Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулись в суд з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 51,4 кв.м. Позов мотивовано тим, що позивачка з 2000 року проживає у квартирі [ADDRESS] . Дана квартира належала товаришу її батька - [PERSON] , на підставі договору міни квартир від 02 липня 1994 року. До заселення у дану квартиру, [PERSON] проживав у м. Києві разом зі своєю дружиною - [PERSON] , яка померла ще у [INFO]. Після смерті дружини [PERSON] потребував сторонньої допомоги, а тому, його донька - [PERSON] , попросила батька позивачки деякий час наглядати на ним, оскільки сама вона проживала у м. Желєзнодорожному, Московської області. Вона залишила батькові ключі від квартири та розрахункові книжки по оплаті комунальних послуг. Через деякий час [PERSON] забрала свого батька у Росію, а позивачці та її батьку залишила квартиру, належну її батькові. Протягом багатьох років спірна квартира, окрім позивачки, ніким не використовувалася. Вона за власні кошти зробила у квартирі ремонт, оплачує комунальні послуги. Претензій від третіх осіб щодо правомірності володіння та користування вказаним майном до неї не надходило. Враховуючи вищезазначені обставини та положення законодавства, позивач вважає, що у зв`язку із добросовісним, відкритим та безперервним володінням вже більше 15 років чужим майном, у неї виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю. Ухвалою суду від 13.04.2020 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. З метою повного та об`єктивного розгляду справи судом витребовувалась інвентаризаційна справа на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка оглядалась у судовому засіданні. 11.08.2020 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача Никонюк О.В. в судовому засіданні покладався на розсуд суду при вирішенні даного спору. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] , на підставі Договору міни квартир (а.с.8). Згідно Довідки № 1482, виданої ТОВ «ЖЕО», [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до Акту обстеження житлового приміщення від 18.01.2018 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , склали даний акт, про те, що за адресою [ADDRESS] , проживає без реєстрації [PERSON] , [INFO] , з 2000 року по теперішній час (а.с.9). Згідно Довідки № 201 від 04.03.2020 року, виданої ТОВ «ЖЕО», [PERSON] проживає без реєстрації по [ADDRESS] та сплачує комунальні послуги (а.с.10). Згідно Довідки № 199 від 04.03.2020 року, виданої ТОВ «ЖЕО», за адресою [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] , відсутня заборгованість по управлінню багатоквартирним будинком станом на 01.02.2020 року (а.с.11). Згідно Довідки від 25.02.2020 року, виданої КП «Вінницяводоканал», за квартирою [ADDRESS] заборгованості за водопостачання та водовідведення станом на 18.02.2020 року відсутня (а.с.14). Згідно Довідки № 1399 від 25.02.2020 року, виданої КП ВМР «ВМБТІ», загальна площа квартири [ADDRESS] становить 51,4 кв.м., в тому числі житлова - 34,3 кв.м. (а.с.12). Згідно Довідки № 170, виданої виконкомом Баланівської сільської ради Бершадського району Вінницької області, [PERSON] , 1977 р.н., зареєстрована в [ADDRESS] , проте з серпня 1995 року і по даний час за вищевказаною адресою не проживає (а.с.16). Як вбачається з Акту № 12069 від 10.03.2020 року, Комісія в складі інспектора ВВС ТОВ «ЖЕО» Леонтьєвої С.П., начальника ВВС ТОВ «ЖЕО» Чуманова В.Ю., склали даний акт про те, що за адресою [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , також, комісією було встановлено, що на момент обстеження за вищевказаною адресою фактично проживає без реєстрації [PERSON] (а.с. 17). Судом встановлено, що на замовлення [PERSON] , КП ВМР «ВМБТІ» було виготовлено Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , відповідно до якого, загальна площа приміщень складає 51,4 кв.м, житлова - 34,3 кв.м., допоміжна (підсобна) - 14,9 кв.м., літніх, неопалювальних приміщень - 2,2 кв.м. Власником вищезазначеної квартири є [PERSON] та [PERSON] (а.с.19-21). Згідно Звіту про оцінку майна на квартиру [ADDRESS] , вартість квартири в цілому, без ПДВ складає 616 800,00 грн. (а.с.23-37). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру за [PERSON] та [PERSON] інформація про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину відсутня (а.с. 82-83). В судовому засіданні свідок [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що є сусідами позивачки, підтвердили факт постійного проживання [PERSON] з 2000 року по теперішній час за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно володіла чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У розумінні цієї статті володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном, якщо не буде доведено, що він, набуваючи майно у володіння, знав або повинен був знати про незаконність такого набуття, зокрема про те, що особа, у якої він придбав майно, не мала права його відчужувати: тобто якщо не спростовується факт його добросовісності як обов`язкової умови володіння з метою набуття права власності. Частиною 4 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України). Відповідно до п. 11 Постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до п. 12 Постанови, ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК України до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК України. Відповідно до п. 13 Постанови, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З огляду на вказані обставини, а саме факт добросовісного і відкритого користування [PERSON] нерухомим майном за адресою: [ADDRESS] , а також на те, що визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси осіб, оскільки власники квартири померли, та згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру спадкові справи не заводилися, є всі підстави для визнання за [PERSON] право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , а тому суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню. За клопотанням позивача судові витрати залишити за нею. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 328, 344, 397 ЦК України,

Outcome: approved