Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , якою просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивачі подали заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі. Не заперечували проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач у встановлений йому строк правом на подачу відзиву на позов не скористався. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивачів полягала в тому, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] . Вони як власники цієї квартири надали члену своєї сім`ї, право користування цією квартирою. Однак відповідач не проживає у вказаній квартирі з 2014 року. А його реєстрація місця проживання у цій квартирі, заважає позивачам, вільно розпоряджатись та користуватись квартирою і тому відповідача слід визнати таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав; був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився без повідомлення причин; позивачі не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. І на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Двадцятого березня 1995 року Фонд міського комунального майна міста Рубіжне, видав свідоцтво на право власності на житло, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної, спільної власності [PERSON] , [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] в рівних частках (а.с. 10). П`ятнадцятого серпня 1996 року, [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування на 1/4 частку квартири, згідно з яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 1/4 частку квартири [ADDRESS] (а.с. 11). Сьомого лютого 2020 року, [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, подарував, а [PERSON] прийняв 1/4 частку квартири [ADDRESS] (а.с. 12). І того ж дня [PERSON] зареєстрував своє право власності на вказану частку квартири (а.с. 13). Станом на 13 лютого 2020 року у спірній квартирі має право користування та зареєстроване місце проживання, крім співвласників їх син [PERSON] (а.с. 14). Проте, відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 17 лютого 2020 року, складеного в присутності сусідів-свідків ( [PERSON] та [PERSON] ), за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає з 2014 року (а.с.15). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачами та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері права власності, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідачів, як членів сім`ї власника, права користування будинком у зв`язку з їх відсутністю понад п`яти років. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частин перших статей 383 і 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) прямо встановлюють, що власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. При цьому житлове приміщення, яке члени сім`ї мають право займати визначається власником. Отже, члени сім`ї власника квартири можуть отримати право користування нею від власника, який при цьому, може визначити конкретне житлове приміщення у будинку якою можуть користуватись члени його сім`ї. Судом встановлено, що відповідач отримав право користування квартирою [ADDRESS] , саме як член сім`ї власників, оскільки відповідач являється сином позивачів (а.с.14). Однак згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тож з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , але позивачами доведена його відсутність у квартирі без поважних причин понад один рік, а дані про наявність іншої домовленості між позивачами та відповідачем відсутні, і законом іншого не встановлено, відповідача, як члена сім`ї позивачів, слід визнати таким, що втратив право користування цією квартирою. А тому, позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином,

Outcome: approved