Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

[PERSON] ( надалі-«Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], (надалі «Відповідач»), третя особа [PERSON], про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, зокрема, посилаючись на те, що він та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. У вказаному житлі з 2011 року зареєстрований Відповідач -[PERSON], який фактично з січня 2012 року у спірній квартирі не проживає. Окрім того, Позивач пояснив, що з 2012 року відповідач перебуває в Російській Федерації, має паспорт громадянина [PERSON]. Позивач змушений самостійно оплачувати комунальні послуги за житло. Не заперечував проти заочного розгляду справи у відсутності Відповідача. В судові засідання 08 грудня 2015 року, 21 січня 2016 року та 09 лютого 2016 року Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлявся про дати та час судових засідань (що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовим конвертом з кореспонденцією суду, яка направлялася за адресою його проживання і повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 67-68), повідомленням про вручення поштового відправлення № 7600801643577 (а.с. 66), поштовим конвертом з кореспонденцією суду, яка повернулася на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 74-75) відповідно) не зявився, про причини неявки суду не сповістив, заяв чи клопотань про відкладення судових засідань, чи про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на те, що Позивача в судовому засіданні не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] [PERSON] не заперечувала щодо задоволення позовних вимог Позивача, вважала за доцільне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] з підстав наведених Позивачем в позовній заяві. Проаналізувавши пояснення Позивача, його представника, представника третьої особи- Словецької Є.І., дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 листопада 1997року виданого Агентством по приватизації державного житлового фонду м. Івано-Франківська на підставі рішення МВК від 31.10.1997 року №295-р, квартира яка знаходиться за адресою: вуд. Незалежності, 36/91 в м. Івано-Франківську належала на праві спільної (сумісної) власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях ( а.с. 18). В матеріалах справи міститься свідоцтво про право на спадщину за заповідом, зареєстроване 30.10.2012р. у реєстрі за №2633, згідно з яким спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , який помер 30.04.2013р., є його син [PERSON] ( Позивач по справі), який зареєстрований за адресою [INFO], кв.№7 , на 3/4 частки у спадщині. Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з ? частки квартири №91 з коморою в підвалі в будинку №36 по вулиці Незалежності в м. Івано-Франківську, яка належала спадкодавцеві. Із заяви №01-20/550 від 04.11.2015року ЖЕО КП « Єдиний розрахунковий центр» вбачається , що [PERSON] з січня 2012року фактично не проживає у квартирі за адресою: вуд. Незалежності, 36/91 в м. Івано-Франківську ( а.с.45) . Посилаючись на факт непроживання Відповідача у вказаній квартирі з 2012 року, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що Відповідач не проживає у вказаній квартирі з січня 2012 року, Позивач змушений оплачувати самостійно всі комунальні послуги за Відповідача, на підтвердження чого подав копії квитанцій ( а.с. 46-54). Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить Позивачу на праві власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З пояснень Позивача в судовому засіданні випливає, що [PERSON] не проживає в [INFO] понад один рік. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Отже, право на користування житлом було набуто Відповідачем, а після остаточного виїзду з даної квартири та встановлення факту не проживання більше року по місцю реєстрації, Відповідач втратив таке право на користування житлом. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що Відповідач не проживає в [INFO] понад рік, не несе витрати по утриманню житла, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст.317,391,405 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved