Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

[PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказано, що [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2019 року. В спірній квартири зареєстровані відповідачі, колишні власники, [PERSON] , [PERSON] . У зв`язку із викладеним позивач просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб В судовому засіданні було встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Кутовою К.О. № 2554 від 07.10.2019 року, та копією Витягу з Державного речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 183887608, наданого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Кутовою К.О. від 07.10.2019 року. Згідно із п. 7 договору купівлі-продажу квартири від 07.10.2019 року продавці - [PERSON] , [PERSON] зобов`язалися знятися з реєстрації місця проживання до 10.10.2019. До позовної заяви також додано копію нотаріально засвідченої заяви відповідачів від 04.10.2019 про те, що вони дають згоду на зняття їх з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Суд враховує правову позицію, яка викладена в постанові ВСУ по справі № 6-158цс14 та яка зводиться до того, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, враховуючи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є колишніми власниками спірної квартири та зобов`язався знятися з реєстраційного обліку до 10.10.2019 року, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №2 від 03.11.2019 року про сплату судового збору у сумі 768,40 грн. Враховуючи викладене та з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн. у рівних частках, а саме по 384,20 грн. з кожного відповідача.

Outcome: approved