Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

[PERSON] (місце проживання: Україна, [ADDRESS]) звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» (місцезнаходження: Україна, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Пивоварова, будинок 5), в якій із урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 76540,29 грн. В обґрунтування позову позивач вказав, що в 2006 році він працевлаштувався на підприємство відповідача, а 18 квітня 2017 року був звільнений за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору. Відповідач за період з 18.04.2017 року по 24.04.2018 року не виплатив йому суму заборгованості по заробітній платі при звільненні. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що в день звільнення він був на роботі, тобто в день звільнення йому було видано трудову книжку. На запитання суду пояснив, що він просить стягнути середній заробіток саме по день повного розрахунку, тобто по 24.04.2018 року. В 2015-2016 роках заробітна плата на підприємстві виплачувалася регулярно. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи за відсутності представника відповідача. У звязку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю представника відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що згідно із копією Виписки з наказу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» № 0145-КП (ув) від 14 квітня 2017 року, [PERSON] звільнений з підприємства з 18 квітня 2017 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору. Відповідно до копії судового наказу, виданого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області 30 червня 2017 року по справі № 428/6317/17, суд наказав стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 32359,61 грн. Судовий наказ набрав законної сили 01 серпня 2017 року. З копії Виписки з рахункового рахунку № 262530139568, наданого 27 квітня 2018 року Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Кліринговий дім», вбачається, що 27 квітня 2018 року Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке обєднання Азот» перерахувало [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 32359,61 грн. Даний факт відповідачем не оспорюється.\~\~ Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд враховує наступні норми Закону. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.\~ Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати середнього заробітку у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Так, згідно із довідкою ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» від 14.06.2018 року № 1666 працівникам підприємства на карткові рахунки в період з березня 2017 року по лютий 2018 року включно було виплачено наступні суми: березень 2017 року 7263267,95 грн., квітень 2017 року 5950198,48 грн., травень 2017 року 3657947,50 грн., червень 2017 року 16454364,39 грн., липень 2017 року 580545,13 грн., серпень 2017 року 9771971,98 грн., вересень 2017 року 22428171,54 грн., жовтень 2017 року 14619967,23 грн., листопад 2017 року 14704538,67 грн., грудень 2017 року 16948534,93 грн., січень 2018 року 17787542,31 грн., лютий 2018 року 19428052,79 грн., тобто всього 149595102 (сто сорок девять мільйонів пятсот девяносто пять тисяч 102) грн. 90 коп. При цьому, борг ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» перед позивачем складав суму в розмірі 32359,61 грн., тобто орієнтовно 0,02 % (дві сотих одного відсотка) від суми в розмірі 149595102 грн. 90 коп. Вказане співвідношення свідчить про обєктивну можливість ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» погасити перед позивачем заборгованість в розмірі 32359,61 грн. В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не\~ доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Отже, у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем, при цьому відповідач мав можливість здійснити такий розрахунок протягом часу його затримки. Факт оголошення простою на підприємстві відповідача, який тривав станом на день звільнення, не свідчить про те, що позивач не був на роботі в день звільнення, адже по-перше із змісту пояснень позивача судом зясовано, що трудову книжку позивачу було вручено в день звільнення в приміщенні підприємства, тобто в день звільнення позивач був на роботі і роботодавець мав всі можливості провести із працівником повний розрахунок при звільненні. По-друге, із змісту ч. 1 ст. 34 КзпП України та фактичних обставин цієї справи вбачається, що в даному випадку простій призвів до призупинення роботи, яке було викликано незалежними від працівника обставинами, тобто день простою повинен вважатися днем перебування працівника на роботі без фактичного виконання роботи з незалежних від працівника причин, а не днем відпустки, тимчасової непрацездатності тощо. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач був звільнений 18 квітня 2017 року, тобто в день, коли він знаходився на роботі і оплата за який була нарахована йому при звільненні, у звязку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України. Такий висновок суду обґрунтовується тим, що затримка розрахунку при звільненні починається не в день звільнення, а в день, наступний за днем звільнення, адже день звільнення є робочим днем і оплачується в загальному порядку. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 19 квітня 2017 року по 24 квітня 2018 року. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. При цьому з вищевикладеного вбачається, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, можуть проводитися з розрахунку відпрацьованих годин працівника, якщо це є доцільним. В даному випадку суду надані відомості для розрахунку саме виходячи з кількості відпрацьованих годин. Середньогодинна заробітна плата позивача складає 37 грн. 91 коп. згідно довідки, наданої позивачу відповідачем. Середньомісячне число робочих годин позивача згідно довідки, наданої позивачу відповідачем, складає 167,2 робочих годин. Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 19 квітня 2017 року по 24 квітня 2018 року складає одинадцять повних місяців (травень 2017 року березень 2018 року). Тобто, середньомісячне число робочих годин за період невиплати тривалістю 11 повних місяців складає 1839,2 середньомісячних робочих години, до яких виходячи з 40-годинного робочого тижня позивача має бути додано 63,6 робочих годин за період з 19.04.2017 року по 24.04.2017 року та 128,2 робочих годин за період з 01.04.2018 року по 24.04.2018 року згідно листа Мінсоцполітики від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13. В кінцевому підсумку, затримка розрахунку відповідача перед позивачем складає 2031 робоча година, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. 2031 робоча година за час затримки розрахунку відповідача перед позивачем при звільненні слід помножити на середньогодинну заробітну плату позивача в сумі 37 грн. 91 коп., що складе 76995 грн. 21 коп. Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки по день винесення цього рішення судом, визначену без утримання податків й інших обовязкових платежів, в розмірі 76540 грн. 29 коп. (в межах заявлених позовних вимог, адже неправильний розрахунок позивача не може бути підставою для виходу за межі позовних вимог, при цьому позивач має право просити стягнути в судовому порядку лише частину середнього заробітку, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства). При цьому суд звертає увагу, що Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за певних обставин, зокрема в разі працевлаштування позивача або отримання ним доходу з інших джерел. Посилання на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України\~ від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» будуть помилковими, оскільки викладені в ньому розяснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України № 3248-15 від 20 грудня 2005 року. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-511цс16. Стосовно застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16 та від 13 березня 2017 року по справі № 6-259цс17. У спірних правовідносинах відсутній спір між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення. Також, судом не приймалося рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Суд також бере до уваги, що відповідачем протягом тривалого часу не було вчинено жодних дій для погашення суми заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем, тобто характер порушення трудових прав позивача з боку відповідача в даному випадку є свідомим, тривалим та не містить ознак наявності у роботодавця волі щодо відновлення порушених трудових прав працівника. Також суд зазначає, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є саме правом, а не обовязком суду. Отже, суд не вбачає підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 765 грн. 40 коп. пропорційно до розміру задоволених вимог. Суд не вбачає підстав для звернення рішення до негайного виконання в частині стягнення середнього заробітку на користь позивача в межах одного місяця, адже п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України стосується лише випадків стягнення заробітної плати, а не середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який не входить до структури заробітної плати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved