Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд із позовною заявою визнання незаконним та скасування рішення виконкому Городницької сільської ради Підволочиського району Тернопільської області №5 від 31 січня 2006 року; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, - будинковолодіння [ADDRESS], яке видано Городницькою сільською радою 13 лютого 2006 року на ім'я [PERSON]; та визнання за ними права власності на 1/5 частину (за кожною) права власності на будинковолодіння [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Позивачі покликалася на те, що рішення виконавчого комітету Городницької сільської ради Підволочиського району Тернопільської області №5 від 31.01.2006 року є незаконним і таким, що підлягає до скасування, а видане на його підставі свідоцтво про право власності на нерухоме майно, - недійсним, оскільки будинковолодіння [ADDRESS] ( жилий будинок з належними до нього будівлями та спорудами ) належало до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Двір складався із 5-х членів, головою двору була [PERSON]. В даному дворі як станом на 15.04.1991 року так і в подальшому крім [PERSON] були прописані та проживали: [PERSON], [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON], які є відповідно чоловіком та сином Позивача 2 ([PERSON]). Вказана обставина підтверджена архівною довідкою Підволочиської районної державної адміністрації №8 від 11.01.2014 року, яка видана на підставі документів архівного фонду «Городницька сільська рада» відповідно до записів у погосподарських книгах Городницької сільської ради. З огляду на вказане, просять задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату і час розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, подали заяви з проханням справу слухати у їх відсутності. Позивач 1 та Позивач 2 позов підтримали, просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач та представник відповідача - Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області, проти позову не заперечили. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] проти позову не заперечив. Розглянувши позовну заяву, враховуючи заяви сторін, які просять справу вирішувати у їх відсутності, позовні вимоги задовольнити, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з таких міркувань. Статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить колгоспному двору, що складається з 5-х членів, головою якого є [PERSON]. Вказане стверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок, виданим 30 червня 1992 року виконкомом Городницької сільської ради народних депутатів. Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Городницької Ради народних депутатів №15 від 25 червня 1992 року. Відповідно до реєстрового напису, даний житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами зареєстровано в Тернопільському БТІ на праві особистої власності за колгоспним двором, що складається з 5-х членів, записаний року в реєстрову книгу №1 стор. №173 за реєстром №173. Згідно із архівною довідкою Підволочиського районного державного архіву Підволочиської районної державної адміністрації Тернопільської області №8 від 11 січня 2014 року, виданою на підставі документів архівного фонду «Городницька сільська рада» відповідно до записів у погосподарських книгах Городницької сільської ради, в даному дворі як станом на 15 квітня 1991 року так і в подальшому крім [PERSON] були зареєстровані та проживали: [PERSON], 1981 р.н.; [PERSON], 1957 р.н.; [PERSON], 1957 р.н.; та [PERSON], 1978 р.н.. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно із частинами першою і другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) частка члена колгоспного двору в майні двору визначається, зокрема при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ) (пункт 1 частини першої); розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. За правилами частин 1 і 2 статті 124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. У Першому Протоколі до Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, задекларовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно вимог ст. 41 Конституції України та ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається в порядку та на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до вимог ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Таким чином, на підставі наведених норм матеріального права статей 120, 123 ЦК УРСР та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, Позивач 1 та Позивач 2 мають право на частку в майні цього колгоспного двору і розмір цієї частки складає 1/5 (за кожним). Положеннями ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи і обов'язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішенням виконавчого комітету Городницької сільської ради Підволочиського району Тернопільської області №5 від 31.01.2006 року визнано право власності на жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] за [PERSON] та дозволено Підволочиському БТІ виготовити свідоцтво на право власності на вказаний жилий будинок з надвірними будівлями на її ім'я. На підставі вказаного рішення виконкому Городницької сільської ради 13 лютого 2006 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER]. Свідоцтво зареєстровано Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 13.02.2006 року за реєстраційним № 13826603 в книзі 02, номер запису 290, що стверджено витягом про реєстрацію права влансотсі на нерухоме майно №9818137. Дане свідоцтво зареєстровано Тернопільським обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації 30.06.1992 року за реєстром №173, даний реєстровий напис записаний в реєстрову книгу №1 стор. 173. Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону України «Про власність» (чинного на час ухвалення оскаржуваного рішення) власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що рішення виконкому Городницької сільської ради від 31 січня 2006 року про визнання права власності на жилий будинок, що знаходиться у [ADDRESS], за [PERSON], порушує права [PERSON] та [PERSON] як власників частки майна в праві спільної часткової власності на цей житловий будинок та суперечить актам цивільного законодавства, тому позовна вимога про визнання його незаконним та скасування, є підставною та підлягає до задоволення. Крім того, з вказаних підстав, суд вбачає підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі цього рішення. Таким чином, позов [PERSON] та [PERSON] є підставним та підлягає до задоволення у повному обсязі. Враховуючи наведене,

Outcome: approved