Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»), третя особа - Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про відібрання від [PERSON], [INFO], який проживає по [ADDRESS], малолітнього [PERSON], [INFO], та передання малолітнього [PERSON], [INFO], матері [PERSON], [ADDRESS]; стягнення з [PERSON], [INFO], який проживає по [ADDRESS], на користь [PERSON], [ADDRESS], на утримання малолітнього [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/2 (однієї другої) частки від заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Позовні вимоги мотивовано тим, що 18 червня 2015 року [PERSON] викрав малолітнього сина [PERSON] у Позивачки (яка разом із сином на той час проживали у с. Крихівці Івано-Франківської міської ради) та відвіз його на попереднє місце проживання в с. Рогозів Бориспільського району Київської області, де утримує дитину до цього часу. Як зазначено в позовній заяві, [PERSON] постійно чинить Позивачу перешкоди в спілкуванні з дитиною, не дозволяє їй проводити час з дитиною без нагляду когось із родичів, ігнорує прохання добровільно повернути сина матері. Крім того, як вказала Позивач, після припинення спільного проживання сторін Відповідач повністю припинив надання матеріальної допомоги на утримання дитини. На даний час [PERSON] працює в Київській митниці Державного міжнародного аеропорту «Бориспіль» на посаді головного інспектора. Стягнення по інших виконавчих документах з Відповідача не проводиться, в інший шлюб він не вступав, інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних батьків, які перебувають на його утриманні, немає. Відповідач - [PERSON], - в судове засідання повторно не з'явився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки Суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, докази на підтвердження чого наявні в матеріалах справи. Зважаючи на норму статті 162 Сімейного кодексу України, згідно якої суд має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, суд вважав за можливе розглянути справу без участі Відповідача, виходячи виключно з інтересів малолітньої дитини. Органом опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подано заяву про розгляд справи без участі уповноваженого представника, а також направлено на адресу суду Висновок щодо відібрання дитини [PERSON], за змістом якого Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне відібрання дитини [PERSON] від батька [PERSON], та передачу дитини матері [PERSON]. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення Позивача, висновок органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] з 09 лютого 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 10 березня 2009 року). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 квітня 2016 року у справі №344/8724/15-ц, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2016 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 09 лютого 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 17; малолітню дитину - [PERSON], [INFO], залишено на проживання з матір'ю [PERSON]. Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено судом при розгляді цивільної справи №344/8724/15-ц, станом на час даного судового провадження малолітній [PERSON] проживав разом із своїм батьком [PERSON] в с. Рогозів Бориспільського району Київської області, де і проживає на даний час. В той же час, посилаючись на набрання законної сили рішенням суду, яким місце проживання малолітнього [PERSON] визначено з матір'ю [PERSON], та відсутність у [PERSON] добровільної згоди на передачу дитини матері, Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом про відібрання дитини та стягнення аліментів на її утримання. Відповідно до статті 162 Сімейного кодексу України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду (стаття 163 Сімейного кодексу України). Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Як вже було зазначено Судом, Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 квітня 2016 року у справі №344/8724/15-ц, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2016 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 09 лютого 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 17; малолітню дитину - [PERSON], [INFO], залишено на проживання з матір'ю [PERSON]. Таким чином, місце проживання малолітнього [PERSON] було визначено в судовому порядку з матір'ю [PERSON]. В той же час, в поданій до суду позовній заяві та в своїх поясненнях Позивач покликається на те, що всупереч вищевказаному судовому рішенню, яке набрало законної сили, Відповідач не віддає дитину матері та створює перешкоди у їх спілкуванні. Згідно з частинами 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В ході розгляду даної цивільної справи Судом на виконання вимог частин 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України до участі у справі було залучено Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Органом опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на виконання вимог ухвали суду надано суду Висновок щодо відібрання дитини [PERSON], [INFO] від батька [PERSON] та передачу дитини [PERSON] (Додаток 2 до рішення виконавчого комітету міської ради від 06 квітня 2017 року № 245) (а.с. 210), відповідно до якого виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне відібрання дитини [PERSON], [INFO] від батька [PERSON] та передачу дитини матері [PERSON]. Враховуючи зміст мотивувальної частини вищевказаного висновку, Суд вважає його обґрунтованим, об'єктивним та таким, що відповідає інтересам дитини. Обставин, які б свідчили про невідповідність даного висновку вимогам закону або встановленим судом в ході розгляду даної цивільної справи обставинам Судом не встановлено. При цьому, як вбачається зі змісту Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 квітня 2016 року у справі №344/8724/15-ц, при розгляді даної цивільної справи Судом з'ясовувалися питання ставлення обох батьків до виховання дитини, їх особистісні характеристики тощо. Зокрема, як було вставлено Судом у справі №344/8724/15-ц, [PERSON] працює в Управлінні Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області на посаді головного спеціаліста бюджетно-фінансового відділу, за місцем роботи характеризується позитивно, є співвласником квартири за адресою [ADDRESS], в якій для виховання та розвитку дитини створені належні умови, ознак наркологічних захворювань у неї не виявлено, на «Д» обліку не перебуває, на обліку у психоневрологічній лікарні не перебуває. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність негативних характеристик [PERSON] у будь-якій сфері суспільного життя та її нездатність виховувати малолітню дитину. Крім того, в ході розгляду цивільної справи №344/8724/15-ц судом також не було встановлено обставин, які б свідчили про негативну характеристику батька дитини, Відповідача [PERSON] по відношенню до дитини, в той же час при вирішенні даної справи суд виходив з вимог Принципу 6 Декларації прав дитини, як міжнародно-правового акту в сфері захисту прав дитини. За вимогами статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Враховуючи все вищевикладене в сукупності, зважаючи на наявність такого, що набрало законної сили, Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 квітня 2016 року у справі №344/8724/15-ц, яким місце проживання малолітнього [PERSON] визначено з матір'ю [PERSON], зважаючи на відсутність з боку батька [PERSON] добровільної згоди на передачу дитини, яка на даний час проживає з ним, матері (оскільки докази протилежного в матеріалах справи відсутні, а сам факт існування цивільного спору про відібрання дитини Судом розцінюється як існування перешкод з боку Відповідача на передачу дитини на виховання та проживання з матір'ю (Позивачем) на підставі судового рішення), ьСуд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про відібрання дитини від [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, Суд звертає увагу на наступне. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» ). Частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України (надалі - «СК України») визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина 1 статті 180 СК України). Таким чином, Суд звертає увагу на те, що відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо своїх неповнолітніх дітей, зобов'язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття та забезпечувати їм достатній рівень фізичного і духовного розвитку. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 статті 182 СК України визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, визначених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з пунктами 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів» «за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно». Порядок визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини визначено статтею 183 СК України. Так, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина 1 статті 183 СК України). За змістом пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів» «вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи». Таким чином, враховуючи вищевикладене, вимоги чинного законодавства України, виходячи з інтересів малолітньої дитини, Суд дійшов висновку про доцільність стягування з Відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/3 частин усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття, оскільки даний розмір аліментів відповідає інтересам дитини, а також відповідає обов'язку батька на утримання дитини. При визначенні розміру аліментів Суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, зокрема те, що дитина відповідно до судового рішення проживатиме разом з Позивачем. Судом також враховується вік дитини та властиві для даного віку потреби та витрати. Крім того, Судом встановлено, що Відповідач є працездатною особою, працевлаштований, і спроможний платити аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Доказів на підтвердження проблем зі здоров'ям у Відповідача чи інших обставин, які б унеможливлювали сплату ним аліментів у визначеному судом розмірі Суду не надано. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення аліментів слід відмовити. Визначений Судом розмір аліментів у розмірі 1/3 частин усіх видів заробітку Відповідача, за висновком Суду, є обґрунтованим та доцільним з точки зору віку, стану здоров'я та матеріального становища дитини, а також з точки зору стану здоров'я, матеріального становища та сімейних обставин Відповідача. Відповідно до вимог статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В той же час, оскільки в ході розгляду справи Судом вставлено, що як станом на момент подання даного цивільного позову, так і станом на час винесення даного судового рішення, дитина проживає з батьком, а, відтак, протягом даного періоду часу перебувала на його утриманні (питання щодо участі [PERSON] в утриманні сина протягом даного періоду судом не досліджується, оскільки не входить до предмету доказування в даній справі), Суд не вбачає підстав для стягнення аліментів з часу звернення до суду з позовом про стягнення аліментів, а приходить до висновку про присудження аліментів з часу винесення даного судового рішення (враховуючи наявність передбачених пунктом 5 частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України підстав для допущення даного судового рішення до негайного виконання). Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими частково та такими, що підлягають задоволенню частково. Питання щодо розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з пунктами 1,5 частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України Суд допускає негайне виконання рішень у справах про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. На підставі викладеного, відповідно до відповідно до ст. ст. 19, 155, 157, 162, 180, 181, 182 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial