Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 2 грудня 2011 року недійсним вказуючи на те, що в 1991 році позивач перенесла закриту черепно-мозкову травму, знаходиться на диспансерному обліку. Перед укладанням договору потрапила в лікарню їй було встановлено діагноз: залишкові явища тяжкої закритої черепно-мозкової травми, забиття головного мозку, перелом кісток основи черепу. Посттравматична судинна енцефалопатія. Розуміючи, що позивач знаходиться в стані коли не може розуміти значення своїх дій та керувати ними, відповідачка умовила її підписати договір. Згодом позивачу стало відомо про угоду, однак вона ніколи не бажала продавати квартиру, оскільки іншого житла в неї не було, вважала власницею квартири себе, сплачувала комунальні послуги. Документи для укладання договору вона також не замовляла, не робила оцінку квартири, що також свідчить про те, що вона не хотіла укладати договір купівлі-продажу. В судове засідання позивач не з'явилася, направила до суду заяву про розгляд справи в її відсутності та у відсутності представника, та зазначила, що вимоги підтримує. Раніше в судових засіданнях позивач пояснювала, що кума [PERSON] та хресниця [PERSON] повели її до нотаріуса, де вона підписала договір, коли прочитала його зрозуміла, що це договір купівлі-продажу, але на його укладення не була згодна, віддала їм договір, в той момент у неї сильно боліла голова, пішла кров носом. При цьому, відразу, стала говорити, що не читала та не підписувала договір. Потім позивач говорила, що хотіла подарити квартиру хресниці, але пізніше, але вона відмовилася. Продавати квартиру не думала, відповідач зі своєю матір'ю говорили, що зроблять ремонт, але коли вона повернулася від сестри побачила, що зробили не так як вона хотіла. Відповідач до неї не приходить, не допомагає. Травму голови отримала давно, потрапила під автомобіль, потім ще тривалий час працювала Адвокат відповідача заперечувала проти позову [PERSON] та підтримала вимоги [PERSON] посилаючись на те, що договір купівлі-продажу був укладений з власної волі продавця, посвідчений нотаріусом, усі істотні умови були зафіксовані в договорі та виконані. Позивач отримала гроші від продажу квартири та поїхала жити до сестри в Донецьку область, однак через деякий час повернулася і відповідач впустила її жити в квартиру, оскільки [PERSON] не було де жити. У позивачки з відповідачкою та її матір'ю [PERSON] були дуже добрі, дружні і давні стосунки. Приватний нотаріус [PERSON] в засідання не з'явилася, і з заявами про відкладення розгляду справи не зверталася. Вислухавши адвоката відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 2 грудня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 9246 (а.с.6). Згідно зі змістом угоди продаж квартири здійснено за 20000 грн., які продавець отримала від покупця повністю до підписання вказаного договору, по оплаті претензії відсутні, право власності на відчужувану квартиру виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з нормами ч.2,3 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст.225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Свідок [PERSON] пояснила, що з позивачкою знайома давно, разом працювали, часто дзвонить просить прийти допомогти, то ключ не пам'ятає де залишить, то не може зорієнтуватися на вулиці. Про укладення угоди вона казала, що не пам'ятає як все відбулося. Свідок [PERSON], пояснила, що батько її чоловіка з матір'ю позивачки рідні брат та сестра, але після розлучення батьків не спілкувалися з ріднею по батьковій лінії. [PERSON] вона знає з 2008 року, декілька днів позивачка ночувала у них в м.Києві. Нічого особливого в її психічному стані вона не помітила, трохи помилялася в іменах родичів. Якось позивачка їй зателефонувала почала розповідати про якийсь договір купівлі-продажу, але дуже плутано, майже нічого не зрозуміла, на питання кому подарила, вона повідомила, що хрещениці [PERSON]. Оскільки [PERSON] не привітала її сина та чоловіка з днем народження, вона сама в кінці осені 2011 року їй зателефонувала, але остання не могла згадати її. Від подруги позивачки - [PERSON] дізналася про договір купівлі-продажу. [PERSON] дуже добре ставилася до хрещениці. Протягом трьох років розмовляла з позивачкою лише по телефону. Восени 2012 року вона приїхала до позивачки, стан квартири був поганий. [PERSON] розповідала їй, що в день укладення договору у неї сильно боліла голова, була у своєї подруги, їй сказали, що необхідно їхати до якогось нотаріуса, у якого вона запитала, що їй дали підписати, але ніхто не відповів, і як вона висловилася, рука сама підписала. [PERSON] пояснила, що [PERSON] давно обіцяла подарувати квартиру доньці, але вони відмовилися, а коли позивач стала говорити про продаж квартири, бо їй потрібні були гроші, то вони вирішили її купити. Усі документи [PERSON] збирала сама, а [PERSON] лише їй допомагала. В день укладення нічого дивного в поведінці не було, вона читала договір, нотаріус довго роз'яснювала його суть. Квартира була у дуже поганому стані, декілька разів була пожежа, вода текла, сплатили борг . Кошти за квартиру давали частково спочатку до укладення договору потім іншу частину. Позивач після продажу квартири збиралася переїхати до сестри в м.Торез. Квартиру придбали близько за 70000-80000 грн.. [PERSON] в суді пояснила, що позивачку знає вже 25 років, її чоловік разом з [PERSON] хрестили відповідачку. У них були дуже теплі дружні стосунки. Позивачка просто обожнювала [PERSON]. Для того, щоб виплати гроші за квартиру відповідачка їздила на заробітки в Крим. Угода укладалася в її присутності, [PERSON] була при нормальному самопочутті, нотаріус зачитала текст договору, і [PERSON] вголос відповіла, що вона згодна та підписалася під договором. При передачі грошей вона не була присутня. [PERSON] їй розповідала, що кошти за квартиру вони передавали частинами. Позивачка зловживала спиртними напоями і її сестра просила [PERSON] доглядати за нею. Свідок [PERSON] повідомила, що останніх 2-3 роки поведінка [PERSON] була неадекватною, вона часто забувала все. На початку 2012 року вона їй телефонувала, оскільки мова [PERSON] була нерозбірлива, дивна та незрозуміла, вона вирішила поїхати до неї додому, коли приїхала, то побачила, що остання знаходилася в поганому стані, біля двох неділь вона лежала потім у лікарні. В кінці грудня 2011 року позивачка їй розповідала, що знайшла у себе якийсь договір, про намір продати квартиру їй не було відомо, 5 років як у [PERSON] взагалі не були вдома. В заяві, завіреній державним нотаріусом Торезької державної нотаріальної контори Кулаковою В.Р., яка є письмовим доказом по справі, [PERSON] зазначала, що є рідною сестрою позивачки, в жовтні 2011 року [PERSON] приїздила на день її народження та гостювала декілька днів, вона ніколи не розповідала щодо продажу квартири та про намір переїхати на постійне мешкання до неї, грошей за квартиру не передавала та не висилала. З того часу вони спілкуються лише телефоном (а.с.252). Вимогами ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч.1 ст.58,59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Для з'ясування стану позивача в момент складання договору 2 листопада 2011 року судом була призначена комісійна стаціонарна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза. Згідно з актом комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №14 від 5 лютого 2014 року комісія прийшла до висновку, що [PERSON] страдає хронічним психічним розладом у вигляді «Змішаної, коркової і підкоркової, судинної деменції» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F01 в розділі психопатологічних розладів по МКБ-10 перегляду), у зв'язку з чим в теперішній час не може розуміти значення своїх дій і керувати ними, потребує встановлення опіки. В зв'язку з тим, що показання свідків про стан [PERSON] до часу підписання нею оспорюваного документу 2 грудня 2011 року суперечливі по суті і не містять вказівок на конкретні часові фактори, надана відносно неї медична документація містить діагностичні висновки, які не піддаються клінічній оцінці, так як позначені без опису психічного стану хворої і ступеню вираженості наявних в неї порушень у сфері пам'яті і інтелекту, а сама [PERSON], в силу свого актуального психічного стану (деменції) до часу надходження на експертизу, не здатна була дати будь-які пояснення про свій стан на 2 грудня 2011 року, мотивах своєї поведінки в досліджений по справі період часу, а також у відношенні своїх планів про ситуацію в цілому - в теперішній час дати однозначну і науково-обгрунтовану відповідь на питання суду з приводу того, в якому стані знаходилася [PERSON] 2 грудня 2011 року і чи могла вона усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а також чи могли наявні у неї захворювання впливати на її емоційний стан і волю при складанні договору купівлі-продажу, чи були в неї індивідуально-психологічні властивості, які суттєво знижували або обмежували її здатність керувати своїми діями на момент укладання договору не вбачається можливим. Як видно з виписки з медичної картки стаціонарного хворого №7242 [PERSON] проходила лікування в КУ «МКЛ №11» у період з 3 червня по 22 червня 2011 року повний діагноз: залишкові явища тяжкої закритої черепно-мозкової травми, забиття головного мозку, перелом кісток основи черепу. Посттравматична судинна енцефалопатія. Стан після ангіоспастичного кризу в вертебробазілярній системі. Двостороння прогресуюча сенсоневральна туговухість ІІ-ІІІ ст., з явищами правосторонньої кондуктивної туговухості (а.с.20). При цьому суд звертає увагу на те, що при її надходженні до лікарні неврологічний статус: хвора була в ясній свідомості. Після лікування стан покращився. Згідно з випискою з медичної картки №1825 тієї ж лікарні [PERSON] знову проходила лікування у період з 10 лютого по 2 березня 2012 року, повний діагноз транзітарна ішемічна атака в вертебробазилярному басейні. Залишкові явища черепно-мозкової травми, перелому своду основи черепу, забиття головного мозку у вигляді посттравматичної енцефалопатії з лікворогіпертензіонним, ангіодисциркуляторнім синдромом. Двосторонній адгезивний отит. Двостороння сенсоневральна туговухість посттравматичної етіології. Деформація носової перегородки. Вазомоторний реніт. Після лікування стан покращився (а.с.21). З 9 жовтня 2012 року позивачці встановлено другу групу інвалідності безстроково за загальним захворюванням (а.с.137). Оцінивши усі представлені докази в сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позову [PERSON] не має, оскільки обставини на які посилалася позивач звертаючись до суду з вимогами не знайшли свого підтвердження належними доказами. Інформація наявна в медичній документації не дала можливості встановити, що в момент укладення договору позивач знаходилася в стані коли не могла розуміти своїх дій та керувати ними. Більш того, суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні [PERSON] навпаки підтвердила ту обставину, що вона прочитала текст договору зрозуміла його зміст, оскільки як вона вказала, обурилася, що вирішили саме так оформити. При цьому, суд критично ставиться до її пояснень, які були надані в судовому засіданні 04.04.2013 року, що вона не бажала укладати саме договір купівлі-продажу, оскільки вона, знаючи про зміст договору, підписала його підтвердивши тим самим згоду та волевиявлення на продаж квартири. Крім того, допит свідків також не дав можливості встановити стан позивачки в день укладення угоди. Що стосується зустрічного позову [PERSON], то він підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до норми ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Оскільки відповідач [PERSON] являється власником квартири, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, тому позивач підлягає виселенню з квартири.

Outcome: approved