Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

[PERSON] у серпні 2017 року звернувся до суду з позовом та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог та уточнень до неї просить стягнути з [PERSON] збитки від упущеної вигоди в сумі 144 240,35 грн., мотивуючи тим, що рішенням апеляційного суду міста Києва (нині - Київський апеляційний суд) від 12 вересня 2012 року, яким скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2012 року і ухвалено нове рішення про стягнення з відповідача [PERSON] інфляційних втрат в сумі 36 525,25 грн. та 3% річних у розмірі 6 618,15 грн. На думку позивача, оскільки відповідач рішення суду на час подачі позову не виконав, тому у період з 13 вересня 2012 року по 01 травня 2019 року відповідно до положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, йому нараховуються збитки від упущеної вигоди на загальну суму 144 240,35 грн. Ухвалою судді від 25 жовтня 2017 року відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог, про стягнення з [PERSON] станом на прийняття рішенням судом основної шкоди по рішенню апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2012 року на загальну суму 43144,40 грн. Цього ж дня ухвалою судді в іншій частині позовних вимог відкрито провадження у справі. 05 лютого 2019 року відповідно до розпорядження № 57 у зв`язку з відстороненням від посади судді [PERSON] , вказану справу було передано на повторний автоматичний розподіл та визначено суддю Писанця В.А. Ухвалою судді від 08 лютого 2019 року прийнято до свого провадження вказану справу, а її розгляд призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. Ухвалою суду від 27 травня 2019 року постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого засідання прийнято та долучено до матеріалів справи заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, залучено в якості третьої особи на стороні позивача - головного державного виконавця Печерського районного відділу ДВС у місті Києві Головного територіального управління у місті Києві Шевченко М.Р., а також відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування у відповідача доказів підстави невиконання ним рішення апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2012 року у цивільній справі № 2-4912/11. 18 липня 2019 року ухвалою суду відмовлено представнику відповідача у задоволенні її клопотання про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу та того ж дня закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Вислухавши позивача, який в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив задовольнити, а також відповідача та його представника, які проти задоволення позову заперечували та в його задоволенні просили відмовити в повному обсязі з підстав викладених в їх письмовому відзиві, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. При встановленні обставин правовідносин між сторонами, суд виходить з положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі пояснень сторін у справі та наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено наступні обставини, які не заперечуються сторонами. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2006 року, яке набрало законної сили і є чинним, з відповідача на користь позивача в погашення заборгованості за Договором позики між сторонами від 27 лютого 2002 року стягнуто суму боргу у розмірі 47 880,00 грн. та 3% річних в сумі 4309,00 грн., а всього у розмірі 52 189,20 грн. Рішенням апеляційного суду міста Києва(нині - Київський апеляційний суд) від 12 вересня 2012року, яким скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2012 року і ухвалено нове рішення, за період прострочення виконання зазначеного рішення суду від 14 березня 2006 року, з дати, після набрання рішенням законної сили 20 травня 2006 року і по день сплати останньої суми в рахунок заборгованості, тобто за період з 21 липня 2006 року по 20 травня 2011 року, на підставі ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача стягнуто суму індексу інфляції в сумі 36 526,00 грн. та суму 3% річних у розмірі 6 618,00 грн. (а.с. 5) Судові рішення набрали законної сили, що не заперечували сторони у справі. На думку позивача, оскільки відповідач рішення суду на час подачі позову не виконав, тому у період з 13 вересня 2012 року по 01 травня 2019 року відповідно до положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, йому нараховуються збитки від упущеної вигоди на загальну суму 144 240,35 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання між сторонами виникли зокрема із договору позики. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України. Предметом даного позову є вимоги про стягнення інфляційних втрат та упущеної вигоди вже при невиконанні рішенні суду, а не за знецінення грошових коштів за договором позики, за що і передбачена відповідальність встановлена ст. 625 ЦК України. Стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду не перетворюється у грошове зобов`язання у розумінні ст. 509 ЦК України, до якого можливо застосувати положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Виходячи із змісту зазначеного, враховуючи те, що сплата процентів за ст. 625 ЦК є відповідальністю боржника, яка виникає з факту правопорушення грошового зобов`язання та у свою чергу набуває характеру охоронного грошового зобов`язання, вимагають з`ясування питання про судове рішення як підставу виникнення та припинення зобов`язання. Підстави виникнення зобов`язань визначені у ст.ст. 11, 509 ЦК України це юридичні факти, у складі яких включаються договір і правопорушення (делікт). Рішення суду за загальним правилом не може породжувати приватноправове зобов`язання, у тому числі грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання. За таких обставин рішення суду по відшкодуванню інфляційних витрат та 3% річних не є рішенням суду із зобов`язальних правовідносин, а з відшкодуванню шкоди від знецінення грошових коштів, у зв`язку з чим до правовідносин, які виникли між сторонами не підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, зазначивши, що суд першої інстанції повинен встановити дійсну природу правовідносин, що виникли між сторонами до постановлення рішення суду про стягнення коштів, чи відносились вони до зобов`язальних та чи не підпадали під регулювання спеціального законодавства, оскільки підставою для застосування ст. 625 ЦК України є наявність зобов`язальних відносин між сторонами, що до постановлення рішення суду. З вищевикладеного вбачається, що доводи викладені у позові не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому позов слід залишити без задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed