Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач 1), [PERSON] (надалі за текстом - позивач 2), [PERSON] (надалі за текстом - позивач 3, разом поіменовані - співпозивачі) звернулися до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 3), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 4), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 5, разом поіменовані - співвідповідачі), про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця та визнання позивачів покупцем за цим договором. В обґрунтування позову зазначено, що позивач 1 є матір`ю позивача 2 та позивача 3, відповідач 2 є батьком позивача 1, а відповідач 1 - дружиною відповідача 2. 12.05.2004 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідач 4 та відповідач 5 продали, а відповідач 1 купила за ціною 10 000 гривень квартиру [ADDRESS] (надалі за текстом - спірна квартира). Проте, за твердженням співпозивачів, справжнім покупцем за вказаним договором була позивач 1, а справжня ціна квартири становила 32 000 доларів США. Відповідач 1 була залучена в якості покупця за порадою відповідача 2, з метою в подальшому уникнути поділу квартири як спільного майна, оскільки позивач 1 на той час перебувала у шлюбі, а також ризиків, пов`язаних з веденням бізнесу позивачем 1. Відповідно до позовної заяви, співпозивачі проживають у спірній квартирі 14 років, також у спірній квартирі зареєстроване місце проживання позивача 2. Проте, як стверджується співпозивачами, з 2013 року особисті стосунки позивача 1 та відповідача 2 погіршились, внаслідок чого відповідачем 1 подавався до суду позов про виселення позивача 2 зі спірної квартири. У подальшому, 04.05.2017 року відповідач 1 та відповідач 3 уклали договір дарування квартири, за яким відповідач 3 отримав право власності на спірну квартиру, після чого, відповідач 3 також звернувся до суду з позовом про виселення позивача 2. У зв`язку з наведеними обставинами, співпозивачі звернулись до суду з даним позовом, з урахуванням позовної заяви в редакції від 28.09.2018 року просили суд визнати частково недійсним у частині покупця договір купівлі - продажу спірної квартири від 12.05.2004 року, перевівши право покупця за цим договором на співпозивачів, визнавши співпозивачів покупцями за договором купівлі-продажу спірної квартири від 12.05.2004 року, витребувавши та повернувши від відповідача 3 спірну квартиру на користь співпозивачів. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 13 липня 2018 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 06 серпня 2018 року від представника співпозивачів на виконання Ухвали суду надійшла заява про усунення недоліків та позовна заява в новій редакції. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 01.10.2018 року представник співпозивачів подав до суду позовну заяву в новій редакції (від 28.09.2018 року). 01.10.2018 року представник співпозивачів подав до суду клопотання про залучення до участі у справі відповідача 3, відповідача 4 та відповідача 5. Протокольною ухвалою суду клопотання представника співпозивачів задоволено, залучено до участі у справі відповідача 3, відповідача 4 та відповідача 5. 17.12.2018 року судом отримано відзив відповідача 3 на позовну заяву, в якому останній зазначив, що обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є безпідставними та недоведеними, а співпозивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Крім того, співпозивачами пропущено строк позовної давності, а сам відповідач 3 не був стороною оспорюваного правочину, тому може бути залучений до участі у справі лише як третя особа. 07.02.2019 року представник співвідповідачів подав до суду відповідь на відзив відповідача 3, в якій, зокрема, зазначив, що відповідачем 3 не надано відповідей на запитання, викладені в позовній заяві, та не наведено доказів на підтвердження своєї позиції по суті справи. Просив зобов`язати відповідача 3 надати відповіді на запитання, викладені в позовній заяві, а також долучити до матеріалів справи докази, які підтверджують проживання в спірній квартирі співпозивачів та спростовують проживання в спірній квартирі відповідача 1, відповідача 2, відповідача 3. 15.03.2019 року судом отримано відзив відповідача 1 на позовну заяву, в якому остання зазначила, що обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є безпідставними та недоведеними, а співпозивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Крім того, співпозивачами пропущено строк позовної давності. 25.03.2019 року судом отримано відзив відповідача 2 на позовну заяву, в якому останній зазначив, що обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є безпідставними та недоведеними, а співпозивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Крім того, співпозивачами пропущено строк позовної давності. 04.06.2019 року судом отримано відповідь на відзиви відповідача 1 та відповідача 2, в якій представник співпозивачів звертає увагу суду, що відповідач 1 та відповідач 2 вводять суд в оману щодо обставин справи та не можуть надати чітких відповідей на поставлені запитання, зокрема, щодо наявності у відповідача 1 коштів для придбання спірної квартири, реальної ринкової вартості квартири. Просив зобов`язати відповідачів надати докази доцільності продажу квартири за ціною, яка зазначена в договорі, надати відповіді на всі питання, поставлені в позовній заяві. 18.11.2019 року до суду надійшли заперечення відповідача 2. Відповідно до змісту заперечень, відповідач 2 вважає, що співпозивачі вводять суд в оману щодо місця їх проживання, оскільки у спірній квартирі зареєстровано лише місце проживання позивача 2. Надані співпозивачами докази їх проживання у спірній квартирі вважає недопустимими, оскільки співробітники поліції не мають повноважень встановлювати місце проживання громадян, а пояснення сусідів не можуть підтвердити факт постійного проживання у певній квартирі. Твердження щодо заниження вартості квартири у договорі купівлі-продажу, так само як і твердження про відсутність у відповідача 1 фінансових можливостей для придбання спірної квартири, належними та допустимими доказами не підкріплені. З цих підстав відповідач 2 вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити у їх задоволенні. В судовому засіданні 25.08.2020 року представник співпозивачів подав клопотання про призначення експертизи з метою визначення ринкової вартості спірної квартири, в якому просив на розгляд експерта поставити питання, якою була ринкова вартість квартири станом на 12.05.2004 року, виходячи з ринкових цін на аналогічну нерухомість. Ухвалою суду від 25 серпня 2020 року призначено по справі судову експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертизи поставлено наступне питання: якою була ринкова вартість спірної квартири станом на 12 травня 2004 року, виходячи з ринкових цін на аналогічну нерухомість? Постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року задоволено апеляційну скаргу відповідача 3, Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В судовому засіданні 19.04.2021 року представник співпозивачів просив суд зобов`язати відповідача 1, відповідача 2 та відповідача 3 як свідків надати відповіді на питання, поставлені у опитуванні. Протокольною ухвалою суду клопотання представника співпозивачів задоволено, зобов`язано відповідача 1, відповідача 2 та відповідача 3 як свідків надати відповіді на питання. 12.07.2021 року судом отримано письмові заяви відповідача 1, відповідача 2 та відповідача 3 з відповідями на поставлені стороною позивача питання. 26.10.2021 року до суду надійшли пояснення представника співпозивачів, в яких останній зазначив, що відповіді відповідача 1, відповідача 2 та відповідача 3 на поставлені питання свідчать про те, що вони ухиляються від надання чітких відповідей та намагаються ввести суд в оману щодо обставин укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Просив визнати встановленими ті обставини, що спірна квартира була придбана за договором купівлі-продажу від 12.05.2004 року за 32 000 доларів США, що відповідач 1 не сплачувала власних коштів за придбання спірної квартири, що відповідач 1 не є реальним покупцем спірної квартири, а лише формально зазначена в договорі купівлі-продажу від 12.05.2004 року. В судовому засіданні 30 листопада 2021 року представник співпозивачів позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача 1 зазначив, що співпозивачами обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач 2 та відповідач 3 подали до суду заяви, в яких просили провести розгляд справи без їхньої участі, просили відмовити у задоволенні позову. Судом було отримано заяву [PERSON] про те, що відповідач 4 помер [INFO] , а відповідач 5 померла [INFO] , на підтвердження чого до заяви було долучено копії відповідних свідоцтв про смерть. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 12.05.2004 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідач 4 та відповідач 5 продали, а відповідач 1 купила за ціною 10 000 гривень квартиру [ADDRESS] (т. 1, а.с. 14-15). Відповідно до довідки від 04.11.2015 року, місце проживання позивача 2 зареєстроване за адресою [ADDRESS] (т. 1, а.с. 35). Згідно з актом комісії в складі майстрів техдільниці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 11.11.2015 року про обстеження квартири, на момент обстеження та складання акту в квартирі [ADDRESS] була присутня відповідач 3, фактичне проживання відповідача 1 та відповідача 2 за вказаною адресою засвідчують сусіди з 2004 року (т. 1, а.с. 38). 04.05.2017 року відповідач 1 та відповідач 3 уклали договір дарування квартири, за яким відповідач 3 отримав право власності на квартиру [ADDRESS] (т. 1, а.с. 91-92). У відповідності до положень статті четвертої ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 15 та 16 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Положеннями ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до вимог ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Із тексту договору купівлі-продажу спірної квартири вбачається, що він укладений та посвідчений у присутності нотаріуса, зміст договору був підписаний сторонами, їх особи та їх дієздатність була перевірена, сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). У відповідності до ст.ст. 16, 203,215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Обґрунтовуючи свої вимоги, співпозивачі у позовній заяві посилалися на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 12.05.2004 року фактично укладений з метою приховати договір купівлі-продажу цієї ж квартири за яким покупцем вказаної квартири є позивач 1, оскільки квартира придбана за її власні грошові кошти. У зв`язку з чим, просили визнати зазначений договір частково недійсним у частині покупця, перевівши право покупця за цим договором на співпозивачів, визнати співпозивачів покупцями за договором купівлі-продажу квартири, а також витребувати та повернути від відповідача 3 на користь співпозивачів спірну квартиру. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно. Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Оцінивши докази у справі, суд дійшов висновку про те, що співпозивачами не доведено належними та допустимими доказами обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Надані стороною співпозивачів докази підтверджують наявність у позивача 1 фінансової можливості бути покупцем у оспорюваному договорі, існування іншої ринкової ціни на спірну квартиру на час укладення договору купівлі-продажу, проте жодним чином не підтверджують факт придбання спірної квартири саме за кошти позивача 1 та за іншою ціною, ніж вказана в договорі. Надані докази підтверджують можливі, а не фактичні обставини, при цьому, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд критично оцінює посилання співпозивачів на відсутність доказів наявності у відповідача 1 коштів, достатніх для придбання спірної квартири на момент укладення договору, з огляду на відсутність обов`язку відповідача 1 надавати такі докази. Щодо вимог про витребування спірної квартири на користь співпозивачів, суд зазначає, що такі вимоги є похідними від вимог про визнання співпозивачів покупцями за договором купівлі-продажу, а відтак, не підлягають задоволенню. За приписами статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed