Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: [PERSON] про визнання права власності за [PERSON] на 5/6 частин та за [PERSON] на 1/6 частину автомобіля марки ВАЗ2107, 1977 року випуску, номерний знак Л2661ВГ, кузов № [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 03 серпня 2011 року. У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не зявились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області позивачі та представник відповідача подали заяви про розгляд справи без їх участі, та просили ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача також зазначила, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Позиція позивачів полягала у тому, що 03 серпня 2011 року помер [PERSON], із смертю якого відкрилась спадщина у тому числі й у вигляді права власності на ? частку на автомобіль марки ВАЗ2101, 1977 року випуску, номерний знак Л2661ВГ, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], від прийняття якої у встановленому законом порядку, заявники не відмовлялись. А [PERSON] (третя особа у справі) відмовилась від спадщини на користь заявниці [PERSON]. Однак нотаріус, до якого звернулись позивачі, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді права власності на зазначений автомобіль через те, що відсутнім є правовстановлюючий документ на цей автомобіль, оскільки у заявників не було технічного паспорту на автомобіль. Представник відповідача правом на подання суду письмових заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. Подав письмову заяву, у якій вказав, що проти задоволення позову не заперечує. А суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON], 17 серпня 1979 року уклала шлюб з [PERSON], про що в місті Рубіжне Луганської області відділом РАЦС в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 415 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії І-ЕД № 447813 (а.с7). Під час перебування ними у шлюбі, 21 жовтня 1981 року у них народився син [PERSON], а 25 грудня 1985 року донька [PERSON] (а.с.8,10,46,55). Двадцятого січня 1986 року [PERSON] та [PERSON] придбали автомобіль марки ВАЗ 2101, жовтого кольору, 1977 року випуску, № шасі 2418322 і у цей же день [PERSON] зареєстрував вказаний автомобіль на своє імя (а.с.3,9,38). Третього серпня 2011 року у віці 59 років, [PERSON] помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області у книзі реєстрації смертей зроблено актовий запис № 592 та видано свідоцтво про смерть серії 1-ЕД № 286758 (а.с.6). У грудні 2011 року, до приватного нотаріуса Рубіжанського міського нотаріального округу [PERSON], звернулась [PERSON] із письмовою заявою, в якій вона відмовилась від прийняття спадщини її батька [PERSON], на користь [PERSON] (а.с.52-55). Двадцять сьомого жовтня 2016 року приватним нотаріусам Рубіжанського міського нотаріального округу [PERSON], постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, було відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на автомобіль марки ВАЗ 2101, 1977 року випуску, номерний знак Л2661ВГ після смерті [PERSON], з тих підстав, що спадкоємці не надали технічний паспорт на цей автомобіль (а.с.12). Відповідно до інформації, наданої територіальним сервісним центром №4442 Регіонального сервісного центру в Луганській області МВС України, станом на 03 грудня 2016 року, тобто після спливу шести місяців з моменту відкриття спадщини [PERSON], автомобіль марки ВАЗ 2101, жовтого кольору, 1977 року випуску, реєстраційний номер Л2661ВГ, зареєстрований саме за ним (а.с.9,38). Із встановлених обставин вбачається, що позивачі стали учасниками цивільно-правових відносин у сфері спадкування, в межах яких виник спір щодо можливості переходу до позивачів права власності на рухоме майно у вигляді транспортного засобу від померлої особи. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини другої статті 181 Цивільного кодексу України, та статті 1 і частини шостої статті 19 Закону України Про автомобільний транспорт, автомобіль, як транспортний засіб, слід розглядати як рухому річ (майно), право власності на інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення, не підлягають окремій державній реєстрації, але державній реєстрації підлягає сам транспортний засіб. Системне тлумачення положень пунктів 3,6-8,16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року, дає підстави стверджувати, що державна реєстрація транспортного засобу завжди здійснювалась тільки на ім`я власника (або власників, якщо їх кілька) транспортного засобу, про що видається відповідне свідоцтво про державну реєстрацію, а відомості про самого власника вносяться до Єдиного державного реєстру МВС. При цьому, з огляду на положення пункту 7 вказаного порядку, якщо власник транспортного засобу змінився то він зобовязаний зареєструвати такий транспортний засіб знову, але за собою. Таким чином, дані Єдиного державного реєстру МВС щодо власника зареєстрованого транспортного засобу вважаються достовірними, якщо не буде доведено іншого. Судом встановлено що і на момент смерті [PERSON] і на момент розгляд справи судом, за даними Єдиного державного реєстру МВС України, [PERSON] належав автомобіль марки ВАЗ 2101, 1977 року випуску, реєстраційний номер: Л2661ВГ (а.с.9,38). Тому оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази які б спростовували, що вказані фактичні дані реєстру є достовірними, суд констатує, що на момент смерті [PERSON], йому належало право власності на зазначений автомобіль, яке на підставі положень частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, слід визнати таким, що увійшло до складу його спадщини. Перехід або реєстрація зазначеного права приватної власності на інших осіб у момент його смерті, а також після відкриття спадщини, за даними територіального сервісного центру Регіонального сервісного центру в Луганській області МВС України, не відбулось (а.с.9,38). Але як вже вказувалось вище, дані Єдиного державного реєстру МВС щодо власника зареєстрованого транспортного засобу слід вважати достовірними, якщо не буде доведено іншого, а тут суд виходить з такого. Матеріалами справи підтверджується, що на момент набуття права власності на автомобіль марки ВАЗ 2101, 1977 року випуску, реєстраційний номер: Л2661ВГ, [PERSON] знаходився у шлюбі з [PERSON] (а.с.7), і діючими були положення Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР. Зокрема статті 22 названого кодексу передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; подружжя користувалось рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. А це означає, що за загальним правилом, будь-яке майно яке набувалось у власність одним із подружжя вважалось спільною сумісною власністю обох з них, і у праві власності на таке майно, кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження. При цьому суд враховує, що в силу положень частини 1 статті 28 цього ж кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними. Отже, суд не має жодних сумнівів у тому, що у даній конкретній ситуації, в силу норм закону, на момент своєї смерті [PERSON] все таки був власником тільки ? частки у праві власності на автомобіль марки ВАЗ 2101, 1977 року випуску, реєстраційний номер: Л2661ВГ, оскільки внаслідок перебування у шлюбі з [PERSON], право власності на другу ? частку належало їй, як дружині. А це означає, що до складу спадщини [PERSON] увійшло право власності тільки на ? частку у праві власності на автомобіль марки ВАЗ 2101, 1977 року випуску, реєстраційний номер: Л2661ВГ. Відповідно до положень частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно з положеннями частини другої статті 1223 цього ж кодексу, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до положень частини першої статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. А з огляду на положення частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 цього ж кодексу, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що на момент відкриття спадщини [PERSON], разом із ним постійно проживав його син [PERSON] (а.с.3,10). А [PERSON] 15 грудня 2011 року, як дружина померлого, звернулась до приватного нотаріуса Рубіжанського міського нотаріального округу [PERSON] із письмовою заявою про прийняття спадщини, а [PERSON] (донька померлого) звернулась із заявою про відмову від спадщини батька [PERSON], на користь [PERSON] (а.с.44-58). З копій матеріалів спадкової справи [PERSON] вбачається, що будь-які інші особи, крім заявників, із заявами про прийняття його спадщини та/або про видачу свідоцтв про право на спадщину, не звертались (а.с.44-58). Тому, [PERSON] та [PERSON], суд визнає такими, що набули право власності на ? частку у праві власності на автомобіль марки ВАЗ 2101, 1977 року випуску, жовтого кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер Л2661ВГ, по праву спадкування. Фактичні дані, які могли б свідчити про наявність інших спадкоємців, що претендують на вказану спадщину, в матеріалах спадкової та судової справи відсутні. При цьому суд констатує, що оскільки донька померлого відмовилась від своєї частки у спадщині на користь [PERSON] вона стала власником двох часток, а [PERSON] однієї частки у праві власності на ? частку автомобіля. І оскільки право власності на другу ? частку у праві власності на вказаний автомобіль належить [PERSON], як дружині померлого за його життя, суд констатує, що вона стала власником 5 із 6 часток у праві власності на автомобіль марки ВАЗ 2101, 1977 року випуску, жовтого кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер Л2661ВГ. А [PERSON] власником 1 з 6 часток у праві власності на вказаний автомобіль. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому субєкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту першого частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право позивачів, як власників вказаного автомобіля по праву спадкування не визнається нотаріусом, та на нього міг би претендувати відповідач, обраний позивачами спосіб захисту їх права приватної власності, слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, а тому і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Тому

Outcome: approved