Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації. Позовні вимоги мотивують тим, що 09.05.2015 року померла їхня тітка [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме, 1/4 частка житлового будинку №40 по вул. Жовтневій в с. Прилуцьке Ківерцівського району Волинської області та земельна ділянка, яка розташована за тією ж адресою. Єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON] за законом є позивачі, які звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, однак, їм було відмовлено, оскільки [PERSON] ще при житті склала заповіт не на їх користь, у звязку з чим вони не являються спадкоємцями останньої. Зазначають, що згідно висновку ЛКК №709 від 11.10.2013 року [PERSON] потребувала постійного стороннього догляду, оскільки хворіла на генералізований атеросклероз з переважним ураженням коронарних судин головного мозку. Також симптоми її хвороби та порушення психіки є схожими з симптомами слабоумства які обєднують стійкі, необоротні розлади пізнавальної діяльності зі збіднінням психіки, ураження інтелекту, памяті, критичних здібностей, порушення особистості. Вищевикладене дає підстави вважати, що [PERSON] в момент підписання нею заповіту, через стійкий розлад здоровя, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Разом з тим вказують, що при посвідченні заповіту було допущено порушення вимог законодавства щодо його посвідчення, а саме: оскаржу вальний заповіт не містить ні даних про дату народження, ні даних про реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особи свідків, що дає підстави вважати про порушення змісту заповіту. З врахуванням вищезазначеного, просять суд визнати недійсним заповіт складений [PERSON], яка померла 09.05.2015 року, посвідчений 27.08.2014 року приватним нотаріусом [PERSON] РНО [PERSON] та зареєстрований у спадковому реєстрі №56464751; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане [PERSON] [PERSON] державною нотаріальною конторою Волинської області 26.02.2016 року після смерті [PERSON], а саме на 1/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Прилуцьке, вул. Жовтнева, 40, Ківерцівського району Волинської області; визнати недійсною та скасувати реєстрацію права власності на 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Прилуцьке вул. Жовтнева, 40, Ківерцівського району Волинської області за [PERSON] Позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON], кожен зокрема, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні, кожна зокрема, позовні вимоги не визнали, просили у їх задоволенні відмовити, посилаючись на подане до суду заперечення, згідно якого зазначають, що позивачі самостійно тлумачать даний діагноз та приписують померлій порушення психіки, що є неприпустимим, оскільки останні не є експертами в даній галузі. Також вказують, що лікарями ЛКК не було рекомендовано направити [PERSON] для проживання у психоневрологічний інтернат, стаціонарну соціально-медичну установу, призначену для постійного проживання громадян з психоневрологічними захворюваннями, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування, як це передбачено чинним законодавством. Відтак стверджують, що на момент складання заповіту спадкодавець [PERSON] була дієздатною особою та в установленому законом порядку недієздатною не визнавалась і жодних доказів на протилежного позивачам не надавалось. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору приватний нотаріус [PERSON] районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] померла 09.05.2015 року, що вбачається з свідоцтва про смерть серії І-ЕГ №182014 від 16.12.2015 року /а.с.7/. Згідно витягу з погосподарської книги №3 за 2011-2015 роки, довідки №484 від 15.02.2016 року виданих Прилуцької сільської ради Ківерцівського району Волинської області, 1/4 частка житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Прилуцьке, по вул. Жовтневій, 40, Ківерцівського району Волинської області та 1/4 частина земельної ділянки загальною площею 0,2608 га, яка розташована там же значиться за померлою [PERSON], яка померла 09.05.2015 року /а.с.26-27/. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, протягом шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Спадкоємцями майна за законом [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], які належним чином звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті тітки [PERSON], однак, згідно відповіді №1347/02-14 від 24.11.2015 року позивачам розяснення, що із матеріалів спадкової справи, відкритої в [PERSON] державній нотаріальній конторі після померлої [PERSON] вбачається від її імені складений заповіт не на їхню користь. Відтак, позивачі не закликаються до спадщини та не являються спадкоємцями, згідно ст. 1241 ЦК України /а.с.22/. В силу ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно заповітного розпорядження, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] районного нотаріального округу Волинської області [PERSON] від 27.08.2014 року, [PERSON] заповіла належну їй на момент смерті 1/4 частку житлового будинку №40 та земельну ділянку, що знаходиться в с. Прилуцьке, Ківерцівського району Волинської області по вул. Жовтневій [PERSON] На прохання [PERSON], з її слів, заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, заповідачу прочитаний в голос. Також, на особисте прохання спадкодавця в присутності нотаріуса та свідків [PERSON] та [PERSON] заповіт підписаний [PERSON] як такий, що повністю відповідає волевиявленню [PERSON] /а.с.40/. За правилами ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №425/2015 після смерті [PERSON], яка померла 09.05.2015 року, із заявою про прийняття спадщини за заповітом 23.11.2015 року звернулася [PERSON], якій 26.02.2016 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Прилуцьке, вул. Жовтнева, 40, Ківерцівського району Волинської області /а.с.58-88/. Судом досліджено та встановлено, що згідно відповіді Територіального центру соціального обслуговування Ківерцівського району за №39/01-04 від 17.02.2016 року на адвокатський запит, [PERSON], [INFO] зарахована до стаціонарного відділення постійного проживання с. Тростянець, згідно переліку документів в інтернаті установи. У територіальний центр звернулася [PERSON] про влаштування [PERSON] в стаціонарну установу, так як вона одинока і її немає кому доглядати, про що є підтверджуючі документи (акт обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 09.10.2013 року, заява від 14.10.2013 року). Згідно наказу директора територіального центру від 09.04.2014 року №7 [PERSON] відрахована зі стаціонарного віділення у звязку з відправленням в [PERSON] ЦРЛ та зарахована на обслуговування, згідно наказу 8 від 25.04.2014 року /а.с.28-30/. Також, згідно поданої заяви [PERSON] від імені [PERSON], остання перебувала у відпустці терміном 1 місяць (з 05.08.2014 року по 02.09.2014 року). У судовому засіданні зясовано, що саме у період вищевказаної відпустки спадкодавцем [PERSON] було складено оскаржуваний заповіт на імя [PERSON] Даний факт у судовому засіданні сторонами не заперечувався. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує на нікчемність правочину або відмову в ньому. Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст. 1247 ЦК України, названі загальними, тому що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нотаріально посвідчувані заповіти, довіреності, заяви та інші документи підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо заповіт, довіреність, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним. Посадова особа виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, може не вимагати кожного разу з'явлення відомих їй посадових осіб підприємств, установ і організацій, якщо вона має зразки підписів цих посадових осіб, одержані при особистому зверненні, а справжність їх підписів не викликає сумніву. Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати заповіт, довіреність, заяву чи інший документ, за його довіреністю і в його присутності та в присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, заповіт, довіреність, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Заповіт чи довіреність не може підписувати особа, на користь якої їх посвідчено. Допитана у судовому засіданні 02.08.2016 року приватний нотаріус [PERSON] повідомила, що заповідачка [PERSON] через тремтіння рук не могла написати відповідний текст, тому було залучено «рукоприкладчика» і двох свідків, яких запросили із фірми, яка орендує приміщення в офісі нотаріуса. Памятає, що спадкодавець приходила з родичкою, що текст заповіту читала їй вголос. Також зазначила, що під «поганим станом здоровя» вказаним у заповіті, мала на увазі тремтіння рук. Окрім того, відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 1248 ЦК, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Статтею 1253 ЦК передбачено, що у випадках, встановлених абз. 3 ч. 2 ст. 1248 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідок [PERSON] суду показала, що перебувала в офісі приватного підприємства «Вектор», коли зайшла нотаріус та попросила побути її свідком при заповіті. На пропозицію нотаріуса, вона прочитала заповіт в голос та підписала його. Зазначила, що в кабінеті нотаріуса перебувала близько 10 хв. Потребу її участі нотаріус пояснила тим, що спадкодавець [PERSON] через тремтіння рук не може сама записаний відповідний текст. Також, свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що працює землевпорядником у ПП «Вектор» і на прохання нотаріуса побути свідком при заповіті погодилась. Даний заповіт прочитала і підписала. Пояснила суду, що нотаріус [PERSON] задавала спадкодавцеві якісь питання, які конкретно вона не памятає, однак вони ніби стосувалися стану здоровя останньої. Разом з тим, порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, конкретизовано зміст заповіту при його посвідченні при свідках. Згідно, п. 1.11. глави 3 порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, імя, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого не було встановлено особу свідка. Однак, всупереч вимогам нормативного акту, оскаржувальний заповіт не містить ні даних про дату народження, ні даних про реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особи свідків, що дає підстави вважати про порушення змісту заповіту. Окрім цього, п. 2.1. Порядку визначено, що заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Заповіт складений на імя [PERSON] без зазначення конкретизуючи даних про вказану особу, а саме не зазначено ні дати народження, ні місце проживання, ні ступеня родинного звязку. У судовому засіданні також встановлено, що згідно висновку ЛКК №709 від 11.10.2013 року [PERSON] потребувала постійного стороннього догляду, оскільки хворіла на генералізований атеросклероз з переважним ураженням коронарних судин головного мозку /а.с.20/. Відповідно до «Історії хвороби №108» стаціонарного відділення постійного проживання одиноких громадян с. Тростянець [PERSON] поступила до відділення 14.10.2013 року із скаргами на поганий сон, періодичний головний біль головокружіння, періодичний неспокій, погану пам'ять. В описанні анамнезу вказується, що хворіє більше 30 років, страждає дифузним кардіосклерозом, гіпертонічною хворобою, церебральним атеросклерозом, спостерігалася в основному терапевтом, фельдшером по місцю проживання. Встановлено діагноз «Генералізований склероз з переважним ураженням судин головного мозку та серця». Допитана у судовому засіданні лікар стаціонарного відділення терцентру в с. Тростянець [PERSON] вказала, що психічний стан [PERSON] був нормальним для її віку, що за час перебування у відділенні терцентру цей стан і поведінка в принципі не мінялась, лише перед смертю стала більш спокійнішою, практично не вставала. Крім того повідомила, що є інфекціоністом за фахом і психіатричних навичок не має, та що винесений нею на титульний аркуш історії хвороби діагноз «старече недоумство» не є діагнозом, а є лише ускладненням «генералізованого атеросклерозу». Разом з тим, свідок погодилась з представником позивача, що [PERSON] не розуміла, що робила, та припустила, що це могло бути наслідком лікування та віку останньої. Свідок [PERSON], лікар психіатр КЗ «[PERSON] РТМО» у судовому засіданні показав суду, що оглядав [PERSON] 09.10.2013 року у своєму кабінеті і вважав що на той час остання на 90% була психічно здорова, однак зазначив, що вищевказаний огляд мав поверхневий характер. Пізніше 10.04.2014 року оглядав [PERSON] у травматологічному відділенні районної лікарні, куди був викликаний персоналом у звязку з її неправильною поведінкою і зробив відповідний запис у медичній картці «атеросклеротична деменція наростає не так швидко…можливі погіршення стану», пояснивши це тим, що при атеросклеротичній деменції у людини зберігається ядро, вона знає хто вона, зберігаються основні навики, однак розумові здібності з часом падають. Окрім того, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п.16 роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч.2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року роз'яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Як вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи №59 проведеної у 2016 році, в період посвідчення заповіту 27.08.2014 року [PERSON], [INFO], ймовірно, за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними /а.с.191-195/. В судовому засіданні експертом [PERSON] було уточнено даний висновок судово - психаітричної експертизи, де останній ствердив, що у даному випадку [PERSON] при укладенні заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Окрім того вказав, що поведінка заповідачки [PERSON] була доволі пасивною і в такому випадку явно вбачається не активне волевиявлення останньої, тобто людину до цього проводять чи спонукають з урахуванням того, що остання не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і відповідно вона не могла сама виявити бажання скласти оскаржуваний заповіт. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене та беручи до уваги те, що заповідач [PERSON] при посвідчені заповіту 27.08.2014 року, за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягаю задоволенню у відповідності до заявлених вимог, оскільки дійсно обставини, встановлені в судовому засіданні вказують на недійсність заповіту від 27.08.2014 року. Враховуючи, що в результаті задоволення даного позову заповіт, який став підставою для реєстрації права власності відповідача на оспорюване майно, визнається недійсним, то суд вважає що слід також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на набуте в результаті цього заповіту нерухоме майно. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено три окремі позовні вимоги немайнового характеру: 1) визнання недійсним заповіту від 27.08.2014 року; 2) визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом видане 26.02.2016 року; 3) скасування реєстрації права власності на 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Прилуцьке, вул. Жовтнева, 40, Ківерцівського району Волинської області. Як вбачається з абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Тому позивачам [PERSON] та [PERSON] необхідно доплатити судовий збір за одну позовну вимогу немайнового характеру в розмірі 551,20 грн. (1653,60 1102,40 (що були сплачені при подачі позовної заяви). Судовий збір необхідно стягнути на користь держави. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, позивачами не ставилася вимога щодо стягнення судових витрат з відповідача, а тому судові витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачами.

Outcome: approved