Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» 17.12.2018р. звернулося до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , у якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.08.2011р. у розмірі 438\~834,21 грн. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вказаного кредитного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки, однак відповідач порушує взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів позивачу. [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, у якому посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представником позивача надано суду відповідь на відзив, у якій він посилаючись на неодноразове пролонгування кредитного договору № б/н від 23.08.2011р. шляхом видачі нових кредитних карток, просить суд позовні вимоги задовольнити. Представником відповідача [PERSON] . надані суду заперечення в яких вона, посилаючись на необґрунтованість наданого позивачем розрахунку, оскільки в дану заборгованість також включена заборгованість за кредитним договором № KUB1481619045199 від 13.12.2016р., а також на те, що відповідач не погоджувався з Умовами та Правилами, які розміщені на Інтернет сторінці банку, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте матеріали справи містять заяву, у якій він просить проводити розгляд справи за відсутності представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про день, час ста місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 23.08.2011р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №\~б/н, згідно умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 3\~700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с.11). Згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що відповідач всупереч вищевикладеним положенням свої зобов`язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.08.2011р., яка відповідно до розрахунку станом на 13.11.2018р. становить 438\~834,21 грн. та складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 149\~917,09 грн., заборгованості з відсотків за користування кредитом у розмірі 275\~219,58 грн., заборгованості з пені у розмірі 13\~697,54\~грн. (а.с.7-10). Під час судового розгляду справи стало відомо, що між позивачем та відповідачем 13.12.2016р. було укладено кредитний договір № KUB1481619045199, згідно якого позичальник висловив готовність взяти позику під проценти у будь-якої особи, хто прийме цю пропозицію повністю або частково на умовах: розмір позики визначається банком, вказується у профайлі позичальника на сайті, платність за користування позикою (розмір відсотків): 2,4% від початкового розміру фактично виданої позики на місяць, строк повернення - 12 місяців з дати отримання позики (зарахування коштів на рахунок позичальника) (а.с.90). Розмір отриманих відповідачем коштів склав 300\~000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення Згідно з ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. З заперечень представника позивача вбачається, що відповідач умови кредитного договору №\~KUB1481619045199 від 13.12.2016р. не виконував, внаслідок чого заборгованість за ним включена до складової заборгованості з кредитним договором № б/н від 23.08.2011р. Таким чином, враховуючи, що позивач просить суд стягнути заборгованість саме за кредитним договором № б/н від 23.08.2011р. у розмірі 438\~834,21 грн., до розміру якої включено заборгованість за кредитним договором № KUB1481619045199 від 13.12.2016р., тоді як вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № KUB1481619045199 від 13.12.2016р. не заявлено, суд беручи до уваги положення ст. 13 ЦПК України доходить висновку, що позивачем всупереч ст.81 ЦПК України не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а відтак і про відмову у їх задоволенні. З огляду на відсутність підстав для задоволення позову судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Outcome: dismissed