Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом в суд про виселення відповідача [PERSON] із приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою : с. Калайденці Лубенського району Полтавської області , вул. Шевченка, 6. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником індивідуального житлового будинку, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.07.2011 року та витягу про державну реєстрацію прав № 31041963 від 22.08.2011 року. Декілька років тому у власному будинку зареєструвала свою доньку [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] і дозволила їм проживати у будинку. В подальшому її донька поновила сімейні відносини із співмешканцем [PERSON] та він без її згоди почав проживати у будинку позивача. Через деякий час відповідач [PERSON] почав вчиняти сварки та застосовувати фізичне насильство відносно позивача. Вона була вимушена залишити свій будинок та перейшла проживати до літньої кухні. Але сварки продовжувалися, вона неодноразово викликала працівників міліції, зверталася до органів місцевого самоврядування. Проте відповідні превентивні заходи не дали ефективного результату щодо поведінки відповідача. На пропозицію позивача щоб він покинув її будинок і переїхав до будинку в с. Миколаївка Лубенського району Полтавської області ( за місцем реєстрації) відповідач відмовився. На теперішній час спільне проживання з відповідачем, який має права співмешканця її доньки неможливе, так як останній постійно ображає її, вчиняє сварки та бійки. Оскільки відповідач порушує правила співжиття, що унеможливлює спільне проживання з позивачем, то він, на підставі ст.116 ЖК України, підлягає виселенню із житлового будинку, власником якого є позивач. В судовому засіданні позивач та її представник за довіреністю [PERSON] позов підтримали, просили суд позовні вимоги задовольнити повністю та виселити відповідача із житлового будинку, що знаходиться в с. Калайденці Лубенського району Полтавської області , вул. Шевченка, 6 . Окрім того, позивач в своїх поясненнях вказала, що на даний час проживає в літній кухні свого будинку. Житлово побутові умови даного приміщення є незадовільними. Через можливе пониження температури взимку позивач не зможе проживати в приміщенні літньої кухні і буде вимушена покинути свій будинок. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та пояснив, що він добросовісно сплачує за комунальні послуги, проживає із своєю родиною та утримує її. Позивач може вільно заходити до будинку, він її не виганяв із будинку, іншого житла в нього немає. Вказав також , що допомагав позивачу фінансово та по господарству. Конфлікти, які виникають між ним та позивачем є наслідком неприязного ставлення до нього. Територіальна громада в особі Калайдинцівської сільської ради, як третя особа, просила суд розглянути дану справу без участі їх представника. Суд, з врахуванням пояснень сторін, показів свідків, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволення із наступних підстав. Як передбачено ч.3 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Ст. 109 ЖК України визначає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач є власником індивідуального житлового будинку, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.07.2011 року та витягу про державну реєстрацію прав № 31041963 від 22.08.2011 року ( а.с.5-6). Декілька років тому позивач у власному будинку зареєструвала свою доньку [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] і дозволила їм проживати у будинку. В подальшому її донька поновила сімейні відносини із співмешканцем [PERSON] і останній без її згоди почав проживати у будинку позивача. Проте на ґрунті особистих неприязних відносин у позивача почалися сварки із відповідачем, через що вона була змушена перебратися проживати до літньої кухні. Умови проживання в даному приміщенні не відповідають належним умовам для проживання людини у зимовий період. На письмову вимогу представника позивача про виселення із будинку відповідач не відреагував і пояснив, що не має наміру покидати будинок позивача ( а.с.8). Допитаний в судовому засіданні свідок за клопотанням позивача [PERSON] показав суду, що влітку 2015 року повертався з роботи і почув крик біля будинку позивача. Підбігши до будинку, біля господарських будівель побачив , що відповідач по справі [PERSON] застосовував фізичне насильство до позивача [PERSON] Підбігши до них, розборонив їх та вихопив із рук відповідача сокиру, тому , що боявся за життя і здоровя [PERSON] Також вказав, що відповідач [PERSON] постійно вчиняє сварки із позивачем, через що остання вимушена вийти із свого будинку. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що неодноразово допомагав позивачу по господарству, був свідком того, що відповідач [PERSON] не пускав до будинку позивача, відключив світло від приміщення літньої кухні та позивач неодноразово приходила до нього переночувати. Свідок зі сторони позивача [PERSON] також пояснила, що дійсно відповідач перешкоджає позивачу проживати у своєму будинку. Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали суду системні та аналогічні показання, які не стосуються предмета доказування в межах даної цивільної справи, а лише характеризують спосіб проживання відповідача та відносини між ним і позивачем. Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як зазначено у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами ЖК України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК, осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Підставою для виселення відповідача з спірного будинку, позивач вважає порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання з ним для неї . Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном . Єдиним власником будинку що знаходиться в с. Калайденці Лубенського району Полтавської області , вул. Шевченка, 6 є позивач і тому лише вона наділена абсолютним правом щодо вирішення юридичної долі її будинку , в тому числі і визначення кола співмешканців. Згідно п. 33 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В ході судового розгляду судом встановлено те, що позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів з метою вжиття превентивних заходів до відповідача, про що свідчать відповіді на звернення із Лубенського МВ УМВС України в Полтавській області від 04.03.2015 року ( а.с.7), 06.07.2015 року ( а.с.9) . Окрім того, відповідно до постанови Лубенського міськрайонного суду від 31.07.2015 року відповідача [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, за те, що останній вчинив сімейну сварку з позивачем [PERSON], а саме ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою та розбив віконне скло в літній кухні, де вона проживала ( а.с. 10). Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач [PERSON] своїми діями систематично порушує правила співжиття, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Окрім того, він немає юридичних підстав для продовження проживання у будинку позивача, він навіть не зареєстрований за вищезазначеною адресою. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених ст.116 ЖК України, для виселення відповідача, а тому позов слід задовольни.

Outcome: approved