Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

[PERSON] (місце проживання: Україна, [ADDRESS]) звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» (місцезнаходження: Україна, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Пивоварова, будинок 5), в якій просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 36808,48 грн. В обґрунтування позову позивач вказав, що у 2008 році він працевлаштувався на підприємство відповідача, а 31 березня 2017 року був звільнений за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідач за період з 01.04.2017 року по 07.02.2018 року не виплатив йому суму заборгованості по заробітній платі при звільненні. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» надав письмовий відзив на позов, в якому вказав, що підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Факт неможливості виконати зобовязання перед працівником підтверджує науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при звільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) № 3800/2/21-10.2 від 28.11.2017 року. Крім того, в результаті пошкодження електромереж внаслідок бойових дій Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке обєднання Азот» та весь Лисичанський промисловий район відділено від обєднаної енергосистеми України, а відновити доступ до джерел електропостачання не має можливості через розташування пошкоджених електромереж у зоні бойових дій. Електропостачання [PERSON] акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» не відповідає вимогам ПУЕ з надійності електропостачання підприємства, оскільки здійснюється лише по одній мережі електропередачі 220 кВ від Луганської ТЕС (м. Щастя), яка є вкрай ненадійною та працює з постійними перебоями через те, що вказана електростанція розташована безпосередньо на лінії зіткнення і знаходиться під обстрілами. Введення в дію паралельної лінії енергопостачання підприємства, а саме приєднання до загальноукраїнської мережі, до теперішнього часу не відбулось. Зазначені факти підтверджуються [PERSON] від 14.11.2014 року № 01/11-5590, а також [PERSON] відділення [PERSON] у Луганській області від 18.01.2016 року № 02/23-02-003 та від 07.03.2017 року № 02/23-02- 005. Вищенаведене унеможливлює до теперішнього часу виробничу діяльність та випуск продукції на [PERSON] акціонерному товаристві «Сєвєродонецьке обєднання Азот». У звязку із неможливістю ведення виробничої діяльності на підприємстві, відповідно до положень ст.113 КЗпП України, введено простій не з вини працівників і більшість працівників підприємства не виходять на роботу. Вказані чинники свідчать про те, що затримка виплати заробітної плати працівникам та розрахунку при звільненні ні є результатом провини роботодавця, а є наслідком форс-мажорних обставин, а саме проведенням АТО в регіоні, неналежного постачання електроенергії, і як наслідок, тривалим простоєм виробничих потужностей і відсутністю фінансових надходжень від продажу продукції, необхідних для своєчасної виплати заробітної плати та своєчасного розрахунку при звільненні. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що в день звільнення він був на роботі, в день звільнення йому було видано трудову книжку. На запитання суду пояснив, що він просить стягнути середній заробіток саме по день проведення фактичного розрахунку із ним, тобто по 07.02.2018 року. Представник відповідача в судовому засіданні присутня не була, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що згідно із копією Виписки з наказу № 0112-КП (ув), виданого ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» від 30 березня 2017 року, [PERSON] був звільнений 31 березня 2017 року з посади слюсаря-ремонтника (р.м. № 164) Механічної служби Департаменту з інформаційних технологій ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.\~\~ Відповідно до копії судового наказу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 червня 2017 року по справі № 428/5633/17, суд наказав стягнути з [PERSON] акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 9879,96 грн. Судовий наказ набрав законної сили 03 липня 2017 року. З копії чеку, наданого 07 лютого 2018 року Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Кліринговий дім», вбачається, що Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке обєднання Азот» перерахувало [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 9942,12 грн. саме 07.02.2018 року. Даний факт відповідачем не оспорювався.\~\~ Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд враховує наступні норми Закону. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.\~ Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати середнього заробітку у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобовязань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Згідно науково-правового висновку, підписаного фахівцями у галузі права та Першим віце-президентом Торгово-промислової палати України, щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 28 листопада 2017 року № 3800/2/21-10.2: - зупинення господарської діяльності [PERSON] акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» є вимушеним заходом, зумовленим запобіганням виникненню техногенних катастроф через потенційну загрозу проведення терористичних актів на території Луганської області, а також фізичною неможливістю ведення виробничої діяльності через відсутність належного енергопостачання, зокрема: зруйнування 17 вересня 2014 року Луганської ТЕЦ, що розташована у місті Щастя поблизу міста Луганська Луганської області, та припинення електропостачання ПС «Михайлівська-330 кВ», що розташоване біля міста Первомайськ Луганської області, територія якого з 2014 року та по цей час перебуває під контролем незаконних збройних формувань; - унеможливлення виконання обовязку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 та ст. 116 КЗпП України, а саме провести розрахунок із кожним звільненим працівником у день звільнення, зокрема 31 березня 2017 року, спричинено\~ впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Луганської області, у тому числі: міста Сєвєродонецьк (в період з 25.05.2014 року по 22.07.2014 pоку), міста Первомайськ, міста Щастя (місто Луганськ) Луганської області, наслідками яких є зруйнування 17 вересня 2014 року Луганської ТЕЦ, що розташована у місті Щастя поблизу міста Луганська Луганської області, та припинення електропостачання ПС «Михайлівська - 330 кВ», що розташована біля міста Первомайськ Луганської області, яке знаходиться під контролем незаконних збройних формувань, і які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Надаючи оцінку вищевказаному науково-правовому висновку суд зазначає, що цей висновок є допустимим письмовим доказом, проте суду необхідно провести детальний аналіз обґрунтованості цього висновку та його достатності для встановлення відсутності вини відповідача у невиконанні обовязку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 та ст. 116 КЗпП України. Пунктом 3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 року № 44(5), встановлено, що сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - це документ, за затвердженими Президією ТПП України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом. Пунктами 3.4, 3.5 вищевказаного Регламенту визначено, що: - уповноважений орган ТПП України або регіональна торгово-промислова палата, до якої звернувся заявник зі зверненням про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили); - уповноважені особи співробітники ТПП України, співробітники регіональних торгово-промислових палат, які внесені до Реєстру уповноважених осіб із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили); Згідно із п. 5.1, 5.3, 5.7 вищевказаного Регламенту ТПП України веде єдиний Реєстр сертифікатів, виданих ТПП України та регіональними ТПП (Реєстр сертифікатів), про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та Реєстр уповноважених осіб. Уповноважена особа ТПП України, регіональної ТПП після розгляду заяви, підготовки сертифіката і до його видачі заявнику зобовязана зареєструвати електронну версію сертифіката в Реєстрі сертифікатів із присвоєнням йому порядкового номера. Після отримання порядкового номера та видачі оригінала сертифіката заявнику один екземпляр підлягає зберіганню в уповноваженому органі, що видав сертифікат, і один депонується в ТПП України, термін зберігання яких становить 4 (чотири) роки з дня видачі. До Реєстру уповноважених осіб вносяться фахівці з вищою юридичною освітою та досвідом практичної роботи в юридичній сфері не менше 3 років, які мають свідоцтво про проходження відповідного курсу навчання в ТПП України, уповноважені відповідно до наказу Торгово-промислової палати України або регіональної ТПП на виконання функціональних обовязків. Із змісту листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2018 року № 660/2/21-7.1, а також із змісту самого висновку вбачається, що науково-правовий висновок від 28 листопада 2017 року № 3800/2/21-10.2 не вносився до вищезгаданого Реєстру сертифікатів, а особи, які підписали цей висновок не є уповноваженими особами в розумінні Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Отже, науково-правовий висновок від 28 листопада 2017 року № 3800/2/21-10.2 не є сертифікатом (висновком, довідкою, підтвердженням) в розумінні Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Оцінюючи зміст та суть вищевказаного науково-правового висновку суд зазначає, що згідно із змістом розділу VII вищевказаного науково-правового висновку цей науково-правовий висновок є приватним замовленням відповідача, яке виконано з урахуванням обставин та документів, повідомлених і наданих лише відповідачем. Отже, вказаний висновок за своєю суттю є письмовою думкою певних фахівців у галузі права стосовно спірних правовідносин, яку ці фахівці сформували на виконання замовлення ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот». Для формування цієї думки фахівці використовували лише ті відомості та документи, які вважало за необхідне повідомити та надати ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот». В обґрунтування науково-правового висновку покладено головне твердження про те, що унеможливлення виконання обовязку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 та ст. 