Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

[PERSON] у липні 2018 року через свого представника звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] (загальною площею - 68,90 кв.м., житловою площею - 40,90 кв.м.), яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 23 червня 2009 року в сумі 70 800,00 доларів США (за договором позики), що еквівалентно 1 854 960,00 грн, шляхом надання [PERSON] права продажу будь-якій особі покупцеві предмету іпотеки з наданням всіх повноважень продавця за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеному на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час укладення правочину щодо відчуження. Окрім того позивач просив зняти арешт з 1/ 2 частини вказаної квартири, що накладений на підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року. В обґрунтуванні позову зазначив, що 23 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено Договір позики, за яким позикодавець передав у власність позичальникові [PERSON] грошові кошти готівкою у сумі 538 809,24 грн, що є еквівалентом 70 800,00 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів до 23 вересня 2009 року. З метою забезпечення виконання основного зобов`язання того ж дня 23.06.2009 між сторонами було укладено Договір іпотеки, за яким відповідач [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Позичальником позика у встановлені в Договорі позики строки позикодавцеві повернута не була. 27 травня 2016 року між іпотекодержателем [PERSON] та позивачем [PERSON] було нотаріально посвідчено Договір про відступлення права вимоги згідно з Договором іпотеки, відповідно до якого новий іпотекодержатель прийняв право вимоги за Основним Договором в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього Договору. Відступлення права вимоги за договором іпотеки на користь позивача зареєстровано в Державному реєстрі іпотек від 27.05.2016. На момент укладення Договору позики та Договору іпотеки нотаріусом було встановлено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу і не є спільною сумісною власністю подружжя. У липні 2016 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя. А в подальшому із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/ 2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , яка знаходиться в іпотеці. 20 грудня 2016 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва було накладено арешт на вказану частину квартиру. 20 листопада 2017 року заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] було задоволено та встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] із січня 2002 по 2009 рік; визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] ; та визнано за [PERSON] право власності на 2/ 3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . На даний час згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно єдиним власником вищезазначеної квартири є [PERSON] . Але за рішенням суду від 20 листопада 2017 року за [PERSON] визнано право власності на 2/ 3 цієї квартири. Проте в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно така інформація відсутня. 03 серпня 2018 року за вищевказаним позовом судом відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 03 жовтня 2018 року відповідач [PERSON] подала до суду письмовий відзив, у якому просила у позові відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Про укладення договору позики та наявність договору іпотеки [PERSON] дізналась вперше у грудні 2016 року при розгляді справи № 756/6461/16-ц в Оболонському районного суді міста Києва за позовом [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя. Станом на день укладення договору позики та договору іпотеки відповідачі перебували у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджується заочним рішенням суду № 756/9461/16-ц від 20.11.2017, за яким суд встановив факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] із січня 2002 року по 2009 рік, визнав спільною сумісною власністю подружжя квартиру за адресою [ADDRESS] , та визнав за [PERSON] право власності на 2/ 3 частину вказаної квартири. Отже, [PERSON] є співвласником квартири, на яку позивач намагається звернути стягнення як на предмет іпотеки. Більше того, на момент укладення договору іпотеки [PERSON] не надавала нотаріально засвідченої згоди, оскільки не знала про його укладення, та не надала б згоди на укладення договору іпотеки, оскільки це, на думку відповідача, не відповідало б інтересам їхньої з [PERSON] малолітньої доньки [PERSON] [INFO] , яка проживала разом [PERSON] в квартирі, яка є предметом іпотеки. Станом на день подання відзиву у спірній квартирі проживає [PERSON] , її неповнолітня донька [PERSON] та малолітня донька [PERSON] . У випадку звернення стягнення на предмет іпотеки фактично відбудеться звуження обсягу існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів дитини, порушення гарантії збереження права неповнолітніх на житло, а також зменшення або обмеження їхніх прав та інтересів при користуванні житловим приміщенням. Окрім того відповідач [PERSON] просила відмовити у позові з підстав спливу строків позовної давності, оскільки строк виконання основного зобов`язання за договором позики сплив 23.09.2009, тому що позичальник зобов`язаний повернути позичальнику позику у строк до 23.09.2009. Враховуючи те, що позивач став іпотекодержателем внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги від 07.05.2016, то до нього перейшли всі права та обов`язки, які належали первинному іпотекодержателю [PERSON] . У [PERSON] можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, враховуючи строк повернення позики до 23.09.2009 включно, виникла з 24.09.2009 та припинилась 24.09.2012 у зв`язку зі спливом строку позовної давності, отже у позивача як правонаступника первинного іпотекодержателя можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд також немає. 18 жовтня 2018 року [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON] , в якому просила суд визнати договір іпотеки від 23.06.2009 недійсним у зв`язку з тим, що [PERSON] як співвласник квартири, що є предметом іпотеки, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки, понесе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником [PERSON] основного зобов`язання за договором позики, при цьому не будучи стороною договору позики, не будучи поручителем за договором позики, та не надававши згоду на передачу квартири в іпотеку, проте повинна відповідати за зобов`язаннями [PERSON] Співвласник нерухомого майна [PERSON] мав право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Проте частки в спірній квартирі не були виділені в натурі та не зареєстровані як окремий об`єкт за кожним із співвласників. Проте [PERSON] ухилився від доведення до відома контрагента наявність прав у [PERSON] на предмет іпотеки, зазначивши, що предмет іпотеки не є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2018 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та об`єднано до спільного розгляду з первісним позовом. 02 листопада 2018 року [PERSON] подав письмовий відзив на зустрічний позов, у якому просив у його задоволені відмовити у повному обсязі з тих підстав, що спірний договір іпотеки є правомірним та укладеним з дотриманням всіх вимог законодавства. 27 березня 2019 року судом закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом первісні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити. У судовому засіданні представник [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а у задоволенні первісних позовних вимог просив відмовити. Відповідач за первісним та зустрічними позовами [PERSON] у підготовчі судові засідання 19.10.2018, 17.01.2019, 27.03.2019 та у судове засідання 10.07.2019 не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином шляхом відправлення поштової кореспонденції та оголошення на сайті суду. Третя особа за первісним та зустрічними позовами приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєрькова Наталія Володимирівна у судове засідання 10.07.2019 не з`явилася, про час та місце повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, у якій також надала пояснення, що спірний договір іпотеки є правомірним та посвідчений нею з дотриманням всіх вимог законодавства. Представник третьої особи за первісним позовом служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання 10.07.2019 не з`явилася, про час та місце повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позовів необхідно відмовити. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено Договір позики, про що внесено запис до реєстру за № 2588, за яким [PERSON] передає у власність [PERSON] грошові кошти готівкою у сумі 538 809,24 грн, що є еквівалентом 70 800,00 доларів США, які останній зобов`язується повернути до 23 вересня 2009 року (а.с.10). У п. 11 Договору позики зазначено, що позичальник [PERSON] у зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних відносинах не перебуває (а.с.10). Як вбачається зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. З метою забезпечення виконання основного зобов`язання 23.06.2009 між сторонами було укладено Договір іпотеки, про що внесено запис до реєстру за № 2589, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] передає, а іпотекодержатель [PERSON] приймає в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с.11-13). Згідно з п. 2.1.8. Договору іпотеки предмет вказаного договору не є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.11). З пояснень сторін по справі судом встановлено, що до 23 вересня 2009 року боржник [PERSON] не повернув грошові кошти позикодавцю [PERSON] 27 травня 2016 року між іпотекодержателем [PERSON] та [PERSON] було нотаріально посвідчено Договір про відступлення права вимоги згідно з Договором іпотеки, відповідно до умов якого новий іпотекодержатель приймає право вимоги за основним договором позики та займає місце [PERSON] в зобов`язаннях, що виникли з основного договору в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору (а.с.15-16). Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва по справі № 756/9461/16-ц від 20.11.2017 суд встановив факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] із січня 2002 року по 2009 рік, визнав спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , та визнав за [PERSON] право власності на 2/ 3 частини вказаної квартири, загальною площею 68,90 кв.м. та житловою площею 40,90 кв.м. (а.с.49-51). Вказане рішення Оболонського районного суду міста Києва набрало законної сили 01.12.2017 (а.с.49-51). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до п. 5.2 Постанови Пленуму ВГС України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначено, що оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги позовна давність спливає і до додаткової вимоги - стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно тощо (стаття 266 ЦК України), то господарським судам слід мати на увазі таке. До відповідних додаткових вимог належать, крім зазначених у цій нормі, порука і притримання, а також інші види забезпечення виконання зобов`язань, які можуть бути встановлені договором або законом (частина друга статті 546 ЦК України ). Водночас до них не відносяться гарантія, яка не залежить від основного зобов`язання. Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги. Строк виконання основного зобов`язання за договором позики сплив 23.09.2009, оскільки відповідно до умов договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк до 23.09.2009 (а.с.10). Враховуючи те, що [PERSON] став іпотекодержателем внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги від 07.05.2016, то до нього перейшли всі права та обов`язки, які належали первинному іпотекодержателю [PERSON] . Таким чином іпотекодержатель мав право пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Отже перебіг строку позовної давності почався з 24.09.2009 та закінчився 24.09.2012. За змістом ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до вимог ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. З урахуванням всіх вищезазначених правових норм у суду є всі підстави вважати, що позивач за первісним позовом [PERSON] , звернувшись до суду з позовом 18.07.2018, пропустив строк звернення до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки такий вид забезпечення зобов`язання як звернення стягнення на заставлене майно є додатковою вимогою по відношенню до вимоги про стягнення коштів за кредитним договором, а відтак у задоволенні первісного позову суд вважає правильним відмовити. Щодо зустрічних позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним суд вважає необхідним зазначити наступне. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, в тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Перехід права власності за рішенням суду в порядку поділу майна подружжя на частину спірного майна, що є предметом іпотеки, до одного з подружжя, не змінює статусу цього майна як іпотечного і новий власник набуває статусу іпотекодавця та має усі права та несе усі обов`язки за договором іпотеки в тому ж обсязі і на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як вбачається зі спірного Договору іпотеки, яким передано в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] , від 23.06.2009, іпотекодавцем в цьому договорі є відповідач [PERSON] (а.с.11-13). На підставі наведеного, враховуючи вищенаведені норми законодавства, беручи до уваги ті обставини, що позивач не є стороною іпотечного договору, суд вважає необхідним у задоволенні зустрічного позову відмовити. Враховуючи вищенаведене, ст. 1, 23 Закону України «Про іпотеку», ст. 203, 215, 216, 257, 261, 262, 266, 267, 517, 611, 1049 ЦК України та

Outcome: dismissed