Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач), в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 7 000 доларів США, що на момент подачі позову було еквівалентно 173 096,40 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 23.12.2015 року відповідач позичив у нього 7 000 доларів США, які зобов`язувався повернути за першою вимогою. Вказаний договір позики було укладено шляхом власноручного написання відповідачем розписки від 23.12.2015 року про отримання вказаної грошової суми та зобов`язання її повернути. Відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання щодо повернення отриманої суми позики. У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникненням відповідачем мирного вирішення спору, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Так, ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Москаленко К.О. від 26.09.2016 року відкрито провадження у справі (а.с. 14). Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2016 року, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу було задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 7 000 доларів США, що станом на 12.07.2016 року складало 173 096, 40 грн. (а.с. 27-31). Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 13.07.2017 року [PERSON] виправлено описку у тексті резолютивної частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2016 року (а.с. 47-48). Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Москаленко К.О. від 20.09.2017 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2016 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики задоволено. Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2016 року скасовано та призначено справу до судового розгляду (а.с. 83-84). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2018 року, у зв`язку із закінченням повноважень судді Москаленко К.О., головуючим суддею обрано Підпалого В.В. (а.с. 117). В засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримував в повному обсязі, просив їх задовольнити. В засідання призначене на 28.10.2019 року позивач та його представник не з`явилися, позивач направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в засідання не з`явився, повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав. Таким чином суд проводить розгляд справи на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача. Дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 23.12.2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 7 000,00 доларів США, про що було складено відповідну розписку. За умовами розписки відповідач зобов`язався повернути грошові кошти за першою вимогою (а.с. 5). 25.05.2016 року [PERSON] було направлено поштовою кореспонденцією вимогу про повернення коштів протягом семиденного терміну (а.с. 7). Разом з тим, відповідач суму заборгованості не повернув, зобов`язання не виконав, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Однак, в подальшому відповідач звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що договору позики із позивачем не укладав, розписку про отримання позики не писав. Так, стаття 1046 ЦК України вказує, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначено моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не передбачено договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Зроблені судом висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України (справи №6-1967цс15, №6-50цс16). За змістом ст.ст.1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, і що у позичальника згідно розписки від 23.12.2015 року виникло зобов`язання повернути вказану у розписці суму саме в доларах (7000 доларів США), а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки:Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позик у іноземної валюті позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземні й валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національної валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній у розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». Згідно ч.1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Разом з тим, не погоджуючись із рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2016 року та звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що договору позики із позивачем не укладав, розписку про отримання позики не писав. Однак, в подальшому сторона відповідача не надала до суду належних і допустимих доказів на підтвердження своєї позиції, в тому числі заперечень. З огляду на викладене вимоги позивача є обґрунтованими і доведеними, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 7 000 доларів США. На підставі викладеного,

Outcome: approved