Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

[PERSON] звернулася із позовом до [PERSON], просить стягнути із відповідача додаткові витрати, а саме половину понесених витрат на навчання їх дітей в навчальних закладах [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] в сумі 15029,50 грн., а також у звязку із простроченням сплати вказаної суми просить стягнути із відповідача 17650,24 грн. інфляційних витрат та 2334,28 грн. 3% річних від простроченої суми. [PERSON] мотивовано тим, що позивач оплатила за період навчання сина на платній формі за 2013 - 2018 роки в технічному коледжі Тернопільського національного технічного університету імені [PERSON] 17000 грн., а за навчання дочки за період навчання з вересня 2008 року по 2013 рік - 13059 грн. Половину цієї суми а також санкції за прострочення просить в примусовому порядку сплатити із відповідача. В судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з»явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав, а тому, за згодою позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Судом встановлено наступні обставини. Як стверджує позивач в позовній заяві та не спростовано відповідачем, у них є спільні діти [PERSON], [INFO] та син [PERSON], 18.02.1996 року. Відповідно до довідок від 13.12.2017 року №196, 11.12.2017 року, 21.02.2017 року №2/19-81 та від 21.02.2016 року №2/19-82, [PERSON] навчався в Технічному коледжі Тернопільського національного технічного університету імені [PERSON] з 01 вересня 2013 року по 30 червня 2016 року та за його навчання оплачено 2500 грн. в серпні 2013 року, 2500 в січні 2014 року, а також з серпня 2014 року по червень 2016 року 12\~000 грн. Відповідно до квитанцій від 12 серпня 2008 року, 15 січня 2009 року, 13 серпня 2009 року, 20 січня 2010 року, 02 вересня 2010 року, 02 вересня 2011 року, 21 березня 213 року за навчання [PERSON] в Тернопільському національному технічному університеті імені [PERSON] оплачено кошти за 10 семестрів - 13059 грн. Відповідно до\~ст. 185 СК України\~той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вказаний правовий висновок викладено в Постанові Верховного суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17. У цій справі Верховний Суд України вказав, що витрати, пов'язані з навчанням неповнолітньої дитини, можуть бути віднесені до додаткових витрат на дитину, що передбачені\~ст. 185 СК України. За п. а ч. 1 ст. 29 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої\~Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91р. та яка набула чинності для України 27.09.1991 р., держави-учасниці погоджуються щодо того, що освіта дитини має бути спрямована на розвитокособи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі. Оскільки\~Сімейним кодексом України\~передбачено обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, та, крім сплати аліментів, брати участь у додаткових витратах на дитину, а оплата за навчання неповнолітньої дитини є одним із видів таких витрат, які викликані особливими обставинами\~необхідністю розвитку здібностей дитини та отримання нею освіти, а відповідно до\~ст. 185 СК України\~участь у цих витратах є таким же обовязком батьків, як і сплата аліментів, то понесення таких витрат одним із батьків є підставою для стягнення частини цих витрат з іншого з батьків. Натомість, витрати на навчання як одна з обставин визначення розміру аліментів враховуються при стягненні аліментів на повнолітніх дочку, сина, оскільки, на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються\~главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті\~199,\~200,\~201\~цього\~Кодексу). Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Тому в таких випадках при визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Саме такі правові висновки висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15. На різну правову природу аліментів та додаткових витрат Верховний Суд України вказує також і в п. 18\~Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3, від 15 травня 2006 року. Як зазначено позивачем, [PERSON], народилася 19.04.1990 року, тобто 19 квітня 2008 року вона досягла повноліття, тоді як позивач просить стягнути додаткові витрати на навчання понесені після цієї дати, починаючи із серпня 2008 року, а тому позов в частині стягнення витрат на навчання повнолітньої до задоволення не підлягає. Також, [PERSON], як стверджує позивач, народився 18.02.1996 року та 18.02.2014 року досяг повноліття. До досягнення повноліття позивачем понесено додаткові витрати, а саме витрати на оплату його навчання в технічному коледжі Тернопільського національного технічного університету імені [PERSON] в розмірі 5000 грн., половина з яких - 2500 грн., слід стягнути із відповідача. Решту суми - 12\~000 грн. сплачені після досягнення [PERSON] повнолітнтя, а тому не відносяться до додаткових витрат на утримання неповнолітнього, та в задоволенні позову про відшкодування половину цієї суми слід відмовити. При вирішенні позовних вимог про стягнення інфляції та трьох процентів річних суд виходить із наступного. Стаття 625 ЦК України\~встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, вирiшуючи питання про наявнiсть вини як умови застосування вiдповiдальностi, передбаченої\~ст. 625 ЦК, слiд враховувати особливiсть правової природи цiєї вiдповiдальностi. Беручи до уваги те, що наслiдки прострочення боржником грошового зобов'язання у виглядi iнфляцiйних нарахувань та трьох процентiв рiчних не є санкцiями, а виступають способом захисту майнового права та iнтересу, який полягає у вiдшкодуваннi матеріальних втрат кредитора вiд знецiнення грошових коштiв унаслiдок iнфляцiйних процесiв та отриманнi компенсацiї вiд боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторовi, цi кошти нараховуються незалежно вiд вини боржника. Аналіз частини другої\~статті 625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена\~статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання. В той же час, правовідносини, які виникли між сторонами спору стосуються\~\~зобов'язальних відносин, які виникають між батьками дитини щодо утримання неповнолітньої дитини,\~\~в даному випадку, виконання рішення суду про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, тому в розрізі даного спору не має місця випадок, встановлений актами цивільного законодавства, щодо виникнення цивільних прав та обов'язків з рішення суду, як то передбачено\~ст.11 ЦК України. За таких обставин положення частини другої\~статті 625 ЦК України\~не застосовуються до правовідносин, які врегульовані положеннями сімейного законодавства, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині\~\~стягнення з відповідача, як боржника в процедурі виконавчого провадження щодо виконання\~\~рішення суду про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, оскільки\~\~між сторонами спору зобов'язальні правовідносини не виникають, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для застосування до відповідача заходів цивільно-правової відповідальності за\~\~порушення грошового зобов'язання. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 4928 від 08.07.2016 р., який набрав чинності з 08 липня 2017 року, внесено зміни до\~ст. 196 Сімейного кодексу України\~щодо удосконалення механізму відповідальності за несплату аліментів та запровадження відповідальності за прострочення оплати додаткових витрат на дитину. За змістом положень\~\~ч. 4\~ст. 196 Сімейного кодексу України, у разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов'язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Частиною першою\~статті 58 Конституції України\~передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99\~(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої\~статті 58 Конституції Українипро зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Тому суд не вбачає підстав для застосування до відповідача заходів відповідальності за\~\~прострочення оплати додаткових витрат на дитину, які передбачені\~\~ч.4\~ст. 196 Сімейного кодексу України, в редакції чинній з 08 липня 2017 року, оскільки\~дана правова норма не діяла на момент виникнення спірних відносин. Крім того, суду не надано будь яких доказів, що позивач предявляла до відповідача вимогу про оплату додаткових витрат на навчання дітей яку він не виконав, як і невиконання позивачем рішення щодо стягнення таких витрат. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд враховує те, що позивач звільнена від сплати судового збору, на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України\~«Про судовий збір», а відтак відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~його слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 704 гривні 80 копійок.

Outcome: partial