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Луганської області, у тому числі: міста Сєвєродонецьк (в період з 25.05.2014 року по 22.07.2014 pоку), міста Первомайськ, міста Щастя (місто Луганськ) Луганської області, наслідками яких є зруйнування 17 вересня 2014 року Луганської ТЕЦ, що розташована у місті Щастя поблизу міста Луганська Луганської області, та припинення електропостачання ПС «Михайлівська - 330 кВ», що розташована біля міста Первомайськ Луганської області. На думку суду, акти тероризму, які мали місце на території Луганської області в 2014 році та які спричинили зруйнування Луганської ТЕЦ та припинення електропостачання ПС «Михайлівська - 330 кВ» не можуть бути підставою для визнання відсутності вини відповідача у невиконанні свого обовязку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 та ст. 116 КЗпП України, протягом необмеженого періоду часу. З 2014 року до 2017 року (протягом трьох повних років) відповідач мав достатній час для того, щоб пристосувати господарську діяльність підприємства до обставин, що змінилися, зокрема вирішити питання належного електропостачання підприємства шляхом підключення до інших джерел електричного живлення, або шляхом самостійного створення таких джерел живлення (генераторів тощо), або ж шляхом організації господарської діяльності підприємства (в тому числі шляхом звуження обсягів діяльності та/або шляхом скорочення штату працівників) таким чином, щоб підприємство мало змогу виконувати свої трудові зобовязання перед працівниками. Крім того, в судовому засіданні позивач пояснив, що в 2015, 2016 роках заробітна плата працівникам підприємства виплачувалася у повному обсязі, заборгованості за 2015, 2016 роки немає. Тобто, випадки систематичної невиплати заробітної плати певним працівникам на підприємстві при звільненні виникли лише в 2017 році після спливу трьох років з часу зруйнування Луганської ТЕЦ та припинення електропостачання ПС «Михайлівська - 330 кВ». Також, в обґрунтування науково-правового висновку від 28 листопада 2017 року № 3800/2/21-10.2 покладено певні приклади судової практики, яка на думку фахівців, що склали висновок, мала значення для встановлення в діях ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» ознак вини чи відсутності таких ознак. Разом з тим, у висновку міститься посилання на рішення Апеляційного суду Донецької області, в яких апеляційні суди фактично визнавали поважними причини невидачі трудової книжки працівнику та визнавали факт переміщення підприємства з непідконтрольної території України таким, що свідчить про відсутність вини підприємства щодо невиплати заробітної плати. У цій справі подібні обставини відсутні, ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» знаходиться на підконтрольній українській владі території та не переміщувалося з непідконтрольної території. Також, ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» не втрачало контролю над своїми виробничими потужностями, в тому числі протягом 2014 року, а доказів на користь протилежного до суду надано не було. Посилання на постанову Верховного Суду України у справі № 6-365цс16 також не заслуговують на увагу, оскільки обставини, які зазначені у постанові Верховного Суду України, та обставини у цій справі суттєво відрізняються, зокрема предметом аналізу Верховного Суду України був сертифікат Торгово-промислової палати України, який Верховним Судом було оцінено як такий, що виданий в порядку статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Крім того, в якості підтвердження відсутності вини відповідача у невиконанні обовязку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 та ст. 116 КЗпП України, у висновку наводиться твердження про те, що «не викликає сумніву прояв належної дбайливості заявника до працівників ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» за надзвичайних обставин та підтверджується першочерговим наміром вжити заходи щодо недопущення ризику їх життю та здоровю на території, на якій загроза виникненню техногенної те екологічної катастрофи триває щоденно» (аркуш 20 висновку). На думку суду, прояв належної дбайливості роботодавця щодо виконання обовязку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 та ст. 116 КЗпП України, може мати місце тоді, коли роботодавець вжив всіх можливих заходів для проведення фактичного грошового розрахунку із працівником при звільненні, тобто вчинив дії з приводу організації своєї господарської діяльності таким чином, щоб накопичити та виплатити грошові кошти на користь працівника, який звільнився. Вжиття заходів щодо недопущення ризику життю та здоровю працівників не є заходами, які спрямовані на накопичення та виплату грошових коштів на користь працівника. Вище за текстом цього рішення суд вже звертав увагу на те, що з 2014 року до 2017 року (протягом трьох повних років) відповідач мав достатній час для того, щоб пристосувати господарську діяльність підприємства до обставин, що змінилися. Так, згідно із довідкою ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» від 14.06.2018 року № 1666 працівникам підприємства на карткові рахунки в період з березня 2017 року по лютий 2018 року включно було виплачено наступні суми: березень 2017 року 7263267,95 грн., квітень 2017 року 5950198,48 грн., травень 2017 року 3657947,50 грн., червень 2017 року 16454364,39 грн., липень 2017 року 580545,13 грн., серпень 2017 року 9771971,98 грн., вересень 2017 року 22428171,54 грн., жовтень 2017 року 14619967,23 грн., листопад 2017 року 14704538,67 грн., грудень 2017 року 16948534,93 грн., січень 2018 року 17787542,31 грн., лютий 2018 року 19428052,79 грн., тобто всього 149595102 (сто сорок девять мільйонів пятсот девяносто пять тисяч 102) грн. 90 коп. При цьому, борг ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» перед позивачем складав суму в розмірі 9879,96 грн., тобто орієнтовно 0,007 % (сім тисячних одного відсотка) від суми в розмірі 149595102 грн. 90 коп. Вказане співвідношення свідчить про обєктивну можливість ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» погасити перед позивачем заборгованість в розмірі 9879,96 грн. Також суд враховує лист ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» від 14.02.2018 року №01/ПП-42, яким Профспілка працівників хімічних та нафтохімічних галузей промисловості України була повідомлена про те, що підприємством протягом 2017 року було вироблено: 147148 тон аміачної селітри, аміачної води 1420 тон, 1792 тони натрієвої селітри. В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не\~ доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Підсумовуючи викладене суд зазначає, що вина у формі необережності має місце за відсутності у особи наміру вчинити протиправне діяння та завдати шкоди або сприяти завданню шкоди. У цивільному праві зустрічається поділ необережності на просту та грубу (наприклад, ст. 1193 ЦК). Так, необережність є грубою, якщо особа передбачала можливість настання шкідливих наслідків свого діяння, але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність вважається простою, якщо особа не передбачала можливість настання шкідливих наслідків свого діяння, хоча могла та повинна була їх передбачити. В даному випадку ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» як приватне підприємство, метою якого є отримання прибутку, могло та повинно було передбачити, що відсутність будь-яких ефективних дій протягом трьох повних років з приводу пристосування господарської діяльності підприємства до обставин, що змінилися, зокрема з приводу вирішення питання належного електропостачання підприємства шляхом підключення до інших джерел електричного живлення, або з приводу самостійного створення таких джерел живлення (генераторів тощо), або з приводу належної організації господарської діяльності підприємства (в тому числі шляхом звуження обсягів діяльності та/або шляхом скорочення штату працівників), призведе до неможливості підприємства виконувати свої трудові зобовязання перед працівниками належним чином. Також, ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» передбачало можливість настання шкідливих наслідків порушення норм ст. 116 КЗпП України, але легковажно розраховувало на їх ненастання, хоча мало обєктивну можливість здійснити із позивачем повний розрахунок при звільненні або протягом розумного строку (протягом декількох днів) після звільнення. Отже, у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем, при цьому відповідач мав можливість здійснити такий розрахунок протягом часу його затримки. Науково-правовий висновок від 28 листопада 2017 року № 3800/2/21-10.2 та інші письмові докази, надані відповідачем, не є достатніми для того, щоб констатувати відсутність вини відповідача у невиконанні обовязку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 та ст. 116 КЗпП України. Факт оголошення простою на підприємстві відповідача, який тривав станом на день звільнення, не свідчить про те, що позивач не був на роботі в день звільнення, адже по-перше із змісту пояснень сторін судом зясовано, що трудову книжку позивачу було вручено в день звільнення в приміщенні підприємства, тобто в день звільнення позивач був на роботі і роботодавець мав всі можливості провести із працівником повний розрахунок при звільненні. По-друге, із змісту ч. 1 ст. 34 КзпП України та фактичних обставин цієї справи вбачається, що в даному випадку простій призвів до призупинення роботи, яке було викликано незалежними від працівника обставинами, тобто день простою повинен вважатися днем перебування працівника на роботі без фактичного виконання роботи з незалежних від працівника причин, а не днем відпустки, тимчасової непрацездатності тощо. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач був звільнений 31 березня 2017 року, тобто в день, коли він знаходився на роботі і оплата за який була нарахована йому при звільненні, у звязку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України. Такий висновок суду обґрунтовується тим, що затримка розрахунку при звільненні починається не в день звільнення, а в день, наступний за днем звільнення, адже день звільнення є робочим днем і оплачується в загальному порядку. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 01 квітня 2017 року по 07 лютого 2018 року. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. При цьому з вищевикладеного вбачається, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, можуть проводитися з розрахунку відпрацьованих годин працівника, якщо це є доцільним. В даному випадку суду надані відомості для розрахунку саме виходячи з кількості відпрацьованих годин. Середньогодинна заробітна плата позивача згідно довідки, наданої позивачу відповідачем, складає 24 грн. 28 коп. Середньомісячне число робочих годин позивача згідно довідки, наданої позивачу відповідачем, складає 159,5 робочих годин. Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 01 квітня 2017 року по 07 лютого 2018 року складає десять повних місяців (квітень 2017 року-січень 2018 року). Тобто, середньомісячне число робочих годин за період невиплати тривалістю 10 повних місяців складає 1595,0 середньомісячних робочих години, до яких виходячи з 40-годинного робочого тижня позивача має бути додано 31,8 (8,2 + 7,2 + 8,2 + 8,2) робочих години за період з 01.02.2018 року по 07.02.2018 року згідно листа Мінсоцполітики від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13. В кінцевому підсумку, затримка розрахунку відповідача перед позивачем складає 1626,8 робочих години, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. 1626,8 робочих години за час затримки розрахунку відповідача перед позивачем при звільненні слід помножити на середньогодинну заробітну плату позивача в сумі 24 грн. 28 коп., що складе 39498 грн. 70 коп. Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки по день винесення цього рішення судом, визначену без утримання податків й інших обовязкових платежів, в розмірі 36808 грн. 48 коп. (в межах заявлених позовних вимог, адже неправильний розрахунок позивача не може бути підставою для виходу за межі позовних вимог, при цьому позивач має право просити стягнути в судовому порядку лише частину середнього заробітку, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства). При цьому суд звертає увагу на те, що Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за певних обставин, зокрема в разі працевлаштування позивача або отримання ним доходу з інших джерел. Посилання на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України\~ від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» будуть помилковими, оскільки викладені в ньому розяснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України № 3248-15 від 20 грудня 2005 року. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-511цс16. Стосовно застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16 та від 13 березня 2017 року по справі № 6-259цс17. У спірних правовідносинах відсутній спір між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення. Також, судом не приймалося рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Суд також бере до уваги, що відповідачем протягом тривалого часу не було вчинено жодних дій для погашення суми заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем, тобто характер порушення трудових прав позивача з боку відповідача в даному випадку є свідомим, тривалим та не містить ознак наявності у роботодавця волі щодо відновлення порушених трудових прав працівника. Також суд зазначає, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є саме правом, а не обовязком суду. Отже, суд не вбачає підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., адже позовні вимоги були задоволені у повному обсязі. Суд не вбачає підстав для звернення рішення до негайного виконання в частині стягнення середнього заробітку на користь позивача в межах одного місяця, адже п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України стосується лише випадків стягнення заробітної плати, а не середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який не входить до структури заробітної плати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved