Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) у березні 2015 року звернулася до суду із позовом до Олександрійської міської ради Кіровоградської області (надалі відповідач) про визнання права власності на будинок, мотивуючи свої вимоги тим, що восени 2014 року у неї виникла потреба зареєструвати чоловіка за місцем її проживання, однак звернувшись до паспортного столу Олександрійського МВ УМВС їй усно було відмовлено, оскільки адреса її місця проживання не співпадає з адресою, що вказана в правовстановлюючих документах. Так, у свідоцтві про право власності від 2 січня 1994 року та у договорі дарування від 27 січня 1996 року замість правильного фактичного номеру будинку [ADDRESS] помилково було записано номер 118. Зважаючи на викладене вона змушена звертатися до суду. В судовому засіданні позивач, та представник позивача на позовних вимогах наполягають, посилаючись на викладенні обставини. Представник Олександрійської міської ради в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про дату, місце та час розгляду справи, заперечень проти позовних вимог не має. Представник Олександрійського МБТІ в судовому засіданні проти вимог не має заперечень, пояснити чому житловий будинок, де проживає позивач. не мав реєстраційного та інвентаризаційного номеру не може. Інтереси Олександрійського МБТІ в суді по довіреності представляла [PERSON] Заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог, згідно ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 3-11, 15, 16, 22, 182, 328, 392 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом цієї норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Судом встановлено, що позивач з лютого 1985 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] Судом також встановлено, що за договором дарування від 27 січня 1996 року [PERSON] подарував, а [PERSON] - позивач у справі - прийняла в дар 1/2 частину будинку [ADDRESS] Про те, що позивач користується та володіє будинком [ADDRESS] Кіровоградської області свідчать такі докази: - технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду, - акт прийомки будинку в експлуатацію від серпня 1995 року за № 472. Суд приймає до уваги, що свідоцтво про право власності було видане подружжю [PERSON] та [PERSON] 24 січня 1996 року на 1/2 кожному житлового будинку [ADDRESS] Суд також приймає до уваги, що відповідно даних Олександрійського МБТІ вказаний житловий будинок [ADDRESS] значиться за позивачем. Суд дійшов висновку, що сама по собі помилка реєстрації адреси в Олександрійському МБТІ не свідчить, що право позивача порушене та потребує захисту. Судом достовірно встановлено, що позивачем вибрано невірний спосіб захисту свого права, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли між сторонами та не передбачений в ст.16 ЦК України. Суд також приймає до уваги, що вказаний житловий будинок під [ADDRESS] розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0522 га, яка знаходиться по [ADDRESS] в м. Олександрія та відведена для обслуговування жилого будинку та по господарських споруд (присадибна ділянка), що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого на ім'я [PERSON]. Викладене є підставою для суду відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, оскільки вимога про визнання права власності на будинок по [ADDRESS] в м. Олександрія задоволенню не підлягає. Викладені в позові обставини суд не вважає такими, що свідчили б про наявність у позивача підстав для звернення до суду з позовом в порядку ст. 392 ЦК України. Враховуючи викладені обставини та

Outcome: dismissed