Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

[PERSON] у жовтні 2017 року звернулася до суду з позовною заявою Територіальної громади в особі Київської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори, про визнання частки померлого у спільному сумісному майні. В обґрунтування вказала, що після смерті її чоловіка залишилась спадщина, а саме квартира [ADDRESS] . В отримані свідоцтво про право на спадщину їй відмовлено, оскільки не виділена (визначена) частка померлого у спільному майні. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача подав до суду відзив, в якому просив суд на підставі поданих стороною доказів прийняти рішення згідно чинного законодавства та слухати справу у його відсутність. Треті особи також просили розгляд справи провести у їх відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно норм ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Судом встановлено, що [PERSON] є чоловіком позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . На підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29 травня 1998 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлаченком Сергієм Борисовичем за реєстровим № 2532 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної сумісної власності належить куплена квартира за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний напис № 1089 в реєстровій книзі Бюро технічної інвентаризації міста Києва, який зроблений на підставі змісту вищезазначеного договору від 03 липня 1998 року також підтверджує право власності на квартиру за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , де частки не визначені. У встановлений законом строк позивач звернулася для оформлення спадщини до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори, то виявилось, що отримати свідоцтво про право на спадщину на частку квартири [ADDRESS] , що належала її померлому чоловіку - не може, тому, що в договорі купівлі-продажу немає чітко визначених часток у кожного із співвласників. Постановою державного нотаріуса Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори від «12» жовтня 2017 року мені, [PERSON] , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого чоловіка, у зв`язку з тим, що не виділена (визначена) частка померлого у спільному майні. [PERSON] , подав заяву до державної нотаріальної контори про відмову від своєї частки в спадщині на користь [PERSON] . За приписами ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для державної реєстрації прав проводиться на підставі: свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Слід також зазначити, що у відповідності з ч. 1 ст. 357 Цивільного кодексу України (надалі також - «ЦКУ») частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У разі ж спільної сумісної вартості частки взагалі не визначаються (ч. 1 ст. 368 ЦКУ). За приписами ч. 1 ст. 368 ЦКУ спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. В той же час при виділі частки майна, що є у спільній сумісній власності, кимсь із співвласників, вважається, що частка кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦКУ). Відповідно до ст. 112 Цивільного кодексу Української РСР та ст. 17 Закону України «Про власність» спільна власність існує у формах спільної сумісної та спільної часткової власності, тобто такої власності, коли її учасники мають наперед визначені частки. За приписом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Враховуючи, що квартира була набута у власність членами однієї сім`ї, і у договорі купівлі-продажу розмір часток покупців не зазначений, суд дійшов висновку, що квартира була набута у спільну сумісну власність. Водночас ні Цивільний кодекс Української РСР, ні Закон України «Про власність», не визначали розмір часток членів сім`ї у праві спільної сумісної власності. 16.01.2003 Верховна Рада України прийняла Цивільний кодекс України (ЦК України), у зв`язку з чим Цивільний кодекс Української РСР та Закон України «Про власність» втратили чинність з 01.01.2004. Оскільки цивільні відносини щодо права власності на квартиру продовжили існувати і після 01.01.2004, а тому при визначенні часток суд на підставі ч. 3 ст. 5 ЦК України керується нормою ч. 2 ст. 370 цього Кодексу, яка передбачає, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або рішенням суду. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. З огляду на характер спірних правовідносин, підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: approved