Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] , з урахуванням заяви від 27 березня 2020 року, звернувся до суду з позовом до Станівської сільської ради, на підставі якого просить: - встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , яка померла [INFO] на Ѕ частки будинку [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто [INFO] . - визнати за ним право власності на Ѕ частку будинку [ADDRESS] (далі - [ADDRESS] ) в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Позовні вимоги\~обґрунтовуються обставинами\~щодо наявності\~у позивача\~всіх правових\~підстав для\~встановлення факту\~прийняття [PERSON] ,\~яка є\~його тіткою,\~Ѕ частки\~ [PERSON] , яка\~належала [PERSON] \~на час\~відкриття спадщини,\~ [INFO] та визнання за ним прав власності на Ѕ частку Будинку після смерті останньої. Однак, він позбавлений можливості в позасудовому порядку реалізувати свої законні права через відсутність підтверджуючих ці обставини фактів. У поданому відзиві від 11 березня 2020 року відповідач не заперечує проти задоволення вимог про визнання за позивачем права власності на Ѕ частку [PERSON] . \~ \~ \~ \~В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, натомість подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі. При цьому позовні вимоги підтримують та просять їх задоволити. Від уповноваженого представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Третя особа пояснень по суті спору не надала. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~ Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до положень частини другої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Приймаючи до уваги вищевказані законодавчі приписи справи, суд виходить з наступного. Так, згідно з даними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 травня 1991 року (а.с. 8) співвласниками Будинку в рівних частках були [PERSON] та [PERSON] , а відповідно до даних реєстраційного посвідчення від 23.05.1991 №3-1890 за [PERSON] зареєстровано право власності на Ѕ частку [PERSON] (а.с. 9). На підставі заповіту від 24 липня 1991 року [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона, за законом матиме право в [ADDRESS] , заповіла [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла в м. Караганда Республіки Казахстан. З посвідчених секретарем виконавчого комітету Станівської сільської ради заяв [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] з 1991 року по день своєї смерті ( [INFO] ) володіла та користувалася цілим Будинком. Разом з тим, [INFO] [PERSON] померла. Позивач просить встановити факт прийняття [PERSON] спадщини, до складу якої увійшла Ѕ частка [PERSON] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з фактичним вступом в управління спадковим майном. Надаючи правову оцінку таким обставинам справи суд наводить наступні норми права. Відповідно до частини першої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 Цивільного кодексу України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин). Частиною першою статті 1272 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Тобто, якщо спадкові правовідносин виникли після набрання чинності Цивільним кодексом України (після 1 січня 2004 року), то з урахуванням положень статей 1268, 1269\~Цивільного кодексу України мова може йти лише про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно з\~абзацом третім\~п.\~2\~роз`яснень Вищого\~спеціалізованого суду\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~спадкування» від\~ 16.05.2013\~\~№ 24-753/0/4-13, якщо\~спадщина відкрилась\~після [INFO] 2004\~ [INFO] ,\~суди не\~повинні задовольняти вимоги про встановлення факту прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном або задовольняти позови про визнання права власності на спадкове майно із зазначених підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на час відкриття спадщини не проживала постійно із [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини після смерті останньої не зверталася, тому є такою, що не прийняла спадщину. З урахуванням наведеного, вимоги за заявою щодо встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо вимоги позивача про визнання за ним права власності на Ѕ частку Будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] суд зазначає наступне. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1, ч. 5 статті 1268 Цивільного кодексу України). Отже, законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року по справі №523/3522/16-ц. Таким чином, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права на об`єкт нерухомості, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини, і легалізація цього права шляхом установлення права власності не є завданням цивільного судочинства. Для набуття права власності в установленому законодавством порядку спадкоємець повинен вчинити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. [PERSON] не реалізувала свого права на спадщину, а саме у встановлений законом строк не звернулася із заявою про прийняття спадщини, тому до [PERSON] , як спадкоємця за заповітом, не переходить право на 1/2 частки після смерті [PERSON] , оскільки в останньої не виникло право на спадщину після смерті [PERSON] . Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до пункту 3.5 роз`яснень Вищого\~спеціалізованого суду\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~спадкування» від\~ 16.05.2013\~\~№ 24-753/0/4-13 у справах про спадкування права власності на нерухоме майно суди не повинні задовольняти позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом чи за заповітом за відсутності спору між спадкоємцями стосовно спадщини, оскільки реалізація прав позивачів має інші механізми: звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини, продовження строку прийняття спадщини (у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року), про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем щодо правовідносин, які виникли після набрання чинності\~ЦК. При цьому судам слід враховувати, що свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270, ст. 1276 ЦК, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. З листа приватного нотаріуса Герцускі [PERSON] Торжаш Вікторії Ласлівни від 19.03.2020 №42/01-16 вбачається, що позивачу може бути видане додаткове свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку Будинку у разі наявності у [PERSON] факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] та документів про становлення родинних зв`язків. Таким чином, позивач має можливість оформити право власності на Ѕ частку Будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] у встановленому законодавством порядку (шляхом звернення до нотаріуса та подання останньому всіх необхідних документів). Однак позивачем таких дій не вчинено, доказів відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій суду не надано, а відтак вимоги про визнання права власності на спадщину задоволенню не підлягають. З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, неможливості встановлення факту прийняття спадщини в судовому порядку, наявності у позивача умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, можливості судового оскарження відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. \~ \~ \~ \~ На підставі наведеного та

Outcome: dismissed