Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Вертіївської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області, [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що навесні 2000 року вона дізналась, що [PERSON] бажає продати належний їй на праві приватної власності житловий будинок по [ADDRESS] . Згідно із усною домовленістю із [PERSON] у травні 2000 року позивач вселилась до зазначеного будинку, почала постійно проживати в ньому, ремонтувати його, а також обробляти присадибну земельну ділянку. 27.10.2000 між позивачкою та [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю-продаж зазначеного будинку, про що видана відповідна розписка, згідно із умовами якої [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 800 грн за продаж будинку, передала останній всі документи на будинок, висловила обов`язок сприяти в оформленні будинку в нотаріальній конторі. Позивач зазначає, що з часу купівлі постійно, відкрито, добросовісно і безперервно користується будинком, зробила капітальний ремонт та поліпшення будинку, сплачує за електропостачання до будинку. У 2005 році [PERSON] померла. Відповідач [PERSON] , яка є дочкою та спадкоємицею останньої, не висувала з 2005 року жодних претензій з приводу володіння будинком, в спадщину зазначений будинок прийнятий не був, тому позивач просить визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS] відповідно до ст.344 ЦК України. В письмовій заяві від 02.09.2020 за №03-05/941 Вертіївська селищна рада Ніжинського району Чернігівської області визнала позов в повному обсязі, просила суд розглядати справу за відсутності її представника. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Заяв чи клопотань від неї до суду не надходило. У судовому засіданні позивач та її представник, підтримали позовні вимоги. Позивач пояснила, що протягом 20 років живе в цьому будинку, зробила ремонт, [PERSON] не заінтересована в цьому будинку, просить визнати за нею право власності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що [PERSON] продала [PERSON] будинок і вона була свідком передачі грошей за будинок. Позивач володіє відкрито цим будинком з 2000 року і з боку [PERSON] до неї претензій не було. Для оформлення будинку, а ні [PERSON] , а ні [PERSON] не приїжджали. Свідок [PERSON] , сестра позивача, в судовому засіданні повідомила, що у 2000 році позивач придбала будинок у [PERSON] , зробила там ремонт, обробляє землю, документи на будинок не були оформлені оскільки, [PERSON] померла, а [PERSON] приїжджати відмовляється. Вказаним будинком позивач користується відкрито, не приховуючи. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Можливість пред`явлення позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Із змісту частини 1 статті 344 ЦК України вбачається, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, повинно враховуватися, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК). Виходячи зі змісту вищезазначених статей, обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно до ст.81 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Зазначені правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17, і відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для суду. Посилання позивачки [PERSON] на те, що вона заволоділа спірним житловим будинком на підставі спочатку усної домовленості з його власником [PERSON] , а згодом і на підставі договору купівлі-продажу, оформленого письмовою розпискою від 27.10.2000, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки набувальна давність поширюється на випадки фактичного, незаконного володіння чужим майном. Наявність у володільця цього нерухомого майна (тобто у позивачки) певного юридичного титулу, зокрема, згоди попереднього власника ( [PERSON] ) на відчуження майна, виключає застосування набувальної давності. Інститут набувальної давності визначає такий спосіб набуття права власності на майно, відповідно до якого це право виникає вперше і незалежно від права попереднього власника, тобто ґрунтується не на попередній власності чи відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме у разі тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. За таких обставин взаємовідносини володільця майна із попереднім власником майна, ремонтних робіт у будинку та його утримання не мають правового значення при застосуванні вказаної статті. Посилання позивача на те, що постійно проживає в будинку, підтримуючи його в належному технічному стані, ремонтує і сплачує за комунальні послуги, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі дії не змінюють тієї обставини, що позивачка знає про дійсного власника будинку. Твердження позивача про те, що дочка померлої [PERSON] - відповідачка по справі відмовилася від прав на будинок, оскільки не оформила правовстановлюючі документи на нього і жодних вимог щодо повернення цього майна у своє володіння не заявляє, суд відхиляє. Стаття 1268 ЦК України визначає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] у визначений законодавством строк звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] . Таким чином, не оформлення [PERSON] правовстановлюючих документів на спадкове майно не позбавляє її права на спадщину і не свідчить про відмову від таких прав. Цивільне законодавство не передбачає часткове прийняття спадщини. Суд вважає, що [PERSON] не може вважатися володільцем, який добросовісно заволодів спірним майном, оскільки вона знає хто є власником спірного майна, та на підставі розписки від 27.10.2000 отримала спірний житловий будинок не у володіння (володіння та користування), а саме у власність, проте належним чином договір купівлі-продажу нерухомого майна на протязі тривалого часу (з жовтня 2000 року по 08.06.2006 (день смерті [PERSON] )) оформлений його сторонами не був. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Відповідно до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, зважаючи на наведене вище, вважає, що визнання позову відповідачем Вертіївською селищною радою суперечить вимогам закону, а тому не може бути визнано законною підставою для задоволення позову. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. Судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed