Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Близнюківського районного суду Харківської області з позовною заявою до Лукашівської сільської ради Близнюківського району Харківської області в якій просять визнати за ними право власності, у рівних частках за кожним, на земельну ділянку, розташовану на території Лукашівської сільської ради, в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON], який був спадкоємцем за заповітом [PERSON], який помер [INFO]. В обґрунтування позову зазначають, що [INFO] у смт Близнюки Близнюківського району Харківської області, у віці 68 років помер [PERSON], залишивши заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде йому належатиме заповів [PERSON]. [PERSON] прийняв спадщину за заповітом після [PERSON] шляхом звернення із заявою до Близнюківської державної нотаріальної контори Харківської області, але свої спадкові права оформити не встиг, оскільки [INFO] у віці 51 рік помер. Позивачі спадщину після чоловіка та батька прийняли, шляхом звернення до Першої Харківської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини та 27 червня 2017 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/8 частини житлового будинку кожному. Однак оформити належним чином свої спадкові права на земельну ділянку, яку [PERSON] отримав по заповіту після [PERSON] не можуть у зв'язку з існуванням розбіжностей у кадастрових номерах державних актів на ім'я спадкодавця власника [PERSON] та розмірів спадкової земельної ділянки, допущених під час видачі та реєстрації первісного державного акту на землю. Оскільки, державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори було відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, вони змушені звернутись до суду за захистом своїх спадкових прав шляхом визнання за ними права власності на земельну ділянку. У судовому засіданні позивач [PERSON], діючий від себе та згідно довіреності своєї матері - [PERSON], та представник позивачів - адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача - голова Лукашівської сільської ради в судове засідання надала заяву про розгляд справи без участі їх представника, проти задоволення позову не заперечувала. Третя особа - представник Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області, в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без участі їх представника. Просив розглянути зазначену позовну заяву відповідно до вимог законодавства з урахуванням наявних доказів по даній справі. Третя особа - [PERSON] направила до суду заяву в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з'явились та надали відповідні заяви. Заслухавши пояснення позивача та представника позивачів, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, суд знаходить за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 12 ЦПК України передбачено, шо цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Суд, згідно вимог ст.13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Близнюківського районного управління юстиції Харківської області 25 лютого 2005 року ( а.с. 16) Згідно заповіту від 10 березня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Близнюківської державної нотаріальної Харківської області, [PERSON] зробив заповітне розпорядження, згідно якого: все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде йому належатиме, в тому числі жилий будинок, що знаходиться в [ADDRESS], заповів [PERSON], що мешкає в [ADDRESS].(а.с.20) 05 квітня 2005 року спадкоємець [PERSON] прийняв спадщину за заповітом після [PERSON] шляхом звернення із заявою до Близнюківської державної нотаріальної контори Харківської області, але свої спадкові права оформити не встиг. (а.с. 134) Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №4 Харківського міського управління юстиції, [PERSON] помер [INFO]. (а.с.17) 24 березня 2009 року, після смерті [PERSON], заведена спадкова справа, номер у нотаріуса 191/09, яка зберігається у Першій Харківській державній нотаріальній конторі, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі та копією спадкової справи № 191/2009 заведеної 24 березня 2009 року, наданої на запит суду. (а.с.18) Довідкою завідувача Першої Харківської державної нотаріальної контори за вих. №4854/02-14 від 11 вересня 2017 року підтверджено, що згідно матеріалів спадкової справи №191/2009, після померлого [PERSON] спадкоємцями за законом першої черги є син померлого - [PERSON] та дружина померлого - [PERSON]. (а.с.23а) Родинний зв'язок позивачів із померлим підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] та свідоцтвом про шлюб [NUMBER]. (а.с.14-15) Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом, зареєстрованих в реєстрі за №7-219 та №7-221, виданих позивачам [PERSON] та [PERSON] вбачається, що останні визнані власниками на 3/8 частини кожний, житлового будинку №19 з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], що належав [PERSON], який помер [INFO], спадкоємцем якого, згідно заповіту, посвідченому 10 березня 1999 р. Близнюківською державною нотаріальною конторою Харківської області і зареєстрованому у реєстрі за №390, був [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових справ, на підставі Дублікату договору дарування будинку, посвідченого 10 березня 1999 року Близнюківською державною нотаріальною конторою і зареєстрованому в реєстрі за №388, дублікат видано 12 червня 2017 р. Харківським обласним державним нотаріальним архівом і зареєстровано в реєстрі за №1-217, право власності підтверджено довідкою Близнюківського малого підприємства технічної інвентаризації №5 від 04 травня 2017 р. ( а.с. 22-23) Вищезазначені свідоцтва підтверджують факт прийняття [PERSON] спадщини після [PERSON], та отримання спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] спадщини після [PERSON] Крім вказаного будинку з надвірними будівлями, згідно державного акту серії ХР № 074059, до спадщини після смерті [PERSON] належить земельна ділянка, площею 5,7482 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Лукашівської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Державний акт було видано 29 квітня 2004 року на підставі розпорядження Близнюківської районної державної адміністрації №367 від 15 грудня 2003 р. та зареєстрований Близнюківським районним відділом земельних ресурсів в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №372, із привласненням кадастрового номеру земельної ділянки [NUMBER] (а.с.19) Позивачами зазначено, що оригінал зазначеного державного акту, який зберігався у власника [PERSON], був втрачений, а спадкоємці мали тільки його копію, посвідчену відділом земельних ресурсів у Близнюківському районі Харківської області. Про втрату вказаного державного акту позивачами було розміщено оголошення в газеті «Нове життя» від 24 червня 2017 року за № 42 (9692). Спадкування після смерті [PERSON] відбулось як на підставі зазначеного вище заповіту, так і за законом. Свої спадкові права у нотаріальному порядку оформила також дочка спадкодавця [PERSON], як особа, що має право на обов'язкову частку у спадщині, відповідно до вимог ст.1241 ЦК України. 12 грудня 2005 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Близнюківської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстровано в реєстрі за №3007, на ? частину земельної ділянки батька та інше спадкове майно ( а.с.37). При оформленні позивачами документів для отримання права власності на земельну ділянку, яка належала [PERSON], виявилось, що Відділом у Близнюківському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області в державному акті на право власності на земельну ділянку [NUMBER] допущена технічна помилка в кадастровому номері, а саме: замість вірного [NUMBER] вказано [NUMBER], що підтверджується довідкою, наданою відділом у Близнюківському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 29.06.2017 р.( а.с. 29) Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6304586232017, відділом у Близнюківському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області 06 липня 2017 року зареєстрована земельна ділянка, площею 4,3111 га, розташована на території Лукашівської сільської ради Близнюківського району Харківської області за вказаним вище кадастровим номером [NUMBER], що належала за правом власності [PERSON] на підставі державного акту серії [NUMBER] від 29 квітня 2004 року.(а.с.24) Однак, згідно рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно за №37102375 від 15 вересня 2017 р, [PERSON] у державній реєстрації права власності спадкодавця [PERSON] на земельну ділянку площею 4,3111 га, розташовану на території Лукашівської сільської ради Близнюківського району Харківської області за кадастровим номером [NUMBER] відмовлено, оскільки подані ним документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. (а.с.30) При зверненні позивачами до Першої Харківської державної нотаріальної контори за оформленням своїх спадкових прав на частку земельної ділянки державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в зв'язку з тим що є розбіжності у відомостях щодо кадастрового номеру спадкової ділянки та її площі. (а.с.33-34) Оскільки позивачі позбавлені можливості належним чином у нотаріальному порядку оформити свої спадкові права, вони на законних підставах звернулись до суду з позовною заявою про визнання за ними права власності на спадщину. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, - визнання права. За пунктом 3 Роз'яснень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності ( ст.392 ЦК України). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У зв'язку із помилковим зазначенням кадастрового номеру та площі земельної ділянки, під час видачі та реєстрації первісного державного акту на землю [PERSON], у зв'язку із суперечностями, які є між державними актами на ту саму земельну ділянку, а також у зв'язку із відмовою у державній реєстрації права власності на спадкову земельну ділянку та нотаріальною відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивачі звернулись до суду за захистом своїх прав спадкоємців єдиним можливим способом - визнанням за нами права власності на спадкову земельну ділянку. За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємці за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з приписами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України). Порядок прийняття спадщини визначений законодавцем у ст. 1268 ЦК України. Відповідно до вказаної правової норми спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, зі збереженням її цільового призначення. Згідно із пунктом «а» частини третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі, на підставі прийняття спадщини (п. «г»). Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно з вимогами ст.ст. 79,80 ЦПК України, надані позивачами докази суд визнає достовірними, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а також достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Суд приходить до висновку, що з аналізу наданих письмових доказів, позивачі є належними спадкоємцями за законом після померлого [INFO] [PERSON], який, у свою чергу є належним спадкоємцем за заповітом після померлого [INFO] [PERSON]. Позивачі належним чином прийняли спадщину, а тому, згідно чинного законодавства, мають право на визнання за ними права на спадщину у частках, за яким вони звернулись до суду. На підставі статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 2 ст.158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. На підставі викладеного, згідно до ст.,ст. 15, 16, 1216-1218, 1220, 1221, 1222, 1223, 1225, 1233, 1234, 1236, 1241, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 81, 131, 152, 158 ЗК України,

Outcome: approved