Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач за первісним позовом») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач за первісним позовом») про визнання за нею права на 1/2 частки в праві власності на майнові права квартири [ADDRESS], загальною площею 54,0 кв.м. за договором купівлі-продажу № К260/2 від 02 серпня 2011 року та договором про виконання робіт № К260-ДР/2 від 02 серпня 2011 року. [PERSON] (надалі - «Позивач за зустрічним позовом») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач за зустрічним позовом»), в якому просив визнати за ним право власності на майнові права в розмірі 72/100 частки квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право на 28/100 частки в праві власності на майнові права на квартиру [ADDRESS]. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, як зазначив представник Позивача за первісним позовом, за час спільного проживання та спільного ведення господарства пожружжям [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу № К260/2 від 02 серпня 2011 року та Договір про виконання робіт № К260-ДР/2 від 02 серпня 2011 року, на підставі яких придбано майнові права на квартиру [ADDRESS], загальною площею 54,0 кв.м. Враховуючи те, що сімейне життя між сторонами не склалося та рішенням суду у вересні 2014 року їх шлюб було розірвано, як зазначив представник Позивача, [PERSON] звернулася до суду про поділ спільного майна подружжя, зокрема, майнових прав на квартиру [ADDRESS], загальною площею 54,0 кв.м., які є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані за час спільного проживання та ведення спільного господарства. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти вимог первісного позову частково заперечив, посилаючись на те, що фактично вони з Позивачем [PERSON] з весни 2012 року не проживали разом та не вели спільного господарства, а кошти, які він оплачував, починаючи з весни 2012 року, за вищевказану квартиру є його особистою власністю, а тому оплачені майнові права за вказаний період не підлягають поділу як спільна сумісна власність подружжя, оскільки є його особистою приватною власністю. Обгрунтовуючи вимоги зустрічного позову про визнання права власності на 72/100 частки майнових прав на спірну квартиру, Позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилався на те, що з весни 2012 року, проживаючи окремо від [PERSON], він продовжував сплачувати кошти за майнові права на спірну квартиру, однак, вказані кошти є його особистою власністю, а тому вказані майнові права не підлягають поділу, оскільки не входять до переліку спільного майна подружжя. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні також звернув увагу на те, що останній платіж за майнові права на спірну квартиру ним було здійснено в 2015 році, тобто вже після розірвання шлюбу, а тому вказана частка майнових прав також є його особистою власністю. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти вимог зустрічного позову [PERSON] частково заперечила, посилаючись на те, що фактично сторони перестали проживати разом, як подружжя, з весни 2014 року, а тому придбані до цього часу майнові права на квартиру [ADDRESS], загальною площею 54,0 кв.м., є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягають поділу відповідно до вимог чинного законодавства України. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який є товаришем [PERSON], пояснив суду, що зі слів Відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] йому відомо, що з кінця весни 2012 року сторони, які перебували на заробітках в Чеській республіці, не проживали разом, однак [PERSON] вдавала, що в їхній сім'ї все гаразд. На свята в Україну сторони іноді приїжджали разом, але частіше приїжджали окремо. Крім того, даний свідок пояснив суду, що він особисто був свідком того, як [PERSON] декілька разів позичав гроші у свого рідного брата з метою оплати вартості спірної квартири. Допитана в судовому засіданні в якості свідка рідна сестра Позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] пояснила суду, що після того, як у 2011 році сторони вирішили придбати житло, вона особисто позичила їм грошові кошти в сумі 20 000,00 грн., яких сторонам не вистачало для оплати першого внеску за спірну квартиру. Як зазначила вказаний свідок, зі слів сестри [PERSON] їй відомо, що сторони до квітня 2014 року проживали разом у Чеській республіці. До вказаного періоду свідок неодноразово спілкувалася з сестрою по скайпу і бачила поруч її чоловіка [PERSON], який і сам їй неодноразово телефонував за допомогою скайпу. Також свідок [PERSON] зазначила про те, що [PERSON] та [PERSON] протягом періоду спільного проживання приїжджали до неї в гості, і в 2014 році після свята Великодня разом проживали в її помешканні протягом одного тижня. Свідок [PERSON], рідний брат Відповідача за первісним позовом (Позивача за зустрічним позовом), в судовому засіданні пояснив суду, що в сімейному житті подружжя [PERSON] були проблеми, і зі слів брата йому відомо, що навесні 2012 року [PERSON] покинула чоловіка в Чеській республіці. Спілкуючись з братом за допомогою скайпу, починаючи з весни 2012 року, свідок ніколи не бачив поруч [PERSON] Крім того, вказаний свідок зазначив суду про те, що перший внесок на квартиру в сумі 80 000,00 грн. був особистими коштами [PERSON], які зберігалися у його матері. До того ж, свідок [PERSON] кілька разів позичав брату грошові кошти на оплату наступного внеску за спірну квартиру, однак жодних письмових документів з цього приводу не оформлялося. Заслухавши пояснення Позивача за первісним позовом (Відповідача за зустрічним позовом), її представника, Відповідача за первісним позовом (Позивача за зустрічним позовом), його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 27 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] виконкомом Корнівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області зареєстровано шлюб, актовий запис № 1. За час перебування у шлюбі у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 15 вересня 2014 року, шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], було розірвано (а.с.9). 02 серпня 2011 року між Продавцем Товариством з обмеженою відповідальністю «Магазин 42» та Покупцем - громадянином України [PERSON], - було укладено Договір купівлі-продажу № К260/2, відповідно до пункту 1.1 якого Продавець, який виконує функції забудовника, зобов'язується передати у власність Покупця об'єкт нерухомого майна, який буде створений (набутий) Продавцем у майбутньому, а Покупець зобов'язується прийняти цей об'єкт у відповідності до умов цього Договору та оплатити його. Згідно з пунктом 1.2 Договору купівлі-продажу № К260/2 від 02 серпня 2011 року об'єктом нерухомого майна за цим договором до завершення будівництва та введення в експлуатацію є майнові права на квартиру [ADDRESS], що будується згідно Рішення Івано-Франківського МВК за № 568 від 29.11.07р. Відповідно до пункту 2.2 Договору купівлі-продажу № К260/2 від 02 серпня 2011 року загальна сума Договору становить 54000,00 грн., а пунктом 2.3 даного договору встановлено графік оплати Покупцем загальної суми Договору. 02 серпня 2011 року між Приватним підприємцем [PERSON] (Виконавець) та громадянином України [PERSON] (Замовник) укладено Договір виконання робіт № К260-ДР/2, відповідно до пункту 1.1 якого Замовник доручає і оплачує, а Виконавець виконує в квартирі [ADDRESS] відповідний обсяг будівельних та ремонтних робіт. Згідно з пунктом 2.2 Договору виконання робіт № К260-ДР/2 від 02 серпня 2011 року вартість виконання всіх робіт складає 166599,72 грн. і не підлягає зміні сторонами в односторонньому порядку, крім випадків, передбачених цим договором. Як підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій до прибуткового касового ордера від 02 серпня 2011 року на суму 10000,00 грн., від 02 серпня 2011 року на суму 80000,00 грн., від 10 серпня 2011 року на суму 14900,00 грн., від 15 квітня 2015 року на суму 10265,65 грн., від 11 квітня 2012 року на суму 14100,00 грн., від 21 грудня 2011 року на суму 14000,00 грн., від 08 листопада 2012 року на суму 14500,00 грн., від 09 серпня 2012 року на суму 14300,00 грн., від 07 травня 2013 року на суму 14600,00 грн., від 09 лютого 2013 року на суму 14300,00 грн., від 25 грудня 2013 року на суму 14700,00 грн., від 21 серпня 2013 року на суму 14100,00 грн. (а.с. 44-46) загалом за Договором купівлі-продажу № К260/2 від 02 серпня 2011 року та Договором виконання робіт № К260-ДР/2 від 02 серпня 2011 року [PERSON] було оплачено суму в 218 865,65 грн. Відповідно до частин 3,4 статті 368 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (надалі - «СК України») майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частини 1-3 статті 61 СК України). Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України закріплено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (часини 1,2 статті 69 СК України). Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено статтею 71 СК України. Зокрема, згідно з частиною 1 статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на факт розірвання шлюбу та відсутність згоди на поділ спільного майна за домовленістю сторін, [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, а [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання за ним права власності на частину майна. При цьому, в зустрічному позові та в судових засіданнях [PERSON] посилався на те, що з весни 2012 року вони не проживали фактично з [PERSON], хоча офіційно перебували в шлюбі. Позивач за первісним позовом [PERSON] проти вказаного заперечувала, посилаючись на те, що в їхній сім'ї, як і в багатьох інших, траплялися непорозуміння, однак до весни 2014 року сторони проживали разом як одна сім'я в Чеській республіці та вели спільне господарство, на підтвердження чого надала Суду копію Договору оренди житла згідно § 685 та інших Громадянського кодексу від 29 березня 2011 року (чеською мовою та в перекладі), зі змісту якого вбачається, що, проживаючи в Чеській республіці, [PERSON] та [PERSON] орендували квартиру для проживання (а.с. 85-91). Як підтверджується матеріалами справи, вказаний договір оренди було розірвано 19 серпня 2015 року (а.с. 78, 83). Крім того, допитана в судовому засіданні в якості свідка сестра Позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON], вказала суду, що зі слів сестри їй відомо, що сторони до квітня 2014 року проживали разом у Чеській республіці, однак до вказаного періоду свідок неодноразово спілкувалася з сестрою за допомогою скайпу і бачила поруч її чоловіка [PERSON], який і сам їй неодноразово телефонував за допомогою скайпу. Крім того, [PERSON] та [PERSON] протягом періоду спільного проживання приїжджали до неї в гості, і в 2014 році після свята Великодня разом проживали в її помешканні протягом одного тижня. В той же час, Суд звертає увагу на те, що, посилаючись на факт не проживання з весни 2012 року з [PERSON] однією сім'єю, [PERSON] не було надано суду належних доказів, які б підтверджували вказаний факт. Так, допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказали на те, що про те, що сторони не проживають з весни 2012 року їм відомо зі слів [PERSON], однак особисто вони цього не бачили і не могли бачити, оскільки сторони проживали в Чеській республіці. Крім того, наявна в матеріалах справи Довідка Виконавчого комітету Чортовецької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області № 2167 від 29 липня 2015 року (а.с.58), зі змісту якої вбачається, що [PERSON], [INFO] із своєю колишньою дружиною [PERSON], 1983 р.н. за період з 2012 по 2014 рр. разом не проживали і не вели спільне господарство, - не може вважатися належним доказом на підтвердження факту спільного непроживання сторін протягом вказаного періоду, оскільки в судовому засіданні сторони самостійно визнавали той факт, що в період з 2012 по 2014 роки вони не проживали в с. Чортовець Городенківського району Івано-Франківської області, оскільки обоє проживали в Чеській республіці. Стосовно посилання [PERSON] на аудіозапис судового засідання в Городенківськогму районному суді Івано-Франківської області про розірвання шлюбу, сторони в судовому засіданні самостійно зазначили про те, що в даному судовому засіданні [PERSON] стверджував про те, що вони з дружиною не проживали протягом 2012-2014 року, тоді коли [PERSON] посилалася на факт спільного непроживання з чоловіком з весни 2014 року. Крім того, мотивувальна частина Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2014 року не містить висновку суду про період часу до розірвання шлюбу, протягом якого сторони не проживали разом однією сім'єю та не вели спільного господарства. Інші належні докази, які б підтверджували обставини, на які посилався Позивач за зустрічним позовом [PERSON], зокрема, обставину не проживання з [PERSON] однією сім'єю протягом 2012-2014 років, як на підставу своїх вимог за зустрічним позовом, в матеріалах справи відсутні. В той же час, з матеріалів справи Судом встановлено, що останній платіж за майнові права на спірну квартиру в сумі 10 265,65 грн. було здійснено [PERSON] 15 квітня 2015 року, тобто в період, коли шлюб між сторонами вже було розірвано, а тому частка майнових прав на спірну квартиру вартістю 10 265,65 грн., що становить 4,69%, є особистою приватною власністю [PERSON] і не входить до переліку спільного майна подружжя. Зокрема, згідно матеріалів справи (а.с.44-46) всього за майнові права на спірну квартиру [PERSON] було оплачено суму в 218 865,65 грн. (100%). Відтак, сума в 10 265,65 грн., оплачена після розірвання шлюбу, становить 4,69% (10265,65 грн. х 100% : 218 865,65 грн. = 4,69 %). Вказані 4,69% майнових прав на спірну квартиру є особистою власністю [PERSON] Інша частина майнових прав на спірну квартиру в розмірі 95,31% (100% - 4,69% = 95,31%), які придбані за час перебування сторін у шлюбі, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та підлягає поділу. Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох (пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Враховуючи вищевикладене, та, зокрема те, що в судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON] набуто у власність 95,31% майнових прав на квартиру [ADDRESS], загальною площею 54,0 кв.м., Суд приходить до висновку про те, що вказані майнові права підлягають поділу між сторонами в рівних частках в розмірі 47,65% кожному. При цьому, враховуючи те, що останній платіж за спірні майнові права (4,69%) було здійснено [PERSON] після розірвання шлюбу, відтак, його частка становить 52,3% (47,65% + 4,69 = 52,3). Враховуючи вищезазначене, Суд дійшов висновку про те, що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню частково шляхом визнання за [PERSON] права на 47,7% в праві власності на майнові права квартири [ADDRESS], загальною площею 54,0 кв.м. за договором купівлі-продажу № К260/2 від 02 серпня 2011 року та договором про виконання робіт № К260-ДР/2 від 02 серпня 2011 року. В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом слід відмовити. Зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню частково шляхом визнання за [PERSON] право на 52,3% в праві власності на майнові права квартири [ADDRESS], загальною площею 54,0 кв.м. за договором купівлі-продажу № К260/2 від 02 серпня 2011 року та договором про виконання робіт № К260-ДР/2 від 02 серпня 2011 року. В задоволенні решти вимог зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково; вимоги [PERSON] за зустрічним позовом є обґрунтованими частково та підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відтак, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає сума судового збору в розмірі 232,27грн. Стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає сума судового збору в розмірі 1144,7 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 368 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 63, 69, 71 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»),

Outcome: partial