Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду зі спільним позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» з вимогою визнати недійсним пункт 2 Додаткового договору від 19 червня 2015 року до Договору про іпотечний кредит №3.07111787 від 01 листопада 2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та [PERSON], [PERSON], про реструктуризацію заборгованості за договором про іпотечний кредит від 01 листопада 2007 року №3.07111787, що є предметом позову. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що 01 листопада 2007 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та [PERSON], [PERSON] був укладений Договір про іпотечний кредит №3.07111787. За умовами договору, Кредитор на умовах цього Договору надає Позичальнику грошові кошти в сумі 75000 доларів США на строк користування 180 місяців, а Позичальник зобов'язується повернути наданий Кредит, сплатити проценти за його користування в розмір 12,50 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці, здійснити всі інші платежі за Кредитом у встановлений цим Договором розмірах і строках і виконати свої зобов'язання за даним Договором в повному обсязі. 19 червня 2015 року між сторонами кредитного договору був укладений Додатковий договір до Договору про іпотечний кредит №3.07111787 від 01 листопада 2007 року, у п.2 цього Додаткового договору сторонами погоджено, що на дату укладання цього Додаткового договору сума фактичної заборгованості Позичальника перед Кредитором за Кредитом, з урахуванням консолідації простроченої суми Кредиту із залишком заборгованості за Кредитом та попередньо погашеної заборгованості за Кредитом, становить 24839 доларів США 94 центи. Після ознайомлення з умовами додаткового договору, позивачі дійшли висновку, що це положення договору прямо суперечать вимогам п.12 ст.11 закону України «Про захист прав споживачів», оскільки при проведенні реструктуризації в даному випадку, залишок зобов'язання по кредиту, що було забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, повинно було виражене в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту ( станом на 01.11.2007 року курс НБУ дорівнював 5,05 гривні за 1,00 долар США), а не на дату проведення реструктуризації боргу, тому такі умови договору свідчать про наявний дискримінаційний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, тому, на думку позивачів, має місце порушення їх прав, що в сукупності наведених обставин дає підстави визнати недійсним пункт 2 Додаткового договору від 19 червня 2015 року до Договору про іпотечний кредит №3.07111787 від 01 листопада 2007 року, що є предметом спору. Представник відповідача Сахно Р.М. в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи (а.с.54-56). Заслухавши пояснення представника позивачів, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Згідно положень ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. ( ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України) Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 01 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», та [PERSON], [PERSON], укладено Договір про іпотечний кредит №3.07111787. За умовами договору, Кредитор на умовах цього Договору надає Позичальнику грошові кошти в сумі 75000 доларів США на строк користування 180 місяців, а Позичальник зобов'язується повернути наданий Кредит, сплатити проценти за його користування в розмір 12,50 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці, здійснити всі інші платежі за Кредитом у встановлений цим Договором розмірах і строках і виконати свої зобов'язання за даним Договором в повному обсязі. (п.1.1 Договору) Кредит надається Позичальнику на власні потреби. (п.1.2 Договору) Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мали право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та могли відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Умови кредитного договору в момент його укладення сторонам були відомі та зрозумілі, вони з ними погодились, підписавши вказаний договір. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. ( ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України) Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. ( ст. 204 Цивільного кодексу України) За змістом положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину. Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. За договором кредиту одна сторона - банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит у встановлений строк та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір є договором консенсуальним, платним, двосторонньо зобов'язальним. Вимоги до форми і порядку укладення кредитного договору передбачено у ст. 1055 ЦК України, ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 р. «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Кредитний договір укладається між позичальником і кредитодавцем в письмовій формі і визначає взаємні зобов'язання стосовно суми кредиту, терміну його повернення, розміру та порядку сплати відсотків і не може змінюватися в односторонньому порядку. До умов кредитного договору належать: об'єкти кредитування; розмір кредиту; умови його надання та погашення; процентні ставки за користування кредитом та порядок сплати процентів; умови здійснення банківського контролю за використанням коштів; способи забезпечення виконання зобов'язань клієнтом; перелік розрахунків та відомостей, необхідних для кредитування, строк їх надання клієнту; майнова відповідальність за порушення умов договору тощо. Важливим є право позичальника на отримання попередньої достовірної інформації про умови кредитування, у тому числі про усі платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Виходячи з положень частини 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав'язування її придбання. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на достовірну і доступну інформацію. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Як з'ясовано судом, 19 червня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та [PERSON], [PERSON], укладено Додатковий договір до Договору про іпотечний кредит №3.07111787 від 01 листопада 2007 року, про наступне. З метою здійснення реструктуризації заборгованості за Кредитним договором Сторони домовились, що з дати укладання цього Додаткового договору здійснюється консолідація простроченої суми Кредиту та залишку заборгованості за Кредитом, у зв'язку з чим у Позичальника змінюється розмір щомісячного ануїтентного платежу; Позичальник протягом наступного періоду з 21 червня 2015 року і до 20 грудня 2015 року, сплачує проценти за користування кредитом у розмірі 10,00 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці. По закінченню зазначеного у цьому пункті Додаткового договору строки проценти за користування кредитом сплачуються Позичальником у розмірі 12,50% річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці. Змінюється порядок погашення заборгованості за Кредитом та нарахованих процентів за користування кредитом. За умовами п.2 Додаткового договору, на дату укладання цього Додаткового договору сума фактичної заборгованості Позичальника перед Кредитором за Кредитом , з урахуванням консолідації простроченої суми Кредиту із залишком заборгованості за Кредитом та попередньо погашеної заборгованості за Кредитом, становить 24839 доларів США 94 центи. Виходячи з положень Закону України «Про захист прав споживачів», споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. За умовами кредитного договору, укладеного між сторонами спору, кредит надається Позичальнику на власні (придбання житла) і є споживчим. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно якого статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено частиною дванадцятої в наступній редакції: 12. Кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом: 1) надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років; 2) продовження строку договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обмежень, що діють у банках, та обставин щодо фінансового стану позичальника; 3) зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї; 4) поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на: зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту; зобов'язання, не забезпечене іпотекою, у розмірі різниці залишку кредиту в гривнях за курсом на момент реструктуризації та залишку кредиту в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, яке повністю виконується в кінці строку договору про надання споживчого кредиту. Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації. У разі якщо позичальник у повному обсязі та своєчасно виконає реструктуризовані зобов'язання за кредитним договором протягом трьох років з дня реструктуризації боргу, комерційний банк має право на щорічне зменшення на 0,5 відсотка суми основного непогашеного боргу протягом наступних п'яти років з віднесенням зазначеної суми до складу витрат банку. Реструктуризація кредитної заборгованості передбачає укладення додаткового договору між позивачем та банківською установою. Умови реструктуризації кредитної заборгованості та/або зміни валюти кредиту мають бути прийнятні як для позичальника так і для Банку Для цього потрібна узгоджена воля на зміну умов кредитування обох сторін договору. Отже, на момент укладення Додаткового договору до Договору про іпотечний кредит №3.07111787 від 01 листопада 2007 року, укладений сторонами 19 червня 2015 року, за Позичальником облікувалась строкова сума заборгованості 24406,39 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти гривні складало 520 567,65 грн., строкова сума нарахованих відсотків 254,23 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти гривні складало 5422,51 грн., сума простроченої заборгованості (кредит та відсотки) в розмірі 433,55 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти гривні складало 9247,25 грн., пеня - 12311,48 грн., на дату проведення реструктуризації боргу банком застосовано курс долара США до національної валюти гривні - 21,329154. Під час реалізації процедури реструктуризації існуючого заборгованості, враховуючи приписи п.2 Додаткового договору №1, з урахуванням умов п.1.3 Договору про іпотеку, залишок зобов'язання по кредиту, що був забезпечений іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, повинен був виражений в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту. На момент отримання кредиту (01.11.2007 р.) курс долара США за даними Національного Банку України дорівнював 5,05 грн. за 1,00 долар США. За умови дотримання ПАТ «Платинум Банк» вимог ч.12 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» на дату укладання Додаткового договору №1, в п.2 цього Договору, залишок по кредиту, що був забезпечений іпотекою, повинен був дорівнювати 24 839 доларів США 94 центи помножені на 5,05 грн.: 125441 грн. 70 коп. (станом на 21.06.2015 року). Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Пунктом 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що при укладенні Додаткового договору до Договору про іпотечний кредит №3.07111787 від 01 листопада 2007 року, укладений сторонами 19 червня 2015 року, ПАТ «Платінум Банк» не було дотримано вимог п.12 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», де передбачено проведення реструктуризації шляхом поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, внаслідок чого визначена у пункт 2 Додаткового договору від 19 червня 2015 року сума фактичної заборгованості Позичальника перед Кредитором визначена в гривнях за курсом, що діяв на момент укладання Додаткового договору, що дає підстави вважати, що оспорюваний пункт Додаткового договору суперечать принципу добросовісності і його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивачів. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - трете, умови договору завдають шкоди споживачеві. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачами доведено наявність підстав для визнання недійсним пункту 2 Додаткового договору від 19 червня 2015 року до Договору про іпотечний кредит №3.07111787 від 01 листопада 2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та [PERSON], [PERSON]. Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. ( п. 4 ст. 129 Конституції України) Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. ( ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про визнання частково недійсним пункту договору про іпотечний кредит є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved