Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

[PERSON] свій позов мотивує тим, що він, з 1992 року разом з батьком [PERSON], матір'ю - [PERSON] та сестрою (по матері) - [PERSON] (далі - відповідач) проживали у [ADDRESS] . [INFO] його батько - [PERSON] помер. Після його смерті він успадкував, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.08.1996 року, ? частку квартири [ADDRESS]. Власником інших 3/4 частини квартири стала його мати - [PERSON], яка [INFO] померла. Після смерті батьків, [PERSON] стала створювати йому перешкоди у проживанні в квартирі. У вересні місяці 2016 року [PERSON] самовільно замінила замки на вхідних дверях у квартиру, ключі йому не дає і не дозволяє заходити у квартиру та проживати в ній. У зв'язку з цим, він змушений був звертатися із заявами до Луцького ВП ГУНП у Волинській області за захистом своїх прав, 27.09.2016 року за №236364 та 26.09.2017р. За наслідками розгляду заяв правоохоронними органами з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду. На даний час він не може вселитися в квартиру і проживати в ній. В результаті неправомірних дій [PERSON] він позбавлений доступу - у власну квартиру, не може нею користуватися, змушений наймати житло на договірних умовах та нести додаткові витрати. Посилаючись на вищенаведене, позивач, просив суд усунути здійснювані [PERSON] перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення його у квартиру [ADDRESS]. У своєму позові позивач покликається на положення статті 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317 , 319, 321, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України. Відповідач надала суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову. Відзив обгрунтовано тим, що [PERSON] в даній квартирі не проживає з 2009 року, не сплачує комунальних послуг, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особисті речі повсякденного користування забрав з квартири. Позивач постійно порушував правила користування житловим приміщенням. Він перебуває на обліку у Волинській обласній психічній лікарні з 2003 року з діагнозом: помірно виражений постконтузійний синдром, а з січня 2015 року - діагноз : гострий поліморфний психотичний розлад через систематичне вживання алкоголю. Перешкод у користуванні житловим приміщенням до 2017 року ні вона , ні її чоловік не чинили. Він добровільно обрав собі місце проживання у співмешканки [PERSON] по [ADDRESS]. Він двічі у 2016-2017році губив ключі від квартири і вимагав виготовити йому нові, що вони зробили. Вважаєпозов безпідставним. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів, наведених у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач позову не визнала, та пояснила, що за життя їх спільна з позивачем мати хворіла, позивач не доглядав за нею, а тому він не має права на спірну квартиру, вона після смерті матері успадкувала ? частки квартири. Його частка у квартирі, є незначною, не виділена в натурі, вона згідна сплатити йому вартість ? частки квартири. Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, пояснення допитаної в якості свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи та докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень, суд установив таке. Із матеріалів справи випливає, що 06.08.1996 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно з яким спадкоємцями майна [PERSON], який помер [ADDRESS] є в рівних частках кожний: його дружина [PERSON] та його син [PERSON], які проживають в [ADDRESS] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 1/2 (однієї другої) частини квартири [ADDRESS], Волинської області, що належала спадкодавцю на підставі договору купівлі- продажу квартири, посвідченого Першою Луцькою державною нотконторою 20.11.1992 року за Р.№5-4584 та зареєстрованого у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 07.12.1992 року за №7176. Вказана квартира складається з трьох кімнат житловою площею 41,4 кв.м. Загальна площа квартири 65,7 кв.м. На ? частини квартири видано свідоцтво про право власності пережилій дружині. (а.с.2) Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач [PERSON] є власником ? частки у квартирі [ADDRESS]. (а.с.3) Матір сторін, [PERSON], 01.10.2001 року склала заповіт, посвідчений 01.10.2001року державним нотаріусом Горбатюк Т.П., зареєстрований в реєстрі за №3-2337, про те, що вона, на випадок своєї смерті робить наступне розпорядження: належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] , а також все майно, яке буде належати їй на день смерті, заповідає [PERSON]. [INFO] матір сторін померла. Як пояснила в судовому засіданні відповідач [PERSON], на даний час її частка у спірній квартирі становить 2/3. Із змісту ст.47 Конституції України слідує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що спірна квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 41,4 кв.м., загальною площею 65,7 кв.м. У цій квартирі ніхто не проживає, комунальні платежі вносить відповідач [PERSON] Крім цього, судом встановлено, що відповідач [PERSON] змінила замки на вхідних дверях, внаслідок чого позивач не може користуватись спірною квартирою , іншого житла він немає. Про те, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою , свідчить і його звернення в поліцію із заявою до Луцького ВП ГУНП у Волинській області, яка була зареєстрована 27.09.2016 року, за №236364. За наслідками розгляду заяви правоохоронними органами з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду. 26.09.2017 року [PERSON] знову звернувся до Луцького ВП ГУНП у Волинській області із заявою про захист своїх прав, яка була зареєстрована за №34362. За наслідками розгляду заяви правоохоронні органи рекомендували йому звернутися до суду. Таким чином, суд прийшов до висновку, що своїми діями відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивач не вправі проживати у спірній квартирі, оскільки зловживає спиртними напоями і що його частка у квартирі є незначною, оскільки такі твердження суперечать нормам вищеперерахованих законів та положенням ст. 47 Конституції України. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Згідно ст. 391 ЦК України, позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання квартирою. Приймаючи до уваги, що [PERSON] чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою, тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України , судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. При зверненні в суд з позовом судовий збір позивачем не сплачено, оскільки він є інвалідом ІІ групи і відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Відтак, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що рішення ухвалено на користь позивача, відшкодування судового збору суд покладає на відповідача [PERSON], з якої до стягнення в користь держави підлягає судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved