Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Адвокат Касьян М.С., діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою 09 червня 2020 року, в якій просить суд: стягнути з ПАТ «Північтранс» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 175 417 грн. 35 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20 185 грн. 36 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 25 червня 2014 року [PERSON] було прийнято на роботу в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» водієм автотранспортних засобів на умовах повної зайнятості. 11 грудня 2019 року [PERSON] звільнився з підприємства за власним бажанням, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці. Фактичною причиною такого звільнення стало те, що за весь період роботи в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» він так і не отримав заробітної плати. Заборгованість по заробітній платі станом на 11 грудня 2019 року склала 175 417 грн. 35 коп. У зв`язку з систематичним порушенням роботодавцем трудових прав, останній вимушений був шукати інше місце роботи. Факт невиплати ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» заробітної плати підтверджується відсутність доказів її виплати [PERSON] та довідкою за формою ОК-5 з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, де зазначені суми нарахованих, але не виплачених заробітних плат. Жодних документів про отримання заробітної плати за час роботи в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» [PERSON] не підписував. Оскільки заборгованість по заробітній платі підприємство позивачеві не виплачує, не визнаючи факт наявності заборгованості загалом, оскільки відмовляється видати йому довідку про заборгованість, тому за захистом порушених трудових прав [PERSON] , діючи через повноважного представника, вимушений звернутися до суду з даним позовом. Крім того, період затримки розрахунку при звільненні позивача з 12.12.2019 по 01.06.2020 року складає 104 робочих дня, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20 185 грн. 36 коп. Ухвалою суду від 01 липня 2020 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, 11 вересня 2020 року представником відповідача ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» - адвокатом Петровою Т.А. подано відзив (а.с. 53-55), в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] з огляду на їх безпідставність та невідповідність дійсним обставинам. Так, з 25 червня 2014 року [PERSON] було прийнято на роботу в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» водієм автотранспортних засобів автоколони №64 (бригада №64) за основним місцем роботи з місячним випробувальним терміном та посадовим окладом згідно штатного розпису. Наказом від 11 грудня 2019 року позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України з виплатою невикористаної відпустки в кількості 58 календарних днів. При звільненні з позивачем проведено повний розрахунок. За період трудової діяльності позивача в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» [PERSON] було нараховано заробітну плату в загальному розмірі 174 634 грн. 38 коп., з яких: 141 647 грн. 67 коп. - фактично отримано ним, 32 986 грн. 71 коп. - утримані податки. Окремо зауважила, що підприємством після нарахування та виплати заробітної плати до контролюючих органів подавались відповідні звіти. У відповідності до п.18 розділу ІІ «Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні» №148 від 29 грудня 2017 року ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» мало всі правові підстави та користувався ними для виплати працівникам заробітної плати готівкою через касу підприємства, про що складалась відповідна відомість на виплату готівки (додаток №1 до Положення). Установа / підприємство має право зберігати в касі готівку для виплат, які належать до фонду оплати праці, та здійснюються за рахунок готівкової виручки. В таких відомостях про отримання готівки працівники ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» проставляли свої підписи при отриманні готівкою заробітної плати. Згідно з п.п.6,1, 6,2 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку від 24 травня 1999 року №88, первинні документи та облікові регістри, що пройшли обробку, бухгалтерська та інша звітність підлягають обов`язковій передачі до архіву. Однак, надати суду первинні документи про виплату заробітної плати, а саме відомості на виплату готівку, не є можливим у зв`язку з їх втратою після передачі до архіву підприємства. Так, 25 грудня 2019 року внаслідок затоплення архівного приміщення ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» було повністю знищено архівні справи, у тому числі і видаткові відомості щодо виплати заробітної плати [PERSON] . На виконання вимог п.6.10 Положення №88, ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» було створено комісію для встановлення переліку відсутніх та знищених документів, яка за наслідком своєї роботи склала перелік таких архівних документів (справ), що були знищені внаслідок аварії на системі опалення в нежитловому приміщенні архіву підприємства в м. Одеса. Таким чином, документального підтвердження виплати заробітної плати відповідач не може надати суду у зв`язку з втратою таких первинних бухгалтерських документів, однак виплату заробітної плати можуть підтвердити працівники ПАТ «ПІВНІЧТРАНС», з якими [PERSON] отримував заробітну плату, а саме: водії [PERSON] , [PERSON] та касир [PERSON] . Крім того, позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування пред`явлених вимог стосовно наявності заборгованості по виплаті заробітної плати за весь період його трудової діяльності на підприємстві. Довідка форми ОК-5 з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, на яку він посилається, підтверджує лише нарахування пенсії, кількість днів та сплату страхових внесків, однак ніяким чином не може підтверджувати наявність заборгованості по виплаті заробітної плати застрахованій особі - позивачеві. Натомість відповідно до наявної в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» інформації, за період роботи з 25 червня 2014 року по 11 грудня 2019 року [PERSON] підприємством було сплачено 141 647 грн. 67 коп. заробітної плати (сума зазначена з урахуванням утриманих податків та обов`язкових платежів). З огляду на те, що заробітна плата позивачеві була виплачена, заборгованість по ній відсутня, підстави для задоволення пред`явлених ним вимог відсутні.Крім того, представник відповідача ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» одночасно у відзиві заявлено клопотання про виклик свідків (а.с.55), яке в подальшому було уточнено. Відповідь на відзив позивач та його представник не подали, додаткового часу не потребували. Крім того, 17 грудня 2020 року представником відповідача ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» - адвокатом Петровою Т.А. подано письмове клопотання, яке суд сприймає як пояснення в порядку п.3 ч.1 ст.43 ЦПК України (а.с.84). У своїх поясненнях представник посилалась на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 30.01.2019 року, справа №910/4518/16, відповідно до змісту якого, середній заробіток на час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а отже не є заохочувальною чи компенсаційногю випатою (зокрема, компенсаціює працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати) у розумнні ст. 2 Закону України «Про оплату праці». Отже, зважаючи, що позивач звільнився 11 грудня 2019 року з ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» за власним бажанням, а трьох місячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримкипри звільненні, визначений ст. 233 КЗпП України, сплинунув 11 березня 2020 року, зважаючи, що позивач звернувся до суду лише 09 червня 2020 року, підстави для задоволення позовних вимог відсутні, а отже, просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В ході розгляду справи: ухвалою суду від 20 січня 2021 року року, постановленою на місці, задоволено клопотання представника відповідача про допит свідків (а.с.55, графа №19 протоколу с/з - а.с.101). Присутній в судовому засіданні представник позивача - адвокат Ніколенко М.Є. пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Зауважив, що [PERSON] дійсно працював на підприємстві, весь період часу не отримуючи заробітну плату. Представник відповідача ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях. Зауважила, що заробітна плата виплачувалась готівкою через касу підприємства двічі на місяць в м. Кривому Розі, після чого наприкінці місяця відомості про нарахування та виплату заробітної плати запаковували та передавали до головного офісу підприємства в м. Одеса. Первинні бухгалтерські документи стосовно виплати заробітної плати втрачено внаслідок затоплення архівного приміщення ПАТ «ПІВНІЧТРАНС», про що є відповідні докази. Вважала вимоги позивача надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам, оскільки [PERSON] не міг працюючи на підприємстві 5 років та не отримувати заробітну плату, звернувшись із позовом до суду лише після півроку з моменту звільнення з підприємства за власним бажанням. Допитаний судом в якості свідка [PERSON] суду показав, що з [PERSON] він знайомий, працювали разом на одному маршруті, стосунки нейтральні. В ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» він працює з 2013 року, деякий час працював разом з позивачем [PERSON] на маршруті №214. На даний час, десь з півроку, заробітна плата на підприємстві виплачується на банківську картку, до цього заробітну плату видавали двічі на місяць через касу підприємства. У дні видачі заробітної плати в офісі підприємства в м. Кривому Розі (вул. Бикова 10) він і бачив [PERSON] , який разом з ним стояв в черзі за отриманням нарахованої заробітної плати. В касі працівникам надавали відомість про видачу заробітної плати, де працівники ставили свої підписи, після чого готівкою отримували заробітну плату. Зауважив, що протягом періоду роботи на підприємстві його трудові права стосовно нарахування та отримання заробітної плати не порушувались, чи допускались порушення таких прав відносно інших працівників з боку підприємства йому не відомо. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що він працює водієм автотранспортних засобів в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» приблизно з 2013 року, з [PERSON] знайомий, візуально його пам`ятає, оскільки працював разом з ним на підприємстві, а маршрути, на яких вони працювали, пересікались; стосунки нейтральні. Заробітна плата на підприємстві виплачувалась готівкою через касу в офісі, розташованому по [ADDRESS] двічі на місяць. З 2019 року заробітну плату почали перераховувати на банківські картки. [PERSON] бачив востаннє в черзі біля каси де всі, в тому числі останній, отримували заробітну плату. При отриманні заробітної плати через касу особу працівників встановлювали за паспортом, який за звичай просили лише перші рази, а потім касир всіх запам`ятовувала на пам`ять, після чого надавали для проставлення підпису відомості про видачу заробітної плати, і тільки потім видавали готівкою кошти. Зауважив, що протягом періоду роботи на підприємстві його трудові права стосовно нарахування та отримання заробітної плати не порушувались. Допитана судом в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона працює касиром в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС». Прізвище позивача їй відоме, візуально його не пам`ятає. Заробітна плата виплачує на підприємстві двічі на місяць - 7 та 22 числа відповідно, щомісячно, готівкою по відомостям, в яких працівники ставлять свій підпис за отримання заробітної плати готівкою через касу, що знаходиться по [ADDRESS] . Приходячи до офісу, водій надає паспорт або інший документ, що посвідчує особу, знаходять своє прізвище в відомостях на виплату заробітної плати, у відповідній графі ставлять свій підпис та отримують кошти. Якщо водій не приїздить за отриманням заробітної плати через касу - йому телефонують з підприємства та просять з`явитись за отриманням коштів. Протягом останнього часу з моменту введення карантину - безготівковим розрахунком на банківські картки водіїв. Наприкінці звітного місяця відомості бухгалтерія оформляє та передає до головного офісу ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» в м. Одеса. Вона особисто відповідала за відомості про видачу заробітної плати. Скарг від працівників щодо нарахування та виплати заробітної плати не надходило. Дослідивши письмові докази, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] з огляду на наступне. ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПІВНІЧТРАНС» (скорочене найменування - ПАТ «ПІВНІЧТРАНС»), код ЄДРПОУ 05523553, є юридичною особою, створене 15 травня 1997 року, запис №1 556 120 0000 008546 та здійснює діяльність згідно з КВЕД: 49.31. Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення (основний) (а.с. 35). На підставі наказу №112К від 25 червня 2014 року (а.с.56) [PERSON] прийнято на роботу в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» водієм автотранспортних засобів, автобуса марки «М/Бенц» 6-ї автоколони (бригади №64) з місячним іспитовим строком та встановити йому стажування на автобусі в об`ємі 8-ми годин. Наставником призначити [PERSON] . Оплата праці згідно штатного розпису. Цього ж дня з було укладено трудовий договір (а.с.58). На підставі наказу №257К від 11 грудня 2019 року (а.с.57) [PERSON] звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, підстава - заява працівника. Бухгалтерії виплатити працівникові компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 25 червня 2017 року по 11 грудня 2019 року у кількості 58 календарних днів. Вказані обставини підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці серії [NUMBER] , виданій 09 серпня 1985 року на ім`я [PERSON] (а.с.10 зворот), наказами по особовому складу, визнані сторонами та в силу ч.1 ст.82 ЦПК України окремого доказування не потребують. Як слідує з довідки ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» №1163 від 07 вересня 2020 року (а.с.59-61), [PERSON] нараховувалась мінімальна заробітна плата, з якої утримувались податки (військовий збір, ПДФО, профспілковий внесок). Таким чином, за період трудової діяльності позивача в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» [PERSON] було нараховано заробітну плату в загальному розмірі 174 634 грн. 38 коп., з яких: 141 647 грн. 67 коп. - фактично отримано, 31 092 грн. 56 коп. - утримані податки, 1894 грн. 15 коп. - профспілкові внески. Звертаючись до суду з позовом, адвокат Касьян М.С., діючи від імені та в інтересах [PERSON] , посилався на невиплату йому підприємством заробітної плати в загальному розмірі 175 417 грн. 35 коп. протягом всієї трудової діяльності позивача на підприємстві за період з 25 червня 2014 року по 11 грудня 2019 року. На підтвердження пред`явлених вимог надав суду довідку форми ОК-5 з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Оскільки добровільно заборгованість по заробітній платі підприємство йому не виплачує, не визнаючи наявність заборгованості загалом, тому за захистом трудових прав [PERSON] він в звернувся до суду з даним позовом. Перевіряючи обґрунтованість пред`явлених позовних вимог, а також дійсність наявності заборгованості по виплаті заробітної плати, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст.19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст.94, 115 КЗпП України, ст.ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Як вказувала в ході судового розгляду представник відповідача, що підтвердили допитані судом в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, заробітна плата в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» працівникам, зокрема водіям, виплачувалась через касу в офісі по вул. Бикова 10 в м. Кривому Розі готівкою 2 рази на місяць із встановленням особи працівника за паспортом або водійським посвідченням, проставленням ним підпису в видаткових відомостях, які є бухгалтерськими документами, після чого працівник отримував нараховану йому підприємством заробітну плату. Доказів в спростування таких обставин позивачем та його представником не надано, а судом не встановлено. При цьому, допитані судом в якості свідків водії [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо, які працюють в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» тривалий час і дотепер, у тому числі працювали й разом з [PERSON] , неодноразово акцентували увагу, що заробітна плата підприємством виплачувалась дійсно готівкою своєчасно двічі на місяць, претензій по її виплаті вони не мали. Підтвердили, що в черзі за отриманням заробітної плати вони бачили й [PERSON] . Зазначали, що якщо працівник не приходив за отриманням заробітної плати, такому працівникові телефонували від підприємства та прохали з`явитись до каси. Не погоджуючись з цим, позивач зазначав, що заробітну плату він не отримував, заборгованість по ній підприємством йому не виплачена. Аналізом доказів, наданих позивачем в рахунок обґрунтування та доведення пред`явлених ним вимог, а також доказів, наданих відповідачем в рахунок підтвердження заперечень проти пред`явлених вимог, встановлено наступне. Судовим розглядом встановлено, що виплата заробітної плати в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» здійснювалась готівкою з оформленням касових документів - платіжних відомостей, касових звітів, квитанцій, які наприкінці звітного місяця разом з прибутково-видатковими касовими ордерами, виписками, накладними, іншими банківськими документами формувались у справи та передавались з офісу ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» в м. Кривому Розі до головного офісу підприємства в м. Одеса, де зберігались протягом 3-х років в архіві. Зазначені обставини також підтверджуються показами свідка [PERSON] . Проте в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Згідно положень ст.ст.115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум. Як слідує з акта №26/12/19 від 26 грудня 2019 року, складеного комісією ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» за результатами обстеження нежитлового приміщення архіву підприємства, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.62), 25 грудня 2019 року мало місце залиття гарячою водою цього приміщення в результаті виходу з ладу труби системи опалення з огляду на перевищення терміну експлуатації. Внаслідок аварії було знищено ряд архівних документів (справ) за переліком згідно з додатком №1 до акта (а.с.63), у тому числі касові документи стосовно виплати заробітної плати працівникам ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» за періоди січень-грудень 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 р.р., дорожні листи й наряди на машини 2016-2018 р.р., банківські документи 2016-2017 р.р., внутрішні протоколи перевірки КТЗ 2019 року, фіскальні чеки (денні звіти) 2016-2017 р.р. З огляду на встановлені обставини та проаналізовані судом письмові докази, покази свідків в їх сукупності суд приходить до висновку, що ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» здійснювало нарахування та виплату заробітної плати [PERSON] . Сама по собі втрата підприємством первинних бухгалтерських документів, які підтверджують виплату заробітної плати, з огляду на доведеність існування такої документації, на чому акцентували увагу свідки та що зафіксовано в додатку №1 до акта про наслідки залиття архівного приміщення, не можуть свідчити про невиплату заробітної плати позивачеві. Доведеність виникнення форс-мажорних обставин (затоплення архівного приміщення ПАТ «ПІВНІЧТРАНС»), які відповідач не міг передбачити, що призвело до втрати документації, не можуть використовуватись як безсумнівне свідчення факту невиконання відповідачем трудових зобов`язань перед [PERSON] щодо виплати заробітної плати з огляду на доведеність обставин зворотного. На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, представник позивача посилався виключно на єдиний доказ - довідку форми ОК-5. Однак такі посилання суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Згідно з ч.2 ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Постановою Правління ПФУ №10-1 від 18 червня 2014 року затверджено Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, яке відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Реєстр застрахованих осіб) та порядок надання інформації з Реєстру застрахованих осіб, який формує та веде Пенсійний фонд України, який є володільцем даних Реєстру застрахованих осіб. Положенням визначено форми надання інформації з Реєстру (п.6 розділу 5 Положення). Так, довідка форми ОК-5 - це сформовані індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб. Довідка містить дані щодо суми заробітку для нарахування пенсії, страхового стажу, сплати страхових внесків. В довідці містяться відомості про всі місця роботи застрахованої особи за певний період та наводиться інформація про суму заробітку за кожний місяць окремо за кожним місцем роботи, про кількість днів страхового стажу та робиться позначка про сплату страхових внесків. Вона формується за будь-який період, починаючи з 2000 року, та використовується для призначення (перерахунку) пенсії, а також при нарахуванні лікарняних. Як слідує з довідки форми ОК-5 (а.с.10-12), протягом трудової діяльності [PERSON] в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» йому належним чином нараховувалась заробітна плата, починаючи з 25 червня 2014 року по 11 грудня 2019 року, з якої підприємством сплачено страхові внески. При цьому суми нарахованої заробітної плати, вказані в довідці форми ОК-5, повністю співпадають з сумами, зазначеними в довідці про суми нарахованої та виплаченої заробітної плати, наданої відповідачем. Разом з тим, зазначена довідка не є первинною бухгалтерською чи іншою фінансовою документацією, не містить необхідних реквізитів, а саме: штампа підприємства, дати, вихідного номеру довідки, підпису керівника, головного бухгалтера та штампу підприємства, а є лише зведеною інформацією з Реєстру застрахованих осіб, яка з огляду на її характер не містить даних, які б свідчили про те, що роботодавець нараховану заробітну плату не виплачував працівникові, чи допускав прострочення її виплати. Відтак, на переконання суду, наданий позивачем доказ не підтверджує наявність перед ним заборгованості з виплати заробітної плати в зазначеному в позовній заяві розмірі, а так само не можуть замінювати собою належні та допустимі докази, які можуть бути предметом доказування та нести в собі інформацію відносно нього. Посилання представника [PERSON] на те, що головною причиною його звільнення стала невиплата ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» йому заробітної плати протягом всього періоду його трудової діяльності на підприємстві, суд вважає неприйнятними з огляду на вказану в наказі про його звільнення та трудовій книжці підставу звільнення - за власним бажанням, що сама по собі визначає відсутність у працівника претензій до роботодавця, у тому числі й щодо неналежного виконання умов трудового законодавства. При цьому, якщо б такі причини дійсно мали місце та спонукали позивача до подання заяви про звільнення, то правова підстава звільнення була б визначена ч.3 ст.38 КЗпП України або ч.1 ст.139 КЗпП України (розірвання трудового договору працівником за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору). Натомість протягом більше 5-ти років трудової діяльності в ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» позивач жодного разу не звертався з претензіями стосовно невиплати йому заробітної плати ні до керівництва підприємства, ні до профспілкового комітету, членом якого він був, ні до будь-яких інших інстанцій, які здійснюють захист трудових прав громадян. У зв`язку цим доводи представника позивача в цій частині також не заслуговують на увагу. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого сторонами окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем та його представником поза розумним сумнівом не доведено належними та допустимими доказами наявність перед [PERSON] заборгованості по заробітній платі ПАТ «ПІВНІЧТРАНС», а надана стороною позивача довідка форми ОК-5 є неналежним доказом того, що йому нараховувалася заробітна плата, однак не виплачувалась. При цьому, в ході судового розгляду відповідач довів зворотне. Відтак суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості не виплаченої заробітної плати, з огляду на їх недоведеність. В свою чергу, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, що визначено в правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.01.2019 року, справа №910/4518/16. Отже, враховуючи, що спір в частині стягнення заборгованості не виплаченої заробітної плати вирішений не на користь працівника - позивача, як наслідок відсутні підстави для задоволення позовних вимог і в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору за пред`явлення позову на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», ухвалення рішення на користь відповідача та не заявлення вимог про відшкодування понесених відповідачем процесуальних витрат по справі, а тому судовий збір по справі слід покласти на рахунок держави.

Outcome: dismissed