Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував у шлюбі з відповідачем з 23.08.1970 р. до жовтня 2013 р. Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07.10.2013 р. шлюб було розірвано За період шлюбу сторонами було набуто наступне майно: житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS], житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS], садовий будинок розташований за адресою [ADDRESS], ділянка [NUMBER], земельна ділянка [NUMBER] в [ADDRESS]; земельна ділянка [NUMBER] в [ADDRESS]. Загальна вартість майна складає 453 878 грн. 68 коп., з яких житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] становить 40 800 грн.; садовий будинок розташований за адресою [ADDRESS], ділянка [NUMBER] становить 270 200 грн., земельна ділянка [NUMBER] в [ADDRESS] становить 71 439 грн. 34 коп., земельна ділянка [NUMBER] в [ADDRESS] становить 71 439 грн. 34 коп. Згоди про поділ спільного майна з відповідачем не досягнуто, у зв'язку з вищевикладеним, просив визнати за позивачем по 1/2 частині на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS]; садовий будинок розтагований за адресою [ADDRESS], ділянка [NUMBER]; земельна ділянка [NUMBER] в [ADDRESS]; земельна ділянка [NUMBER] в [ADDRESS]. У зв'язку з чим, звернувся до суду за захистом порушеного права. До початку судового засідання 26.11.2014 р. позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також вказав, що позов підтримує, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (т. 2 а.с. 8). На виконання вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України, судом було направлено запит до органів реєстрації місця проживання фізичної особи (т. 1, а.с. 242, том 2 а.с. 1), згідно отриманої відповіді відповідач 05.09.2014 р. була знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS], зареєстрованою по м. Києву та Київській обл. не значиться (т. 1 а.с. 250, т. 2 а.с. 5). Згідно ст. 74 ЦПК України судові повістки - про виклик та телеграми зі зворотнім повідомленням направлялись за зареєстрованим у вставленому законом порядку місця проживання фізичної особи - відповідача. У разі ж їх відсутності за даною адресою, вважається, що судовий виклик вручений належним чином. Відповідач в судові засідання не з'явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Так, в судове засідання 09.09.2014 р., 06.10.2014 р., 10.11.2014 р. направлялась судова повістка зі зворотнім повідомленням (том 1 а.с. 230, 233, 246) відповідач викликалася судовою повісткою, про явку в судове засідання на. Відповідач була повідомлена належним чином про дату та час судового засідання на 26.11.2013 року через засоби масової інформації, зокрема оголошення про виклик в судове засідання в газеті «Урядовий Кур'єр» № 216(5345) від 20.11.2014 року (т. 2 а.с. 7). У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень позивача, суд приходить до висновку про можливість розгляду позову у відсутності відповідача та постановлення повторного заочного рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про задоволення позову виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вирішуючи спір, суд виходить із того, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного Кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного Кодексу застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним Кодексом (п.1 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».) Оскільки шлюб сторони уклали у 1997 році, то їх права виникли до набрання чинності Сімейним Кодексом України. Отже, вирішуючи спір, суд виходить із часу набуття права власності на нерухоме майно та положень діючого на той час закону. Стаття 22 КпШС України передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 24 КпШС України було встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (Постанова cудової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ним або шлюбним договором. Як встановлено судом, що 23 серпня 1970 р. між позивачем і відповідачем зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (т. 1 а.с. 6). 2 квітня 2003 р. між [PERSON] і відповідачем укладено договір купівлі - продажу будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] (т. 1 а.с. 35, 64). 25 грудня 2009 р. на ім'я відповідача видано державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,3641 Га та 0,2500 Га, які розташовані по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 68 - 69). 26 лютого 2010 р. на ім'я відповідача видано свідоцтво про право власності на садовий будинок [NUMBER] в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 70). 9 листопада 2012 р. на ім'я відповідача видано державні акти на право власності на земельні ділянки [NUMBER] та [NUMBER] площею по 0,0301 Га відповідно, які розташовані в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 65 - 66). Таким чином, вищезазначене нерухоме майно набуті сторонами в період шлюбу, а відтак, є їх спільною сумісною власністю. Згідно акту прийому - передачі виконаних робіт № 137/13 від 17.12.2013 р. позивачем понесені витрати за оцінку майна у розмірі 1 800 грн. (а.с. 156) Статтею 22 ЦК України визначено поняття збитків: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). З урахуванням зазначеного, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача вартості витрат понесених за оцінку майна відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на чинному законодавстві, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 654 грн. та 420 грн. на компенсацію витрат понесених за публікацію у пресі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved