Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №705075 від 17.11.2017 року, розташовану за адресою: Одеська обл., Лиманський р-н, с. Корсунці, вул. Польова 39 та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, посвідченого 29.11.2011 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого [PERSON] подарувала земельну ділянку, площею 0,0692 га. [PERSON], оскільки співвідношення площ обох земельних длянок складає 0,0692 та 0,0469 га та не відповідає долі Ѕ частки житлового будинку, в звязку з чим вони не мають можливості користуватися земельною ділянкою для обслуговування належної їм Ѕ частини будинку, будівель та споруд, територією двора, вїзду. Просили суд задовольнити позов. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, надавши заяви про підтримання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась надавши заяву про розгляд справи за її відсутність, зазначивши що проти задоволення позову заперечує. Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні докази та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі є власниками житлового будинку № 39 по вул. Польовій в с. Корсунці Лиманського району Одеської області у наступних частках: [PERSON] - ј частина будинку, [PERSON] ј частина будинку та [PERSON] Ѕ частина будинку. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками в рівних часках кожний Ѕ частини житлового будинку № 39 по вул. Польовій с. Корсунці відповідно до договору дарування від 31.10.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори, [PERSON] За даними договору земельна ділянка на якій розташовано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці 1492 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні, та згідно абз. 2 п. 5 договору право власності та користування не зареєстровано, кадастровий номер не присвоювався /а.с.20/. Відповідно до технічного звіту з кадастрової зйомки земельної ділянки, яка належить [PERSON] та [PERSON], площа земельної ділянки становить 0,0469 га /а.с.7-11/. На момент придбання частини будинку співвласником іншої Ѕ частини будинку була [PERSON], крім того вона була власником земельної ділянки на якій було розташовано частину будинку площею 0,0692 га., що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №705075/а.с.6/. 09.11.2011 року відповідач по справі [PERSON] придбала вказану земельну ділянку та частину житлового будинку відповідно до договорів дарування /а.с. 40, 42/. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що право позивачів на частину земельної ділянки не порушено з боку відповідачки, так як будь-яких дій спрямованих на позбавлення позивачів їх права на земельну ділянку в межах фактичного користування позивачами не доведено, а судовим розглядом не встановлено. Суд не приймає до уваги посилання позивачів на порушення їх права на земельну ділянку, оскільки відомості зазначені у договорі дарування щодо розмірів земельної ділянки не містять джерела походження, а також значно відрізняється від даних визначених у виписці з наказу № 79 від 20.07.1990 року радгоспу «Одеській» /а.с.18/ та технічного звіту з кадастрової зйомки /а.с.7- 11/. Дані докази не можуть бути належними та є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися доведення. При ухваленні рішення суд приймає до уваги, те, що на час отримання будинку в дар і на час звернення позивачів до суду з даним позовом земельна ділянка у своєму фактичному вимірі користування не змінювалась. Суд приймає до уваги те, що відповідачка правомірно володіє земельною ділянкою і отримала вказане право від попереднього власника в дар. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно положень ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, декларованого ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що суспільний інтерес у даному випадку не є виправдним, оскільки становить порушення права на мирне володіння своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Ці дані встановлюються, згідно п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, показаннями свідків. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. ст. 321, 717, 718 ЦК України,

Outcome: dismissed