Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

[PERSON] , який діє\~в інтересах\~малолітніх дітей\~ [PERSON] та\~ [PERSON] 11.03.2020 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, та просить суд: - визнати приміщення квартири [ADDRESS] таким, шо не відповідає вимогам житлового приміщення та не може використовуватися в якості житлового приміщення; - визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № [NUMBER] яке видане управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 11.01.1997 року на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійсним та скасувати Договір купівлі-продажу нерухомого майна (на квартиру [ADDRESS] ), зареєстрованого Жовтневою філією Одеської спеціалізованої біржі нерухомості 03.03.2000 року, де продавцями є [PERSON] , [PERSON] , а покупцями [PERSON] , [PERSON] ; - визнати недійсним та скасувати Договір купівлі-продажу нерухомого майна, де продавцями є [PERSON] , [PERSON] , а покупцями [PERSON] , (на квартиру [ADDRESS] ), зареєстрованого в реєстрі за №1-1100, виданий 27.05.2015 року; - визнати недійсним та скасувати Договір купівлі-продажу (зі згадуванням [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) нерухомого майна (на квартиру [ADDRESS] ), зареєстрованого в реєстрі за №508, виданого 30.09.2019 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що договори купівлі-продажу укладалися без погодження з відповідним органом охорони культурної спадщини, адже будівля розташована за адресою: [ADDRESS] колишній Прибутковий будинок (906-1908 архітектор А.Б. Мінкус) прийнятий під охорону держави. В архівних документах відсутні документи про зміну призначення з нежитлового в житлове приміщення спірної квартири. На підставі ч.1 ст. 203 ЦК України вищевказані правочини відносно квартири [ADDRESS] не можуть бути чинними у зв`язку з не доброчесністю набувачів. Діти з інвалідністю позбавлені права користування спільним майном багатоквартирного будинку. Приміщення за адресою: [ADDRESS] було на час його приватизації нежитловим, отже, свідоцтво про право власності від 11.01.1997 року є недійсним та підлягає скасуванню. Ухвалою суду від 19.03.2020 року провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 09.04.2020 року. У зв`язку з неявкою сторін у підготовче засідання 09.04.2020 року та веденням карантинних обмежень на території України, розгляд справи було відкладено до 16.06.2020 року. У підготовчому засіданні 16.06.2020 року [PERSON] вказував на неможливість розгляду справи за такою явкою, розгляд справи було відкладено на 14.07.2020 року. Ухвалою суду від 22.06.2020 року витребувано від Приморської державної нотаріальної контори м. Одеси належним чином завірену копію спадкових справи заведених до майна [PERSON] та [PERSON] , У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 14.07.2020 року та не подання витребуваних доказів, розгляд справи відкладено на 06.08.2020 року. Розгляд справи у підготовчому засіданні 06.08.2020 року відкладено на 31.08.2020 року. Ухвалою суду від 31.08.2020 року залишено без задоволення заяву [PERSON] про зупинення провадження у справі, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 27.10.2020 року. [PERSON] оскаржив вищевказану ухвалу суду та в результаті розгляду апеляційної скарги, постановою Одеського апеляційного суду від 18.02.2021 апеляційну скаргу залишено без задоволення, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 31.08.2020 року залишено без змін. Справа 04.03.2021 року повернулася до Приморського районного суду м. Одеси та була призначена до розгляду на 22.04.2021 року. До суду 07.04.2021 року надійшов відзив, який містить назву пояснення представника [PERSON] [PERSON] , відповідно до яких просять відмовити у задоволенні позову, оскільки свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним свідоцтва, тому у їх задоволені слід відмовити. Також вказує, що позивач пропустив строк позовної давності. Розгляд справи у судовому засіданні 22.04.2021 року проведеному за участі представника [PERSON] [PERSON] , було відкладено з метою повторного сповіщення позивача, на 02.06.2021 року. Судове засідання призначене на 02.06.2021 року не відбулося, у зв`язку з знеструмленням електромережі суду, наступне засідання призначене на 30.06.2021 року. У судовому засіданні 30.06.2021 року проведеному за участі [PERSON] та її представника [PERSON] було оглянуто оригінал договору купівлі-продажу від 30.09.2019 року, відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів та про об`єднання провадження у даній справі зі справою №522/17963/18, також відмовлено у задоволенні клопотання про призначення експертизи, долучено до матеріалів справи відзив, який має назву пояснення разом з додатками, вирішено питання про повторно направлення ухвали про витребування доказів для виконання, з метою отримання витребуваних доказів розгляд справи відкладено до 03.08.2021 року. У судовому засіданні 03.08.2021 року витребувано з Одеського державного нотаріального архіву копії спадкових справ, адже Приморська державна нотаріальна .контора у місті Одеса листом від 26.07.2021 року повідомила про місцезнаходження спадкових справи, з метою отримання витребуваних доказів розгляд справи відкладено на 27.08.2021 року. У зв`язку з не наданням витребуваної інформації, враховуючи думку [PERSON] та їх представника [PERSON] , розгляд справи відкладено на 09.09.2021 року. У зв`язку з неявко учасників справи та не надання витребуваної інформації розгляд справи у судовому засіданні 09.09.2021 року було відкладено до 18.11.2021 року. До суду 15.09.2021 року надійшли копії спадкових справи відкритих до майна [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 18.11.2021 року, розгляд справи було відкладено на 16.12.2021 року. У судове засідання 16.12.2021 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили. [PERSON] подала до суду 16.12.2021 року заяву, якою просила розглянути справу за її відсутності та за відсутності її представника, просила відмовити у задоволенні позову. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що сторони, які задіяні в ході судового розгляду, зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням у справі, добросовісно користуватись належними процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Справа перебуває на розгляді в суді з березня 2020 року. Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомлено позивача та відповідачів, зважаючи на своєчасність, розумність строків розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про наявність підставі для закриття провадження в частині позовних вимог до померлих [PERSON] та [PERSON] , та відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] , зважаючи на наступне. Щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог, суд відзначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільній справі є позивач і відповідач, які на час участі у справі, відповідно до ст. ст. 46-47 вказаного Кодексу, мають володіти цивільною процесуальною правоздатністю та цивільною процесуальною дієздатністю. У свою чергу, цивільну процесуальну правоздатність мають усі фізичні і юридичні особи. Цивільну процесуальну дієздатність мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також, неповнолітні, у випадках, прямо передбачених законом. Таким чином, позов може бути пред`явлено тільки до особи, яка на час вчинення названої процесуальної дії володіє цивільною процесуальною правоздатністю та цивільною процесуальною дієздатністю. Разом з тим, за правилами ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність особи припиняється у момент її смерті. За таких обставин, позов не може бути пред`явлено до померлої особи. Позивач в позовній заяві вказував, що [PERSON] та [PERSON] померли, втім доказів такого надано не було. Відтак, з копій спадкових справ, наданих суду Одеським державним нотаріальним архівом, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ), [PERSON] помер [INFO] (про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). При цьому, слід розрізняти правонаступництво у матеріальних правовідносинах та процесуальне правонаступництво. Так, за змістом ст. 55 ЦПК України процесуальне правонаступництво у цивільній справі допускається у разі, коли відповідач на момент відкриття провадження мав цивільну процесуальну дієздатність, однак помер після відкриття провадження у цивільній справі. Процесуальне правонаступництво це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. В силу ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Тобто, процесуальне правонаступництво між відповідачем та його спадкоємцями у порядку ст. 55 ЦПК України допускається, якщо на момент відкриття провадження у справі цивільна правоздатність відповідача не припинилася. Отже, спадкоємці померлого на момент відкриття провадження у справі боржника не є процесуальними правонаступниками у цій справі, а наявність правонаступництва у матеріальних правовідносинах має вирішуватися за позовом, заявленим безпосередньо до спадкоємців боржника. Як вбачається з матеріалів справи, даний позов пред`явлено до суду 11.03.2020 року, а [PERSON] та [PERSON] померли в 2016 році. Отже, їх цивільна (процесуальна) правоздатність та дієздатність припинились задовго до пред`явлення позову. Згідно з п.7 ч.1 ст.255 ЦПК суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Таким чином, провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] та [PERSON] підлягає закриттю, так як позов заявлений до осіб, які не можуть бути стороною по справі, у зв`язку з відсутністю у них правоздатності. Тому, провадження у справі щодо позовних вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, видане на ім`я [PERSON] та [PERSON] підлягає закриттю. Щодо розгляду інших позовних вимог [PERSON] , суд відзначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві загальної часткової власності в рівних частках належить квартира [ADDRESS] , що вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 18.12.1997 року (т.1 а.с.12). [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] (т.1 а.с.5). [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] (т.1 а.с.6). [PERSON] має посвідчення, яким засвідчено отримання державної соціальної допомоги на дитину-інваліду ІІ групи у відношенні його доньок [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.5,6 на звороті). З свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 1997 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності в рівних частках [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.20). В листі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.08.2015 року зазначено, що квартира [ADDRESS] в якості житлового приміщення експлуатується тривалий час. Відповідно інформації управління архітектури і містобудівництва Одеської міської ради в архівних документах відсутні документи на проектування та реконструкцію нежилого приміщення в житлову квартиру (т.1 а.с.13). Відсутність таких документів в архівних документах управління архітектури і містобудівництва Одеської міської ради не свідчить про відсутність взагалі документів щодо переведення нежитлового приміщення в житлове. Згідно листа Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» від 2014 року, квартира [ADDRESS] розміщена (півквартири) нижче рівня землі приблизно на 20 см. (т.1 а.с.14). З листа Управління охорони об`єктів культурної спадщини від 13.05.2015 року вбачається, що будівля розташована за адресою: [ADDRESS] колишній Прибудинковий будинок (1906-1908, архітектор А.Б. Мінкус) прийнятий під охорону держави рішенням Одеського обласного виконавчого комітету від 27.12.1991 року №580 як пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значенням (т.1 а.с.21). 03.03.2000 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.22-23). 27.05.2015 року [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.15-16). З листа Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини встановлено, що [PERSON] надавалося погодження відчуження квартири (т.1 а.с.25). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2018 року при розгляді цивільної справи №522/9992/17 задоволено позов КП «ЖКС «Порто-Франківський», зобов`язано [PERSON] надати доступ КП «ЖКС «Порто-Франківський» до квартири [ADDRESS] , для проведення робіт щодо часткової заміни чавунової частини каналізаційного стояка, що приходить між квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] (т.1 а.с.29-30). [PERSON] 13.09.2019 року продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.32-33, т.2 а.с.145-148). 11 грудня 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси при розгляді справи №522/17963/18 було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.18). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Між позивачем та відповідачами зобов`язальних правовідносин не виникає. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 ст. 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд приходить до висновку, що позивачем не наведено та не надано жодного переконливого та належного доказу, згідно якого вбачалось би, що його права порушують укладенні договори купівлі-продажу квартири, яка знаходиться під квартирою позивача. Не встановлено порушено відповідачами прав малолітніх дітей за захистом яких він звертається до суду. Статтею 263 ЦПК України закріплено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено порушення його прав та прав малолітніх дітей відповідачами по справі. Щодо строків позовної давності, суд відзначає наступне. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно ч. 1\~ст.\~261\~ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.\~ст. 252-255 ЦК України. При цьому\~ст.\~261\~ЦК України встановлено, що початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вказує Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки\~до обґрунтованих\~позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, строки позовної давності не застосовуються.

Outcome: dismissed