Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] про розірвання договору оренди житла, стягнення певної суми грошових коштів, захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позивачі зазначали, що 24 вересня 2017 року вони і відповідач [PERSON] уклали договір про оренду житла за адресою: [ADDRESS] на термін один рік. 01 жовтня 2017 року позивач [PERSON] з вагітною дружиною [PERSON] заселився в орендований будинок за адресою: [ADDRESS] , 24 вересня 2017 року передав відповідачу орендну плату за місяць в розмірі 3500 грн. та заставну суму у розмірі 3500 грн., що підтверджується відсутністю претензій і підписом орендодавця у договорі оренди. З жовтня 2017 року відповідач [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння декілька разів проникав до орендованого житла, погрожував позивачам тим що вижене їх з житлового приміщення, забороняв користуватися електричними приладами, відчиняти вікна в опалювальний період та переключав регулятор на електричній батареї. 03 лютого 2018 року дружина відповідача третя особа [PERSON] повідомила позивачам, щоб вони шукали собі інше житло, пожалкували, що здали їм житло в оренду, поведінка позивачів їх не влаштовує. Того ж місяця відповідач вимкнув гарячу та холодну воду в орендованому приміщенні, відключив електропостачання та кабельне телебачення. 01 березня 2018 року позивачі залишили орендоване приміщення, оскільки не могли більше залишатися та терпіти нападки і погрози відповідача, нестерпні умови проживання. Позивачі вважають, що відповідач своїми діями в односторонньому порядку розірвав договір оренди від 24 вересня 2017 року, завдав їм тяжких моральних та душевних страждань. В липні 2018 року позивачі звернулися до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій зазначали про приниження відповідачем честі, гідності та ділової репутації позивачів, спричинення моральної, психічної та ментальної шкоди шляхом розповсюдження письмових відомостей, які не відповідають дійсності. Посилаючись на викладене, позивачі просили суд розірвати договір оренди, стягнути з відповідача на їхню користь внесену ними заставну суму в розмірі 3500 грн., витрати на переїзд в розмірі 2000 грн., витрати на фотокартки (докази) в розмірі 400 грн., а також про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодувати моральну шкоду в розмірі 73500 грн., стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення в повному обсязі, надав пояснення аналогічні позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення в повному обсязі. Зазначала, що відповідно до п. 6.2. договору оренди від 24.09.2017 р., договір може припинятися за вимогою однієї із сторін у випадку порушення умов даного договору чи згоди сторін, про що вони зобов`язані попередити один одного не пізніше ніж за один місяць до моменту закінчення даного договору. В свою чергу позивач [PERSON] в своїй позовній заяві, усних поясненнях не заперечує факту того, що саме 03 лютого 2018 року в передбачений законом та договором спосіб орендодавець попередив орендарів про те, що у зв`язку з неналежним використанням орендованого приміщення та в зв`язку з недбалою поведінкою позивача існує загроза пошкодженню орендованого майна, вони мають звільнити орендоване приміщення. Так, між сторонами було досягнуто згоди щодо розірвання договору оренди та добровільного звільнення орендованого приміщення, а тому вимоги позивача щодо компенсації моральної та матеріальної шкоди є безпідставним та нічим іншим, як зловживання своїми правами. Частина коштів у розмірі завдатку була повернута [PERSON] в день добровільного звільнення приміщення орендарем. Також, на даний час відносно [PERSON] Броварською місцевою прокуратурою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №4201911113000138 від 26.07.2019 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (щодо надання підробленого документу (позовної заяви) до Броварського міськрайонного суду Київської області). Посилаючись на викладене, просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні третя особа [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення в повному обсязі. Судом встановлено, що 24 вересня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди житла, предметом якого є Ѕ частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , строком на один рік. Щомісячна орендна плата складає 3500 грн. (а.с.7-8). Відповідно до п. 6.2. договору оренди від 24.09.2017 р., договір може припинятися за вимогою однієї із сторін у випадку порушення умов даного договору чи згоди сторін, про що вони зобов`язані попередити один одного не пізніше ніж за один місяць до моменту закінчення даного договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 821 ЦК України, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. Згідно ч. 1 ст. 825 ЦК України, наймач житла має право за згодою інших осіб, які постійно проживають разом з ним, у будь-який час відмовитися від договору найму, письмово попередивши про це наймодавця за три місяці. Наймач має право відмовитися від договору найму житла, якщо житло стало непридатним для постійного проживання у ньому. Відповідно до ч.2 ст. 825 ЦК України, договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Так, судом встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини щодо оренди Ѕ частини житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Договір оренди було укладено 24 вересня 2017 року строком на один рік, тобто до 24 вересня 2018 року. Під час укладення вказаного договору позивач [PERSON] сплатив заставну суму в розмірі місячної орендної плати, а саме 3500 грн., оплату комунальних послуг здійснював орендодавець, відповідно до умов договору. У лютому 2018 року відповідач [PERSON] створив умови неможливі для проживання позивачів, а саме: відключив гарячу та холодну воду, електропостачання та кабельне телебачення, з приводу чого позивач [PERSON] звертався до правоохоронних органів, що підтверджується письмовими матеріалами справи. З огляду на викладене, житло стало непридатним для постійного проживання у ньому. 01 березня 2018 року позивачі виїхали з орендованого житлового приміщення, останній платіж по договору оренди було здійснено позивачем 24 січня 2018 року. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши сторін в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що умови договору оренди від 24 вересня 2017 року, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , останнім виконувалися не належним чином. Доказів неналежного виконання позивачем [PERSON] умов договору оренди житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , відповідачем не надано, а судом не здобуто. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачів заставної суми в розмірі 3500 грн. Жодних доказів щодо часткового повернення відповідачем цієї суми при добровільному залишенні позивачами орендованого приміщення матеріали справи не містять. Разом з тим, не знайшли свого обґрунтування позовні вимоги щодо відшкодування витрат на переїзд в розмірі 2000 грн. та на фотокартки (докази) в розмірі 400 грн., оскільки не підтверджені жодними належними доказами. Тому вони задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди в розмірі 73500 грн., то в задоволенні цих позивних вимог також слід відмовити, оскільки доказів розповсюдження інформації спрямованої на приниження честі, гідності та ділової репутації позивачів відповідачем не надано, а судом не здобуто. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивачів заставної суми в розмірі 3500 грн., в решті позовних вимог - відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того,

Outcome: partial