Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду, пред'явила позов до [PERSON] з вимогою визнати за собою [PERSON], з 25 грудня 2014 року право власності на грошові кошти на вкладах та рахунках в розмірі 134 052,40 грн., які [PERSON] набула відповідно до Договору №003-28864-211114 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США від 21.11.2014 року від 29 жовтня 2014 року, укладений між [PERSON] і Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» зі всіма додатками, змінами та доповненнями до нього з набуттям [PERSON] за вказаними договорами банківського вкладу та рахунків на суму 134 052,40 грн. статусу вкладника у значенні п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є предметом спору. 26 жовтня 2015 року представник позивача [PERSON] в судовому засіданні подав заяву про зміну предмету позову, відповідно до поданої заяви позивач просила суд: «Визнати за [PERSON], з 25 грудня 2014 року право власності на грошові кошти на вкладах та рахунках в розмірі в доларах США - 8500, 00 доларів США, що станом на 25.12.2014 року складало за курсом НБУ 134 052,40 грн., які [PERSON] набула відповідно до Договору №003-28864-211114 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США від 21.11.2014 року, укладений між [PERSON] і Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» зі всіма додатками, змінами та доповненнями до нього з набуттям [PERSON] за вказаними договорами банківського вкладу та рахунків на суму 134 052,40 грн. статусу вкладника у значенні п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». (а.с.28) Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та додаткових письмових пояснень, які долучено до справи (а.с.60-67, 68-69, 70-71, 72-73), пояснив, що 25 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір №251214-1 відступлення права вимоги (цесії). За умовами [PERSON] повністю відступає [PERSON], а [PERSON] набуває право вимоги та стає кредитором за Договором №003-28864-211114 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США від 21.11.2014 року, укладеними між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» зі всіма додатками, змінами та доповненнями до них. На підставі договору, позивач набула права вимагати від ПАТ «Дельта Банк» сплатити суму боргу у доларах США - 8500,00 доларів США, що на день укладання даного Договору, відповідно до офіційного курсу НБ України становить в національній валюті - 134 052,40 грн. Однак, станом на 03 лютого 2015 року відповідач не визнав право власності позивача на вклади та рахунки в розмірі 134 052,40 грн., про що повідомив позивача письмово листом датованим 03 лютого 2015 року, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду з вимогою визнати позивача власником вказаних грошових коштів на вкладах та рахунках в іноземній валюті - доларах США і набути статусу вкладника в сенсі п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з 25 грудня 2014 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні визнав позов, просив позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві, оскільки під час розгляду справи відповідач дійшов висновку про правомірність вимог позивача, який в іншій спосіб не може підтвердити своє право власності на грошові кошти, які розміщенні на банківському вкладі, відкритого на ім'я відповідача. Представник третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Голубятникова Ю.А. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи. (а.с.40-41) Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], представника третьої особи Голубятникової Ю.А., дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до положень ст.1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму вклад, що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунок, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського кладу. Судом встановлено, що 21 листопада 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено Договір №003-28864-211114 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США, за умовами якого [PERSON] внесено на рахунок, відкритий у банківській установі, грошові кошти в сумі 54000,00 доларів США, вклад залучається на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п.1.6 цього Договору, та по «20» травня 2015 р. включно. 9а.с.6) Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Тоді як, ч. 2 ст. 1060 ЦК України містить імперативну норму про обов'язок банку видати вкладнику за його першою вимогою кошти. За змістом ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком, при цьому, банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта та гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною третьою ст. 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Як з'ясовано судом, 25 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір №251214-1 відступлення права вимоги (цесії). (а.с.4) За умовами п.1 та п.2 Договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, Цедент повністю відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і стає кредитором (договірне правонаступництво) за Договором №003-28864-211114 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США від 21.11.2014 року, укладеними між Цедентом і Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» зі всіма додатками, змінами та доповненнями до них. За цим Договором Цесіонарій набуває право вимагати від Боржника сплатити суми боргу у розмірі у доларах США - 8500,00 доларів США, що на день укладання даного Договору, відповідно до офіційного курсу НБ України, становить в національній валюті - 134 052,40 грн., який виник у зв'язку з наданням Цедентом Боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за Договорами з банком відповідно до умов договорів банківського вкладу та рахунків. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. (ст. 516 ЦК України) За змістом положень ст.ст.524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовими слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціну договору. Оборотоздатність вимоги за грошовим зобов'язанням, що виникає в межах договірного зобов'язання, визначається тим, що в грошових зобов'язаннях особа кредитора не має істотного значення для боржника. Тому право вимоги за грошовим зобов'язанням є в принципі оборотоздатним і його відступлення іншій особі не підпадає під заборону, встановлену ст.515 ЦК (зобов'язання, в яких заміна кредитора не допускається). Правочин (договір) про відступлення права вимоги має відповідати вимогам ст.203 ЦК України. Статтею 516 цього Кодексу не встановлено нікчемність правочину про відступлення права вимоги за відсутності згоди боржника, якщо така передбачена договором або законом. Отже, договір про відступлення права вимоги є оспорюваним. Однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладанням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, яке регулює відносини, що виникли між сторонами спору, позивач [PERSON], як новий кредитор, на підставі Договору №251214-1 відступлення права вимоги (цесії) від 25 грудня 2014 року, набула відповідних прав та обов'язків за Договором №003-28864-211114 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США від 21.11.2014 року та має право вимагати від боржника ( ПАТ «Дельта Банк») виконання зобов'язання за цим договором. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Таким чином, наявність заперечень попереднього кредитора, щодо укладеного договору про відступлення права вимоги, не може вважатись підставою для визнання права власності на грошові кошти на підставі статті 392 ЦК України, оскільки застосування правового механізму, передбаченого даною нормою, можливо у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі. Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України). Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, надані сторонами пояснення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання права власності на грошові кошти на банківських вкладах та рахунках, оскільки відносини, які виникли між сторонами спору стосуються виконання зобов'язань по Договору №251214-1 відступлення права вимоги (цесії) від 25 грудня 2014 року, цей договір сторонами договору не оспорюється, укладаючи договір сторони вчинили весь обсяг дій необхідний для виконання умов договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу та настання правових наслідків за ним, тому у сукупності наведених чинників відсутні підстави вважати, що між сторонами спору існує спір про право на грошові кошти, які розміщення на банківському рахунку, тому обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту спірних правовідносин. Суд вправі не прийняти визнання позову, якщо воно протирічить закону або порушує права і охоронювані інтереси інших осіб. Визнання позову оцінюється судом в сукупності зі всіма які маються в справі матеріалами із врахуванням з'ясованих в судовому засіданні обставин справи. Процес у такому випадку не зупиняється, справа розглядається по суті з винесеним рішенням. В судовому рішенні повинна міститься оцінка визнання позову. В розрізі даного спору, суд не приймає заяву відповідача про визнання позову, яка подана в порядку статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки висловлена представником відповідача позиція щодо підстав визнання позову зводиться до констатації факту укладання між сторонами спору договору відступлення права вимоги, який не оспорюється в межах даного спору, а визнання відповідачем певних фактів є підставою лише для звільнення від доказування, як це передбачено ч.1 ст.61 ЦПК України, а не для ухвалення судом рішення, а зважаючи на те, що відповідач не визнає саме матеріально-правові вимоги позивача, які є предметом позову, тому формальне визнання позову суд розцінює як спрямоване на припинення судового спору, закінчення судового процесу шляхом ухвалення судового рішення на користь позивача. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статі 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України і, відповідно, до застосування судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих спорів. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. (ст.212 Цивільного процесуального кодексу України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання права власності на грошові кошти на банківських вкладах та рахунках є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed