Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд із вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що вона з 23 квітня 2004 року є власником квартири [ADDRESS] . 08 червня 2005 року за її заявою в належній їй квартирі [ADDRESS] в якості члена сімї був зареєстрований її співмешканець, відповідач по справі, [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Казанка, м. Партизанська, Приморського краю. В серпні місяці 2018 року їй стало відомо, що співмешканець підтримує відношення з іншою жінкою. В розмові між ними він не заперечував проти цієї обставини. Оскільки продовження сумісного проживання стало неможливим, забравши всі свої речі, [PERSON] в серпні місяці 2018 року виїхав з її квартири на проживання до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Відповідач на добровільних засадах відмовляється знятися з реєстрації. Формальна реєстрація [PERSON] в її будинку перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним майном. Просила визнати відповідача втратившим право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник до суду надала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги [PERSON] повністю підтримує та просила розглянути справу в її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно та належним чином. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надав. В судове засідання сторони не з`явилися, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно договору дарування від 23 квітня 2004 року , [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] .(а.с. 5) У квартирі [ADDRESS] , дійсно зареєстрований, відповідач по справі - [PERSON] , що підтверджено, фотокопією будинковою книгою (а.с.6-7). Письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та довідкою депутата Старосалтівською селищної ради Дрогомерецької Т.В. підтверджено, що [PERSON] за місцем реєстрації квартира [ADDRESS] не проживає з серпня місяця 2018 року ( а.с.8, 9, 12). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що підставою для визнання члена сім`ї власника таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, є його відсутність протягом року без поважних на це причини. Вказаним слугує свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення. Суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] як член сім`ї власника квартири, проте він не проживає у спірній квартирі понад один рік, квартирою не цікавиться, не несе витрати по її утриманню. Доказів, які б свідчили про поважність причин не проживання [PERSON] в спірній квартирі, суду не надано. Виходячи з того, що [PERSON] в спірній квартирі не проживає з серпня 2018 року без поважних причин, суд приходить до висновку, що він втратив право користування спірною квартирою. Позивачу, факт реєстрації у зазначеній квартирі відповідача, створює перешкоди у розпорядженні власною квартирою. Таким чином, враховуючи наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved