Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

[PERSON] у вересні 2017 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий в'їзд/виїзд на територію Донецької та Луганської областей, тимчасово непідконтрольну державній владі України, та за межі України малолітньої дитини в супроводі матері без згоди/дозволу/супроводу батька. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що з 24.11.2012 року перебувала у шлюбі з відповідачем, рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 08.07.2015 року у справі 426/1093/15-ц шлюб розірвано. Позивач і відповідач мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], після припинення шлюбних відносин між сторонами донька залишилась проживати з матір'ю, позивач матеріально утримує дитину, піклується про її здоров'я, фізичний і духовний розвиток. [PERSON] у зв`язку із здійсненням антитерористичної операції має намір виїхати до родичів , до м. Курськ Російської Федерації. За твердженням позивача, [PERSON] не надає коштів на утримання дитини, ухиляється від сплати аліментів за рішенням суду, не надає письмової згоди на виїзд дитини за межі України. З огляду на це, позивач просила надати їй дозвіл на отримання усіх пов'язаних з перетинанням державного кордону України документів для виїзду на територію Російської Федерації та на тимчасово непідконтрольну державній владі України територію малолітньої [PERSON], [INFO], дозволити виїзд дитини без згоди чи супроводу батька з території України на період до досягнення дитиною повноліття. В уточненій позовній заяві від 16.10.2017 року [PERSON] додатково зазначила, що на території м. Луганська Луганської області має нерухоме майно, у неї існує потреба навідуватись до свого житла, сплачувати кошти за утримання нерухомості, тому вона має періодично разом із донькою виїздити на територію, тимчасово непідконтрольну державній владі України. Крім того, у м. Курську Російської Федерації мешкають родичі позивача тітка [PERSON] та дядько [PERSON], у с. Павлівка Курської області - бабуся позивача [PERSON], тітка позивача [PERSON], у м. Москва - тітка позивача [PERSON], у м. Петропавловськ-Камчатський - дядько позивача [PERSON], також у м. Севастополь (на тимчасово окупованій території України) - рідна сестра дядька позивача [PERSON]. Метою виїзду на територію Російської Федерації позивач називає вирішення питання матеріального забезпечення та належних умов для проживання дитини, власного працевлаштування; родичі [PERSON] готові сприяти їй у цьому. Колишній чоловік позивача [PERSON] не надає дозволу на виїзд дитини за межі України, приховує своє місце проживання, ухиляється від сплати аліментів на дитину. [PERSON] просила дозволити їй здійснити оформлення документів, пов'язаних із виїздом до Російської Федерації та на тимчасово непідконтрольну державній владі України територію малолітньої доньки без згоди батька дитини, строком на три роки; дозволити виїзд малолітньої [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька дитини до Російської Федерації у супроводі матері дитини строком на три роки; дозволити виїзд на тимчасово непідконтрольну державній владі України територію малолітньої [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька дитини у супроводі матері дитини - до повноліття дитини або до повернення території під контроль української влади. Позивач була повідомлена про дату, час та місце розгляду цивільної справи судом, в заяві від 15.11.2017 року [PERSON] просила здійснювати розгляд справи без її участі(а.с.55), не заперечувала проти здійснення заочного розгляду цивільної справи. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті суду, проте для участі в судовому засіданні не прибув, клопотань про необхідність відкладення розгляду справи не заявляв, заперечень проти позову не висунув. Згідно з довідкою Лиманської міської ради від 19.10.2017 року № 474/13-16 (а.с.43) відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації [PERSON], повернута відділенням «Укрпошти» із позначкою «за закінченням встановленого строку зберігання». Згідно з довідкою Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради від 25.10.2017 року № 07вх.01-3044-4/1 відповідач не перебуває на обліку як тимчасово переміщена особа з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО (а.с.50). Представник третьої особи - органу опіки і піклування Лиманської міської ради Донецької області був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, не прибув для участі в судовому засіданні, заяви та клопотання від органу опіки і піклування до суду не надходили. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл.11 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Суд відповідно до ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Цей принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. За приписами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки відповідно до положень ст. 151 СК України вправі обирати самі. Як вбачається із наданого позивачем свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 12.08.2015 року відділом ДРАЦС РС Енергодарського МУЮ у Запорізькій області, батьками малолітньої [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Згідно із витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00015838918, сформованим 25.09.2015 року відділом ДРАЦС РС Енергодарського МУЮ у Запорізькій області, державна реєстрація народження малолітньої [PERSON] здійснена відповідно до ст. 133 СК України (а.с.12). За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 24.11.2012 року Ленінським відділом ДРАЦС Луганського МУЮ у Луганській області (а.с.9); рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 08.06.2015 року у справі № 426/1093/15-ц, яке набрало законної сили 19.06.2015 року, шлюб між відповідачем та позивачем розірвано, прізвище позивача змінено на дошлюбне «[PERSON]»(а.с.20); відомості про розірвання шлюбу внесені до Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (а.с.9, зворотній бік). Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 10.01.2017 року у справі № 426/1931/16-ц (набрало законної сили 10.03.2017 року) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки (а.с.18); державним виконавцем Лиманського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області за заявою [PERSON] 30.03.2017 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення аліментів з відповідача(а. с. 16). Відповідач не сплачував аліменти на користь позивача в період з березня 2017 року по серпень 2017 року (а.с.35). Позивач є громадянкою України(а.с.8), як внутрішньо переміщена особа з районів здійснення антитерористичної операції разом із малолітньою [PERSON], [INFO], у 2015 році переїздила з м. Луганськ Луганської області до м. Енергодар Запорізької області (а.с.13). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 27.09.2012 року № 35653102, сформованого МКП Бюро технічної інвентаризації Луганської міської ради, витягу з Державного реєстру правочинів № 11881275 від 25.09.2012 року квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON](а.с.37-38). Згідно з довідкою КП «Центрожилком» від 05.04.2016 року № 466 [PERSON] разом з малолітньою донькою зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.15); відповідач [PERSON] знятий з реєстрації у цьому житлі з 21.01.2014 року, як вбачається зі змісту довідки КП «Центрожилком» від 14.06.2016 року № 029 (а.с.17). Суд не сприймає ці документи як допустимий доказ з огляду на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», але звертає увагу на їхній зміст. В Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року) наголошується на забезпеченні поваги прав дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Позивачем [PERSON] вказана наявність сімейних зв'язків малолітньої [PERSON], [INFO], на території Російської Федерації (м. Курськ, с. Павлівка Курської області, м. Москва, м. Петропавловськ-Камчатський). Відповідно до гл. 21 розд.V СК України встановлені особисті немайнові права та обов'язки інших членів сім'ї та родичів, зокрема, право спілкуватися з дітьми, брати участь у їхньому вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні таких прав. Крім того, позивачем доведена наявність на праві власності у неї нерухомого майна, розташованого у м. Луганську Луганської області, на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України (житлове приміщення - квартира). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Отже, у позивача та її малолітньої дитини існує об`єктивна потреба приїздити до м. Луганська Луганської області для відвідування належного їм житла. Загальновідомою та такою, що не потребує доказування, за змістом ст. 61 ЦПК України є обставина проведення антитерористичної операції на території частини Луганської області та тимчасовий вихід частини території Луганської області (в тому числі м. Луганська) з-під контролю державної влади України. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі м. Луганськ Луганської області. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 12.06.2015 року № 415ог затверджено Тимчасовий порядок здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Згідно з вказаним Порядком в'їзд на неконтрольовану територію та виїзд з неї осіб здійснюється через блокпости - громадян України - за умови пред'явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», а тих, які не досягли 16-річного віку - з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. П.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Згідно з вимогами ст. ст.154,155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положення ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини; оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 -річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Батько малолітньої дитини - [PERSON] на час вирішення цивільної справи судом по суті не надав належним чином оформленої письмової згоди на тимчасовий короткостроковий виїзд дитини на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, та за межі України в супроводі матері. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що закон передбачає надання дозволу на конкретний виїзд на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, а також за межі України неповнолітньої дитини в супроводі одного із батьків, з визначенням певного періоду часу. Суд вважає, що вимоги позивача в частині надання дозволу на тимчасовий в'їзд/виїзд малолітньої дитини у супроводі матері на територію Луганської області, тимчасово непідконтрольну державній владі України (до м. Луганська), а також за межі України (до Російської Федерації) ґрунтуються на законі, мають на меті забезпечити спілкування дитини з її близькими родичами з боку матері, здійснення позивачем та її дитиною майнових прав на житло, і задовольняє позов в цій частині. Водночас суд вважає надмірною і не обґрунтованою позивачем тривалість виїзду малолітньої дитини без згоди батька у супроводі матері до повноліття дитини або неодноразові виїзди дитини впродовж трьох років (згідно з уточненим позовом). Відповідно до ст.ст.7,155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією і законами України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Необхідно зазначити, що Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. П.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, також встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Згідно з п. 5 цих Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, позивачем повинно бути вказано іноземну державу, куди мають намір виїхати один з батьків разом з дитиною, що не досягла 16 років, а також зазначено про разову часову тривалість перебування у цій державі дитини. При виконанні такого рішення суду, яким було б дозволено виїзд дитини за межі України без згоди батька до повноліття дитини, позивач фактично отримала б можливість змінити місце проживання дитини без згоди її батька та без наявності відповідного судового рішення, а також без з'ясування думки з цього приводу органу опіки та піклування. В такому разі не було б забезпечено справедливого балансу між інтересами усіх причетних осіб, в тому числі і найкращих інтересів дитини, яка має право на спілкування зі своїм батьком, що суперечило б положенням норм СК України, де визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, позбавило б батька дитини можливості брати участь у її вихованні та спілкування з нею. Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних способу регулювання сімейних відносин в Україні (ст. 7 СК України), суд за таких обставин вважає за можливе надати дозвіл позивачу на виїзд малолітньої дитини на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України (до м. Луганська Луганської області), та на територію Російської Федерації (до м. Курська, до с. Павлівка Курської області, до м. Москви, до м. Петропавловськ-Камчатський) на період з 26.12.2017 року по 26.12.2018 року. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд зазначає таке. Згідно із ст. 133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому згідно з п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. [PERSON] при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 640,00 грн., що підтверджено наданими позивачем платіжними документами (а.с.3-5). З урахуванням часткового задоволення позовних вимог суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати щодо сплати судового збору в розмірі 320,00 грн..

Outcome: partial