що проживає в гуртожитку з 2003 року, знає, що [PERSON] проживала в цьому ж гуртожитку приблизно до 2010 року, вона її там бачила. [PERSON] працювала в магазині «Юлія». Сімя [PERSON] стала проживати там приблизно з 1996-1997 років. В той період з 2003 року вона бачила там [PERSON], дітей та її чоловіка вона бачила дуже рідко. Тоді бачила, що [PERSON] ходить на роботу в магазин, який знаходиться поряд. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] є її племінницею. [PERSON] на даний час проживає в м. Вінниця, раніше проживала в смт. Вороновиця. Зараз бабуся вигонить їх з квартири. [PERSON] та [PERSON] проживали в бабусі на вул. Цукрозаводській. Знає, що [PERSON] запросила сина з дітьми та дружиною до себе проживати. В хаті не було нічого, ні газу. Якось в 2003 році восени вона зустріла [PERSON], яка їй розповіла, що діти [PERSON] переїжджають до неї. Була в них в квартирі, в них все було спільне. Потім зробили ремонт, поміняли вікна, купили меблі, килими, провели газ. В [PERSON] була своя кімната, була дитяча кімната. З гуртожитку привозили меблі телевізор, вона бачила його в квартирі. Вони харчувалися всі разом. [PERSON] нічого не говорила про те, що [PERSON] заселилися в спірну квартиру без її згоди. Восени 2003 року діти проживали там, [PERSON] ходив там в школу. Вона памятає, що там не було газу, оскільки її брат батько [PERSON] позичав в матері гроші, щоб допомогти Ірі провести газ. Вода в квартирі була, туалету не було. Її брат також особисто робив перебудову в квартирі. В [PERSON] з [PERSON] були гарні відносини. Чи був поділений город, вона не знає, знає, що город завжди обробляла [PERSON], знає, щ був погріб. Свідок [PERSON] суду показала, що взимку 2003 року помер її чоловік, а влітку 2003 року молода сімя [PERSON] стала їхніми сусідами. [PERSON] пішов в школу, [PERSON] в дитячий садочок. Вони проживали всі разом. З [PERSON] вона спілкувалася як сусіди. Син [PERSON] [PERSON] найменший, тому він переїхав до матері проживати. Не памятає, хто їй сказав, що [PERSON] з сімєю переїхали проживати до [PERSON]. Вона бачила, що дитина ходила в школу, бачила, що город [PERSON] обробляла, що їздила на роботу, що [PERSON] їздив на заробітки, що вони робили ремонт. Вони проводили газ, перекривали дах. Вона проживає в даному будинку з 1990 року. В будинку були вода та каналізація. [PERSON] перейшла до своєї тітки проживати, вона не памятає, але памятає, що вони з сусідом [PERSON] перевозили шафу [PERSON] та її речі в будинок тітки. Вона не бачила, що [PERSON] перевозили меблі, речі, знає, що вони переїхали проживати і все. До 2003 року в [PERSON] проживала дочка [PERSON] з сином. Свідок [PERSON] суду показав, що знайомий з [PERSON] з раннього дитинства. Раніше він приїжджав на канікули в Вороновицю, а з пятого класу почав ходити в школу в Вороновиці. В квартиру в смт. Вороновиця до них заходив, там жили його батьки, брат та приблизно два роки баба. [PERSON] гарно відносився до баби. Не знає, хто за [PERSON] доглядав. Знає, що конфлікт з приводу квартири виник давно. Свідок [PERSON] суду показав, що є зятем [PERSON] Він взяв [PERSON] з собою в Москву на заробітки в 2003 році, вони поїхали в Москву 29.08.2003 року, а вони всі приїхали жити до [PERSON] 26.08.2003 року. Їздив до 2005 року. До 2003 року з [PERSON] проживала дочка [PERSON] з сином. В квартирі робилася прибудова 2,5х3,5, він її будував особисто з сином [PERSON] [PERSON]. Водопостачання та водовідвід були, це робив ще завод. Ще були літня кухня та сарай. [PERSON] та [PERSON] продали. В 2002 році розпочався процес приватизації квартири [PERSON], який завершився в 2003 році. [PERSON] та [PERSON] повинні були знати, що [PERSON] приватизовує квартиру, бо всі знали про це. Свідок [PERSON] суду показав, що він є кумом [PERSON] та хрещеним їх сина [PERSON]. З 2003 року [PERSON] з [PERSON] перейшли жити в смт. Вороновицю, вул. Цукрозаводська. Прожили там два роки, [PERSON] потім перейшла проживати в інше місце, а вони почали там робити ремонт. Вони приїхали жити постійно. [PERSON] йому розповідав, що вони будуть там жити, а він буде їздити в Москву, заробляти гроші. В них було все спільне. [PERSON] працювала в Вінниці в магазині. [PERSON] не заперечувала щодо ремонту в квартирі. В 11.10.2003 році в його дочки було весілля дочки, тому він запамятав цей рік. В 2003 році [PERSON] йому сказав, що переїжджає жити до мами. Бував в них раз в місяць. [PERSON] перевезли свій диван і телевізор. [PERSON] сама казала йому, що вона переходить проживати в інше місце, а вони ([PERSON]) нехай там живуть і роблять ремонт. Влітку вони переїхали, а восени дитина пішла в школу. Свідок [PERSON] суду показав, що є батьком [PERSON] З 2003 року діти проживають по вул. Цукрозаводській. В кінці травня 2003 року він допомагав їм перевозити речі, робив ремонт в квартирі. [PERSON] їздив в Москву. [PERSON] не заперечувала щодо ремонту. [PERSON] казала, що подарує квартиру внуку. Свідок [PERSON] суду показала, що знає [PERSON], вона багатодітна мати, важко працювала, добивалася квартиру через цукровий завод, який зробив ремонт, провів їй воду. В неї завжди було дуже чисто, вона тримала господарство. В 2002 році вона приватизовувала землю, а [PERSON] квартиру. В той час біля [PERSON] жив син [PERSON]. З якого часу він став там проживати, вона не памятає. З [PERSON] вона весь час товаришувала, бувала в неї вдома. [PERSON] розповідала їй, що документи тримала в шафі, щоб діти знали. Після приватизації [PERSON] жила в своїй квартирі, але скільки, вона не памятає. [PERSON] казала, що приватизує квартиру і можливо продасть і поділить гроші між дітьми. Ремонт робив завод, діти ніякого ремонту не робили. Шафу перевезла [PERSON], коли переїжджала до тітки, вона розказувала, що документів там не було. [PERSON] спочатку жив в Вінниці, а потім попросився до [PERSON] жити. В нього були діти [PERSON] і [PERSON]. [PERSON] доглядала за внуками, коли їхні батьки були на роботі. Син [PERSON] [PERSON] був на заробітках, його дружина [PERSON] працювала в м. Вінниці. [PERSON] почала перша приватизовувати заводську квартиру, про це всі знали. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, давши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. [PERSON] особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності, на підставі приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло, виданого 09.09.2003 року на підставі розпорядження голови Вінницької районної державної адміністрації від 09.09.2003 року за № 667 (відповідно до розпорядження, [PERSON], яка проживає та прописана в квартирі за адресою: [ADDRESS] з 07.06.1997 року, одинока, ветеран праці, дозволено приватизувати зазначену квартиру, що складається з трьох кімнат, загальною площею 70,3 кв.м, при нормі 31 кв.м, з безоплатною передачею у власність, з відповідною вартістю 12 грн. 65 коп.), та копією технічного паспорта на квартиру (том 1 а.с. 12, 14, 15-16, том 2 а.с. 39, 40). Для приватизації квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], [PERSON] подала голові Вінницької РДА письмову заяву від 03.09.2003 року, до якої додала довідку про склад сімї наймача та наймані приміщення; документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанні у власність житла, що підтверджується копією зазначеної заяви та доданих до неї документів (том 1 а.с. 62, 63, 64). Відповідно до копії довідки про склад сімї наймача (ізольованої квартири) одноквартирного будинку та займані приміщення № 1742, виданої виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області 17.07.2003 року (яка була долучена до письмової заяви [PERSON] від 03.09.2003 року), прописаною у вищезазначеній квартирі значилась лише [PERSON] (том 1 а.с. 63). З копії довідки щодо розрахунку площі квартири (будинку), що безоплатно приватизується (також доданої до письмової заяви [PERSON] від 03.09.2003 року), в графі «наявність пільг на безоплатне одержання квартири (будинку)» зазначено: «ветеран праці (довідка)» (том 1 а.с 64). [PERSON] копії довідки № 2527, виданої управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькому районі 03.09.2003 року, [PERSON] перебуває на обліку в вищевказаному управлінні і отримує пенсію по віку (стаж роботи 29 років 6 місяців 13 днів) (том 1 а.с. 65). Судом також встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності (по 1/3 частки кожному) належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 10,4 кв.м, житловою 7,9 кв.м, що підтверджується копією свідоцтва про право власності серії САЕ 138179, виданого виконкомом Вінницької міської ради 17.05.2012 року (том 2 а.с. 31, 32, 34), інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно за індексним номером 33947762 від 20.02.2015 року (том 1 а.с. 237-238). З зазначеного свідоцтва про право власності вбачається, що квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Даний факт також підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи № 104250, витребуваної з КП «ВМБТІ» та оглянутими в судовому засіданні. Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. [PERSON] ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування). Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. В пункті 3.3. рішення Конституційного Суду України від 10.06.2010 року по справі № 1-38/2010 за реєстраційним № 15-рп/2010 зазначено, що приватизація державного житлового фонду згідно з Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду (частина перша пункту 1 статті 4 Закону). Зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Відповідно до статті 5 Закону умовою безоплатної передачі наймачеві та членам його сім'ї квартири (будинку), що підлягає приватизації, є відповідність загальної площі квартири (будинку) нормі, передбаченій абзацом другим частини першої статті 3 Закону; якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім'ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра; якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Отже, безоплатна приватизація державного житлового фонду обумовлюється загальною площею квартири (будинку), в якій постійно проживає наймач та члени його сім'ї, і санітарною нормою загальної площі, що підлягає приватизації, та не обмежується кількістю квартир (будинків) державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі. Тому громадяни України мають право використати житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у повному обсязі незалежно від того, вкладається в санітарну норму загальна площа однієї чи кількох квартир (будинків). Тобто, якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду (стаття 4 Закону). Наведене кореспондується з Житловим кодексом Української РСР. [PERSON] з нормами статті 48 Кодексу жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України, при цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки (частина перша; при передачі громадянами житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, вони мають право на одержання житла у межах встановленої норми жилої площі (частина друга); громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства (частина третя). Системний аналіз наведених положень Закону та Кодексу дає підстави для висновку, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Це вбачається зі змісту пункту 5 статті 5 Закону, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Тобто одноразовість приватизації житла законодавець обумовив номінальною вартістю житлового чека, а не кількістю квартир (будинків), площа яких відповідає цій вартості і встановленій санітарній нормі. Отже, для приватизації державного житлового фонду житлові чеки вважаються використаними повністю, якщо у власність наймача і кожного члена його сім'ї безоплатно передано з державного житлового фонду загальну площу квартири (будинку) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Так само житловий чек є використаним у повному обсязі один раз, якщо його залишок після безоплатної приватизації житла, площа якого менша санітарної норми, використано для придбання частки майна державних підприємств, земельного фонду (стаття 4, пункт 2 статті 5 Закону) або весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого пунктом 5 статті 5 Закону. З копії інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно за індексним номером 42537160 від 19.08.2015 року вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 3-625, виданого Вінницькою районною державною нотаріальною конторою 13.07.2012 року також належала 1/1 частка будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: смт. Вороновиця, вул. Жовтнева, 43, Вінницького району Вінницької області, загальною площею 43,8 кв.м, житловою 36,2 кв.м (том 2 а.с.183). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 42537274 від 19.08.2015 року щодо [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні (том 2 а.с.184). Відповідно до копії рішення Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області № 141 від 23.06.2015 року уточнено поштову адресу житлового будинку та господарських споруд, які знаходяться в смт. Вороновиця по вул. Жовтнева, на смт. Вороновиця, вул. Жовтнева 43 «а», Вінницького району Вінницької області. З копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна за індексним номером 44134948 від 18.09.2015 року вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: смт. Вороновиця, вул. Жовтнева, 43А, Вінницького району Вінницької області, на підставі договору дарування, серії та номер 606 та 607, виданого 13.08.2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] (том 2 а.с.213-214). З копії довідки № 1631, виданої Вороновицькою селищною радою Вінницького району Вінницької області 15.12.2014 року, вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO], а фактично проживає за адресою: [INFO] (том 2 а.с.49). [PERSON] з копією домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають [INFO], по вул. Цукрозаводська в смт. Вороновиця, Вінницького району Вінницької області, [PERSON], [INFO], значиться господаркою квартири, зареєстрована в даній квартирі з 03.01.1980 року; [PERSON], [INFO], був зареєстрований за вказаною адресою з 25.01.1995 року, а знятий з реєстрації місця проживання 05.07.2007 року (том 1 а.с.44-46, том 2 а.с.37-38). Відповідно до довідки № 147, виданої виконкомом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області 29.01.2014 року, в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрована з 03.01.1980 року [PERSON], [INFO], але з 2005 року там не проживає; [PERSON] не зареєстрований, проте проживав за вказаною адресою по день смерті 08.04.2009 року, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], не зареєстровані, проте проживають за вищевказаною адресою з 2003 року і по час видачі довідки (том 1 а.с.25). [PERSON] з листом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області від 14.10.2014 року, наданим на запит [PERSON], довідка № 147 від 29.01.2014 року стосовно проживання сімї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] надана на підставі письмових підтверджень сусідів (том 1 а.с.118). На виконання ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 14.01.2015 року Вороновицькою селищною радою Вінницького району Вінницької області надано копії підтверджень сусідів ([PERSON], [PERSON] та [PERSON]І.), згідно яких була дана довідка про місце проживання [PERSON], та копію журналу реєстрації довідок від 29.01.2015 року (том 1 а.с.227, 228, 229, 230, 231, том 2 а.с.210). Відповідно до довідки № 37/1, виданої ПП «БОКУД» 20.08.2015 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: власник [PERSON], [INFO]; син (співвласник) [PERSON], [INFO], з 11.12.1996 року по теперішній час; син (співвласник) [PERSON], [INFO], з дня народження по теперішній час. [PERSON], [INFO], був зареєстрований з 11.12.1996 року, помер 08.04.2009 року та знятий з реєстраційного обліку як померлий 29.04.2009 року (том 2 а.с. 195). [PERSON] дійсно помер 08.04.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 136449 від 09.04.2009 року (том 1 а.с.18). Актом № 375 від 06.04.2015 року щодо перевірки місця проживання позивачів-відповідачів [PERSON] встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] не проживають (том 2 а.с.163). З листа Департаменту освіти Вінницької міської ради від 21.09.2015 року вбачається, що згідно наказу закладу «Середня загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 13» від 05.09.2003 року № 96 «Про відрахування учнів зі школи» [PERSON], учень 3-В класу, був відрахований зі школи та вибув до середньої загальноосвітньої школи с. Вороновиці (том 2 а.с.225, 226-227). Відповідно до довідок № 16 та № 17, виданих Вороновицькою ЗОШ І-ІІ ступенів 29.01.2014 року, вбачається, що [PERSON], [INFO], дійсно навчався з 01.09.2003 року по 28.05.2010 року в Вороновицькій середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 2 (з 01.09.2013 року назву школи змінено), а [PERSON], [INFO], дійсно навчається з 01.09.2005 року і по даний час в Вороновицькій ЗОШ І-ІІ ступенів (том 1 а.с.24). В 2010 році [PERSON] закінчив Вороновицьку середню загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 2, що підтверджується копією атестата серії ВН № 37892247 від 29.05.2010 року та свідоцтва серії ВН № 33940100 від 20.06.2008 року (том 1 а.с.20, 21, 22). Оглядом матеріалів особової справи № 27 учня середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 13 м. Вінниці [PERSON] (графа VІІ «відомості про перехід з однієї школи в іншу») встановлено, що [PERSON], [INFO], прибув з Вінницької середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 13 і зарахований в пятий клас, (графа ІХ «домашня адреса») зазначена домашня смт. Вороновиця, вул. Цукрозаводська. На теперішній час [PERSON] є учнем ВПУ № 11 м. Вінниці (денна форма навчання, з 08.12.2014 року по 30.06.2017 року) за професією «слюсар» з ремонту автомобілів; рихтувальник кузовів, що підтверджується довідкою, виданою Вищим професійним училищем № 11 м. Вінниці (том 2 а.с.159). [PERSON] із\~ ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Пунктом першим\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що\~\~кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~\~\~\~ Захист цивільних прав\~це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. \~\~\~\~ Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом\~ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових в службових осіб. Відповідно до\~ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що\~\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «[PERSON] проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). ЄСПЛ нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія [PERSON]О.» та інші проти Бельгії»). Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, ЄСПЛ виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обовязково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»). Умови компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є значущими для оцінки того, чи оскаржуваний захід зберігає необхідний справедливий баланс, та особливо для визначення того, чи покладає такий захід непропорційний тягар на особу (власника). У звязку із цим ЄСПЛ уже встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання, а відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою лише за винятком обставин (див. рішення у справах «Святі чоловічі монастирі проти Греції» та «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Відповідно до висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у в пунктах 40, 41, 42, 44 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року (остаточне\~02.03.2011 року), згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме\~від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п.36, 2004-XI (витяги)). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» ( заява № 19009/04, п.50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06, п.47)... \~\~Втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (заява № 20082/02, п.56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (заява № 66746/01, п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (заява № 7205/02, пункти 6063); зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п.50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «[PERSON] проти Хорватії» (заява № 28261/06, пункти 2123); та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «[PERSON] проти Хорватії» (заява №3572/06, пункти 4245). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., рішення у справі «Беєлер проти Італії» (заява №33202/96, п.110) В п.3.1 мотивувальної частини\~рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року\~(справа про безоплатну приватизацію житла) зазначено, що «…право людини на житло є загальновизнаним. [PERSON] з\~Конституцією України\~це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень… Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених\~Конституцією України\~(ч.2 ст.22, ч. ст.64 Основного Закону України)». \~\~\~\~ Відповідно до преамбули\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. \~\~\~\~\~ Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~встановлено, що приватизація державного житлового фонду\~це відчуження квартир (будинків)… та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд\~це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. \~\~\~\~ Відповідно до ч.1\~ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать, в тому числі квартири багатоквартирних будинків. \~\~\~\~ Приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) … (ч.1\~ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). \~\~\~\~ Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) … здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку)…, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку)… Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч.ч.1, 2, 3\~ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). \~\~\~\~ При приватизації державного житлового фонду громадянами використовують житлові чеки\~приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України, що встановлено ч. 1\~ст.4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». \~\~\~\~ В п.3.3 мотивувальної частини\~рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року\~(справа про безоплатну приватизацію житла) зазначено, що «приватизація державного житлового фонду згідно з Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду… Зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного\~\~житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом… Системний аналіз положень Закону та\~ЖК України\~дає підстави для висновку, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком… Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого пунктом 5 статті 5 Закону». Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк передбачений чинним законодавством. [PERSON] така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.12.2013 року у справі № 6-121цс13, яка, в силу вимог\~ст.360-7 ЦПК України, є обов`язковою для застосування судами України. Таким чином, право особи на безоплатну приватизацію є правом абсолютним, тобто таким, що залежить лише від її волі і не може бути заперечене жодною посадовою чи службовою особою. А тому актом здійснення цього права слід вважати подання заяви про приватизацію. Відповідно, така заява має трактуватися як підстава для набуття права власності на житло. З огляду на вище наведене судом встановлено, що і позивачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON], і позивач за об`єднаним позовом [PERSON] використали своє право, передбачене ч.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та приватизували займане ними житло безоплатно, [PERSON] за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. В статті 98 Житлового кодексу України зазначено, що наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За умовами ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В судовому засіданні [PERSON] не заперечувала проти того, що за її згодою сімя її покійного сина [PERSON] з вересня 2003 року вселилась в квартиру за адресою: [ADDRESS], проте вона заперечує факт проживання з ними однією сімєю, оскільки спільного господарства за час спільного проживання вони не вели. З копії акта від 26.12.2014 року за підписами інженера КП «Вінницьке ООБТІ» та [PERSON] вбачається, що 26.12.2014 року було здійснено вихід на обєкт на підставі замовлення-зобовязання № 00000008770 від 26.12.2014 року для проведення поточної інвентаризації квартири [ADDRESS]. Вихід було здійснено в присутності замовника, власника квартири № 3 [PERSON] До квартири увійти не вдалось, так як люди, які на той час там проживали, не надали їм доступу, тому виконати в повному обсязі роботу згідно зазначеного замовлення немає можливості (том 2 а.с.99). Відповідно до копії довідки № 39, виданої виконкомом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області 13.01.2015 року, станом на 13.01.2015 року в будинку [ADDRESS] проживає родина [PERSON] без реєстрації, хоча власником даної квартири є [PERSON]. Обстеження житлово-побутових умов в даній квартирі не здійснено в звязку з відмовою в доступі до даної квартири осіб, які там проживають (том 2 а.с.101, том 3 а.с.56). Актом від 15.05.2015 року виконкому Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області про обстеження житлово-побутових умов гр. [PERSON], [INFO], проживаючої в [INFO], складеним на підставі заяви [PERSON], встановлено, що на час обстеження в будинку був присутній [PERSON], [INFO]. Будинок складається з двох житлових кімнат, прихожої, коридору, кухні та кімнати вбиральні. Є газове постачання, водопостачання та водовідведення, будинок багатоквартирний, цегляний з шиферним перекриттям. Підсобного господарства немає, є прибудинкова земельна ділянка 0,05 га. В будинку, який належить [PERSON] згідно із свідоцтвом на право власності з 2003 року, проживав її син разом з сімєю, а з дня смерті і по даний час проживають онуки [PERSON]: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], невістка проживає у Вінниці. Будинок доглянутий, поточний ремонт проводиться вчасно. Зі слів [PERSON] вони проживають в даному будинку, так як проживали на день смерті батька, і не мають наміру залишити дану квартиру (том 2 а.с.164). Актом від 28.01.2014 року виконкому Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області про передачу документів на квартиру [ADDRESS] від [PERSON], [INFO], зареєстрованої в [INFO], передано [PERSON], проживаючій в [INFO], наступні документи: технічний паспорт на прізвище [PERSON] за № 78 від 24.07.2003 року; свідоцтво на право власності на житло від 09.09.2003 року на прізвище [PERSON] № 667; домову книгу про прописку на квартиру [ADDRESS], що підтверджується його копією (том 2 а.с.197). [PERSON] від 02.06.2015 року виконкому Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області про обстеження житлово-побутових умов в будинку за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON], на час обстеження доступу до будинку було обмежено з невідомих причин, тому в акті вказується інформація минулого обстеження (том 3 а.с.57). У відповідності до ст.383 ЦК України власник жилого будинку, квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб. Крім того, відповідно до ст.31 Житлового кодексу України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. [PERSON] та [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] не звертались в установленому законом порядку до відповідних органів державної влади із заявами про поліпшення житлових умов, що ними не заперечується в судовому засіданні, а отже до цього часу не використали своє право, передбачене ст.31 Житлового кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 383 ЦК України визначає права власника житлового будинку, квартири, а саме: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва; власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Право ж [PERSON], як власника житлової квартири [ADDRESS] порушено неправомірними діями позивачів за первісним позовом відповідачів за об`єднаним позовом, що підтверджується вищенаведеними письмовими доказами та показами її і свідків, з яких вбачається, що [PERSON] в належній їй квартирі не проживає, оскільки там проживають Тілкачові, які її туди не допускають та не дають їй змогу користуватися і розпоряджатися даною квартирою на власний розсуд. Крім того, [PERSON] зверталась до органів ВС з заявою від 15.01.2015 року про вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до якої просила прийняти міри відносно її внука [PERSON], який не впускає її в домогосподарство, що розташоване в смт. Вороновиця по вул. Цукрозаводська, 2. На дану заяву їй було надано висновок від 02.02.2015 року, відповідно до якого в ході перевірки було встановлено, що [PERSON] з 2005 року проживає за адресою: [INFO] та має у власності будинок за адресою: [ADDRESS], де проживає її внук [PERSON] Останні перебувають в неприязних відносинах через спірний будинок, відносно якого [PERSON] звернулася до суду. [PERSON] пояснює, що не може проживати в будинку через те, що її внук [PERSON] не впускає в будинок. При спілкуванні з [PERSON] останній все заперечує та повідомив, що на даний момент справа знаходиться в суді, та відмовився від надання письмових пояснень. З конфліктуючими сторонами було проведено бесіду профілактичного характеру про неприпустимість вчинення протиправної поведінки відносно один одного та рекомендовано спірні питання вирішувати в судовому порядку. Зазначене вбачається з копії матеріалів даного звернення, наданих [PERSON] Вінницьким районним відділенням поліції Вінницького відділу поліції (том 3 а.с.50, 51, 52, 53, 54). З повторною аналогічною заявою [PERSON] зверталась до Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області 22.07.2015 року (том 3 а.с.58). Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Про це також йдеться і в пункті 1 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5\~від 07.02.2014 року, де зокрема зазначено, що відповідно до\~статей 2,\~318 Цивільного кодексу України\~річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб'єктів публічного права. Організації, які не є юридичними особами, не можуть мати майна на праві власності. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та\~пункту 2 частини першої статті 3,\~статті 321 ЦК\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі\~статтею 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених\~пунктами 1 - 4 частини першої\~та\~частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень\~статті 13,\~частини третьої статті 16,\~статті 319 ЦК\~у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Пункт 5 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5\~від 07.02.2014 року зазначає, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно д п.34 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5\~від 07.02.2014 року зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 386 ЦК України \~передбачено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню; власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються\~законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. [PERSON] ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. [PERSON] статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього Закону встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. [PERSON] дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У частині 3 статті 47 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 156 ЖК України встановлює, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Підстави виселення членів сімї (колишніх членів сімї) власника будинку передбачені ст.157 ЖК України, яка встановлює, що виселення членів сім'ї власника житла здійснюється за рішенням суду на підставах, визначених ч.1 ст.116 ЖК, тобто на підставах, аналогічних виселенню членів сім'ї наймача. До таких підстав закон відносить: а) систематичне руйнування або псування житлового приміщення; б) систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання з порушниками інших осіб в одному житловому приміщенні. При цьому виселення допускається за умови, що вжиті заходи громадського впливу виявились безрезультатними.\~ Зазначене також підтверджується рішенням Вищого спеціалізованого суду України\~з\~розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2011 року\~по справі\~№ 6-11275св11, згідно якого, відповідно до\~ч.4\~ст.156 ЖК України,\~до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього\~Кодексу.\~Припинення\~ сімейних\~ відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Також підстави виселення членів сімї (колишніх членів сімї) власника будинку передбачені\~ст.157,\~ч.1 ст.116 ЖК України.\~ Судом встановлено, що сім`я [PERSON], маючи житло в м. Вінниця, в якому вони всі були зареєстровані, переїхала проживати в [INFO], в квартиру № 3, яка належить [PERSON], в 2003 року, однак точної дати, коли ця подія відбулася, встановити не вдалося. Позивачами за первісним позовом не доведено, що саме в травні 2003 року з наміром переїзду на постійне місце проживання сім`я [PERSON] переїхала в смт. Вороновиця, оскільки при переїзді вони не зареєстрували своє місце проживання у встановленому законом порядку. Крім того, хоч і діти [PERSON] та [PERSON] проживали біля своєї баби з 2003 року, але їхні батьки працювали в іншому місці: мати в м. Вінниця, батько в м. Москва, що не заперечувалося сторонами по справі, і лише періодично приїжджали в смт. Вороновиця. Також сторонами не заперечувався той факт, що відповідач за первісним позовом [PERSON], будучи бабою [PERSON] та [PERSON], допомагала батькам останніх доглядати за дітьми в той період, коли їх батьки були на роботі. Позивачами за первісним позовом також не доведений той факт, що вони з [PERSON] вели спільне господарство, їх об`єднував спільний побут, вони мали спільний бюджет. Також не знайшло своє підтвердження в судовому засіданні твердження позивачів [PERSON], що вони мають право користування квартирою № 3 по вул. Цукрозаводській, 2 в смт. Вороновиця, Вінницького району Вінницької області, оскільки вони не являються сім`єю власника квартири, в даній квартирі вони не зареєстровані, мають інше житло, яке належить їм на праві власності, договірних відносин між сторонами щодо користування спірною квартирою не виникло, тому [PERSON] та [PERSON] є такими, що не набули права користування даною квартирою. За встановлених обставин, виходячи з того, що приватизація проведена за відсутності порушень чинного законодавства, а також з недоведеності факту порушення прав позивачів за первісним позовом з боку відповідачів за первісним позовом, а також той факт, що відповідачі за об`єднаним позовом перешкоджають позивачу за об`єднаним позовом [PERSON], яка є законним власником спірної квартири, в повній мірі реалізовувати своє право власності щодо володіння та розпорядження квартирою, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Виступаючи в дебатах, представник позивачів за первісним позовом наголосила на тому, що повинні враховуватися також справедливість і розумність. Під час винесення рішення суд поряд із принципом законності застосовував принципи справедливості та розумності. Позивачі за первісним позовом, являючись внуками [PERSON], яка в свій час допомагала їхнім батькам доглядати за ними, на даний час проявляють до нею неповагу, не допускаючи її до свого помешкання, принижуючи її, що є вкрай несправедливим та нерозумним. Навпаки, позивачі за первісним позовом в тій ситуації, яка склалася в них, повинні були б доглянути за своєю бабусею, яка є людиною похилого віку, потребуючою допомоги, і тоді, в свою чергу, їхня бабуся в рахунок вдячності своїм внукам могла б розпорядитися своєю власністю на їх користь. Враховуючи вищезазначене, суд вважає первісний позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, а об`єднаний позов обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. Відповідачем за первісним позовом [PERSON] подавалася заява про застосування строків позовної давності. Статтями 256 та 267 ЦК України визначено поняття позовної давності та наслідки її спливу. Зі змісту зазначених норм випливає, що законодавець пов`язує право застосування судом строків позовної давності лише за наявності встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів і беззаперечно на підставі заяви сторони у спорі. Тому, оскільки судом не встановлено факту порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивачів за первісним позовом [PERSON], суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. Крім того, відповідно до ст.88 ЦК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідачів за об`єднаним позовом [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підлягають до стягнення на користь позивача за об`єднаним позовом [PERSON] судові витрати, понесені останню на сплату судового збору.

Outcome: approved