Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

[PERSON] (надалі-Позивач) звернулась в суд з позовом до [PERSON] (надалі-Відповідач) про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що з Відповідачем 26 квітня 1996 року уклали юридичний шлюб. Від спільного подружнього життя народився син [PERSON], [INFO], який на час звернення до суду є неповнолітнім. Причиною розпаду сім'ї послужило те, що Відповідач дуже часто проявляє агресивне ставлення по відношенню до Позивача, в результаті чого виникали скандали, що є грубим порушенням сімейних обов'язків подружжя. На даний час шлюб існує лише формально. Вважає, що подальше спільне життя з Відповідачем та збереження шлюбу є неможливим, а тому просить розірвати шлюб, оскільки він суперечить її інтересам. Позивач скерувала до Суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності та підтримання позовних вимог, на примирення не згідна. Відповідач подав до Суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності та визнання позову, зазначив, що терміну на примирення не потребує. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі-ЦПК України) у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши надані у справі докази в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що позовна заява підставна та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що сторони з 26 квітня 1996 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому у Ратнівському райвідділі реєстраці актів громадського стану Волинської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 7, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER]. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України (надалі- СК України) позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається із ст.ст. 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства та з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини- інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Поряд з цим, відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як передбачає ч.1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини і примушення до припинення шлюбних відносин, примушення до їх збереження не може мати місце, як передбачає ч. 4 цієї статті. Із матеріалів справи встановлено, що подружнє життя сторони припинили, збереження шлюбу суперечить інтересам Позивача, підстав для збереження шлюбу немає, а тому позов підлягає до задоволення. Враховуючи, що Відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ст.ст. 141, 142 ЦПК України Позивачу слід повернути з державного бюджету 352,40 грн. судового збору, сплаченого при поданні позову та стягнути з Відповідача на користь Позивача 352,40 грн. судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved