Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] 23 червня 2014 року звернулися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], приватної фірми «Повчинець», треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання угоди недійсною, визнання права власності та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень зазначили, що згідно свідоцтва про право власності на житло № 0-287 КП від 21 березня 2001 року [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить 14/100 кв.3-1,2,4,14,16 в будинку № 22 по пр.Металургів в місті Дніпропетровську . З 23 червня 1993 року він знаходиться у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , якій згідно зі свідоцтвом про право власності на житло № 0-286 КП від 21 березня 2001- року на праві спільної сумісної власності належить 34/100 кв.1-2,3,4,14,16 в будинку № 22 по пр.Металургів в місті Дніпропетровську. Згідно технічного паспорту на квартиру № 1-2,3,4,14,16, що складає 34/100 домоволодіння № 22 по пр.Металургів в м. Дніпропетровську в користуванні також знаходиться сарай Е-1, який 1 серпня 2000 року за актом приймання-передачі № 18 на підставі наказу № 43 від 01.08.2000 року та у відповідності до пункту 24 Наказу Держжилкомгоспу України від 18.09.1992 року № 56 « Про порядок передачі квартир(будинків) у власність громадян при їх приватизації», зі згоди та за заявою усіх співвласників буд.22 по пр.Металургів в м. Дніпропетровську , було передано [PERSON] у власність ВАТ «Красний Профинтерн» З 01.08.2000 року [PERSON] та [PERSON] відкрито, безперервно користуються нежитловим приміщенням сараєм Е-1, розташованим за адресою м.Дніпропетровськ, пр.Металургів,22 . В вересні 2013 року [PERSON] та [PERSON] стало відомо, що 28 січня 1998 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення будівлі Е-1 , шлакоблочної, загальною площею 21,6 кв.м.,що знаходиться в м. Дніпропетровську ,пр.Металургів,22 , згідно якого Приватна фірма «Повчинець» в особі директора [PERSON] продала, а [PERSON] купила вказану будівлю. Вказаний договір було посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 416. Дана угода являється недійсною , оскільки у відповідності до ст.48 ЦК Української PCP (1963 р.) , який діяв на момент укладення угоди , недійсною є та угода , що не відповідає вимогам закону. Нежитлове приміщення Е-1 розташоване за адресою м.Дніпропетровськ, пр.Металургів , 22 було побудовано в 1956 році як приміщення для приготування їжі ,тобто для господарського використання будинку № 22 по пр.Металургів в м. Дніпропетровську як для проживання мешканців будинку так і для приготування ними їжі. В 2000-2001 р.р. позивачі та інші мешканці будинку № 22 по пр.Металургів в м. Дніпропетровську приватизували житлові приміщення і стали співвласниками будинку №22 по пр.Металургів в м. Дніпропетровську. Свою згоду на передачу у власність [PERSON] приміщення сараю Е-1 висловили сусіди в своїй спільній заяві на ім»я директора заводу «Красний Профинтерн». Саме на підставі цієї спільної заяви згідно [PERSON] № 18 приймання-передачу від 1 серпня 2000 року [PERSON] було передано допоміжне приміщення Е-1 , яке він спільно зі своєю дружиною - [PERSON] ремонтував , відновлював за спільні кошти. З моменту приймання передачі, тобто з 10 жовтня 2000 року [PERSON] та [PERSON] відкрито, безперервно володіють нежитловим приміщенням сараєм Е-1 , розташованим за адресою м.Дніпропетровськ , пр.Металургів,22. На підставі вищевикладеного просять визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 січня 1998 року нежитлової будівлі Е-1, шлакоблочної, загальною площею 21,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, просп.. Металургів, 22 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №416, визнати право спільної сумісної власності на нежитлову будівлю Е-1, шлакоблочну, загальною площею 21,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, просп.. Металургів, 22 за [PERSON], [PERSON] та солідарно стягнуто з Приватної фірми «Повчинець», [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. кожному. 03 вересня 2013 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нежитловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28.01.1998 року вона є власницею нежитлової будівлі, загальною площею 21,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, просп.. Металургів,22. Після придбання вказаного приміщення встановила замок на вхідні двері та тривалий час вказаним приміщенням не користувалася. В грудні 2012 року стало відомо, що вказану будівлю самовільно займає [PERSON], який змінив замки на вхідних дверях та використовує приміщення на свій розсуд. Внаслідок дій [PERSON] не має можливості користуватися та розпоряджатись належним приміщенням. На підставі вищевикладеного просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні нежитловим приміщенням Е-1, шлакоблочним, загальною площею 21,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, просп.. Металургів , 22 шляхом зобовязання [PERSON], [INFO], ІПН:[NUMBER] та [PERSON], [INFO], ІПН:[NUMBER] звільнити нежитлове приміщення Е-1, шлакоблочне, загальною площею 21,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, просп.. Металургів , 22. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Позов [PERSON] не визнала в повному обсязі та просила відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не визнав, просив відмовити. Позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В судове засідання представник відповідача приватної фірми «Повчинець» не зявився. Про місце, дату та час судового засідання повідомлялися належним чином. В судове засідання представник третьої особи Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. В судове засідання треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не зявилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. /а.с.95/ В судове засідання третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність./а.с.99/ Суд, вислухавши учасників судового процесу, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON], [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON], [INFO] зареєстрований та проживає за адресою: просп.. Металургів[ADDRESS], м. Дніпропетровськ з 17 лютого 2004 року./а.с.38 на звороті, том І/ [PERSON], [INFO] зареєстрована та проживає за адресою: просп.. Металургів[ADDRESS], м. Дніпропетровськ з 17 квітня 2001 року./а.с.39 на звороті, том І/ Згідно свідоцтва про право власності на житло №0-287 КП від 21 березня 2001 року [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить 14/100 квартири 3-1,2,4,14,16 в будинку №22 по просп.. Металургів у м. Дніпропетровську./а.с.1, том II/ Згідно свідоцтва про право власності на житло № 0-286 КП від 21 березня 2001 року [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить 34/100 кв.1- 2,3,4,14,16 в будинку № 22 по пр.Металургів в місті Дніпропетровську./а.с.13, том II/ Згідно технічного паспорту на квартиру № 1-2,3,4,14,16, що складає 34/100 домоволодіння № 22 по пр.Металургів в м. Дніпропетровську в користуванні також знаходиться сарай Е-1./а.с.14 на звороті, том II/ Згідно акту №18 приймання-передачі (внутрішнього приміщення) основних засобів від 10 жовтня 2000 року на підставі наказу № 43 від 01.08.2000 року та у відповідності до пункту 24 Наказу Держжилкомгоспу України від 18.09.1992 року № 56 « Про порядок передачі квартир(будинків) у власність громадян при їх приватизації», зі згоди та за заявою усіх співвласників буд.22 по пр.Металургів в м. Дніпропетровську , було передано [PERSON] у власність приміщення для приготування їжі - сарай [ADDRESS]. , зальною площею - 12 кв.м. /а.с.39/, що також підтверджується листом голови ліквідаційної комісії [PERSON] про прийняття в експлуатацію та винесення рішення про передачу у власність [PERSON] окремо розташований сарай площею 12,0 кв.м., згідно акта приймання передачі №18 від 10.10.2000 р. заводу ВАТ «Красний Профинтерн» приєднаний до квартири №3 по просп.. Металургів, 22 у м. Дніпропетровську./а.с.16, том II/ 28 січня 1998 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення будівлі Е-1, шлакоблочної, загальною площею 21,6 кв.м. ,що знаходиться в м. Дніпропетровську,пр.Металургів,22 згідно якого Приватна фірма «Повчинець» в особі директора [PERSON] продала, а [PERSON] купила вказану будівлю. Вказаний договір було посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 416./а.с.38, том II/ Будівля Е-1, що знаходиться за адресою: просп.. Металургів, 22, м. Дніпропетровськ належала приватній фірмі «Повчинець» на підставі договору купівлі продажу, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 23 лютого 1997 року за реєстровим №276 та зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації 11 березня 1997 року за реєстровим №6-ЮН-784./а.с.68,69, том II/ [PERSON] та [PERSON] предявлені вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 січня 1998 року нежитлової будівлі Е-1, шлакоблочної, загальною площею 21,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, просп.. Металургів, 22. Пленум Верховного Суду України у постанові № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка була чинною до 6 листопада 2009 року, визначив, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом (п.2). Тому у справі про визнання угоди недійсною слід встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до п.4 вказаної Постанови з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори купівлі-продажу жилого будинку (квартири) чи його (її) частини). За правилами ст. 48 УК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Відповідно до ст. 48 ЦК України ( в редакції 1963 року) визнаються недійсними угоди, які не відповідають вимогам чинного законодавства . Відповідно до ч.2 ст. 48 ЦК УРСР по недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі-відшкодувати його вартість у грошах. Визнання угоди недійсною вимагає застосування судом відповідних наслідків, зокрема, зобов'язання сторін повернути другій стороні все одержане за угодою (подвійну реституцію), тобто ці наслідки стосуються виключно сторін угоди і не поширюються на права особи, яка вважає себе власником майна. Відтак, спірна нежитлова будівля Е-1 не може бути передана [PERSON] та [PERSON], як наслідок визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу від 28 січня 1998 року укладеного між Приватною фірмою «Повчинець» в особі директора [PERSON] та [PERSON] Право власності Приватною фірмою «Повчинець» на спірну нежитлову будівлю Е-1, що розташована за адресою: просп. Металургів, 22, м. Дніпропетровськ набуто правомірно і не було припинене у встановленому законом порядку. Відтак, на час укладення Приватною фірмою «Повчинець» договору купівлі-продажу нежитлової будівлі Е-1 з [PERSON], Приватна фірма «Повчинець» була власником нежитлової будівлі Е-1. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР та ст.ст.4,19 Закону України «Про власність» право продажу майна належить власникові. Після укладення оспорюваного [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу Приватна фірма «Повчинець» в особі директора [PERSON] (продавець) передав [PERSON] (покупцеві) предмет цього договору - нежитлову будівлю Е-1, що розташована за адресою: просп.. Металургів,22, м. Дніпропетровськ, загальною площею 21,6 кв.м.. Відтак, відповідно до ст. 128 ЦК УРСР у покупця виникло право власності на нежитлову будівлю Е-1. Покупець зареєструвала своє право власності у встановленому порядку./а.с.8 том.1/ Таким чином, позовні вимоги [PERSON]., [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 січня 1998 року нежитлової будівлі Е-1, шлакоблочної, загальною площею 21,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, просп.. Металургів, 22. не підлягають задоволенню. З 01.08.2000 року [PERSON] та [PERSON] відкрито користуються нежитловим приміщенням Е-1, розташованим за адресою: просп.. Металургів, 22, м. Дніпропетровськ. Відповідно до ст..3 ч.1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. В п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно з ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу (договору найму, оренди, зберігання тощо) виключає застосування набувальної давності. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту заволодіння річчю. Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 01.01.2004 року, а пунктом 8 цих положень встановлено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються, також, на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Предметом спору у даній справі є визнання, в порядку набувальної давності, права власності на нерухоме майно, а отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів, що діяли на час виникнення спірних правовідносин з урахуванням діючих правових норм. Згідно з ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Дана стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна; встановлення характеру володіння (добросовісне і недобросовісне) при виникненні спору здійснюється судом з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним упродовж визначеним законом строків (для нерухомого майна - впродовж 10 років, а для рухомого майно - 5 років). Відтак, суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю, крім безперервного відкритого володіння впродовж 10 років нерухомим майном, є встановлення обставин добросовісного заволодіння таким майном у розумінні приписів ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, тобто коли особа не знала і не могла знати, що вона заволоділе чужим майном. З огляду на те, що предметом позову у даній справі є визнання права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, тому насамперед необхідно встановити: момент виникнення права власності за набувальною давністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне); обставини справи, за якими виникло володіння спірним майном та чи підпадає це володіння під ознаки безпритульного (незаконного) володіння; юридичний статус спірного майна, а саме, чи є це майно чужим для позивача; особу, яка є власником спірного майна. [PERSON] та [PERSON] вважають, що володіють нежитловою будівлю Е-1, що зареєстрована за адресою: просп.. Металургів, 22, м. Дніпропетровськ, загальною площею - 12 кв.м. на підставі акту №18 приймання-передачі (внутрішнього приміщення) основних засобів від 10 жовтня 2000 року на підставі наказу № 43 від 01.08.2000 року та у відповідності до пункту 24 Наказу Держжилкомгоспу України від 18.09.1992 року № 56 « Про порядок передачі квартир(будинків) у власність громадян при їх приватизації. Разом з тим, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що за позивачем не може бути визнано право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю Е-1, що розташована за адресою: просп.. Металургів, 22, м. Дніпропетровськ, оскільки право власності на нежитлову будівлю Е-1 зареєстрована за [PERSON], отже в задоволенні позову необхідно відмовити. Таким чином, не підлягають задоволенню позовні вимоги про солідарне стягнення з Приватної фірми «Повчинець», [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. кожному. Позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нежитловим приміщенням підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності нежитлова будівля Е-1, загальною площею 21,6 кв.м. на підставі договору купівлі продажу від 28 січня 1998 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі №416./а.с.38 том II/ Вказану будівлю самовільно займає [PERSON] та [PERSON]. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, і припинення дії, яка порушує право. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] законні, повністю доведені та обгрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст..88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved