Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

[PERSON] (місце проживання: Україна, [ADDRESS]), [PERSON] (місце проживання: Україна, [ADDRESS]), звернулися до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] (Україна, [ADDRESS]), [PERSON] (Україна, [ADDRESS]) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просить визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою № 2 будинку № 49 по вулиця Федоренка в місті Сєвєродонецьку Луганської області, посилаючись на наступне. [PERSON] та [PERSON] є співвласниками 1/4 частини та 3/4 частини відповідно квартири, яка розташована за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Федоренка, 49/2, на підставі свідоцтва про право власності на житло № 187, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськради від 04 травня 2011 року згідно з розпорядженням (наказом) № 187 від 04 травня 2011 року та копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори № 1-510 від 18 травня 2016 року. В спірній квартирі зареєстровані відповідачі, сестра та племінник, дочка та онук відповідно позивачів, [PERSON] та [PERSON], які з вересня 2017 року не проживають в спірній квартирі без поважних причин. Збереження реєстрації відповідачів у належній позивачу квартирі змушує його нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг та перешкоджає її вільному користуванню та розпорядженню. У звязку із викладеним, позивачі просили визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою № 2 будинку № 49 по вулиця Федоренка в місті Сєвєродонецьку Луганської області. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити. Пояснила, що її сестра [PERSON] та її син [PERSON] більше 5 років проживають в Російській Федерації в місті Краснодар, у них там є житло, в якому вони зареєстровані. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про причину неявки суд не повідомили, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Заяв про розгляд справи без їх участі до суду не надходило, відзивів на позов від відповідачів також не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не зявилася, надала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та заперечувала в частині задоволення позовних вимог щодо визнання неповнолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона з 1961 року зареєстрована та проживає за адресою: [INFO]. Вона є сусідкою позивача [PERSON], іноді буває у неї в гостях. Їй відомо, що в квартирі № 2 живе лише [PERSON], в той час як сестра [PERSON] [PERSON] не живе в квартирі близько пяти років. Мати позивача живе в Російській Федерації та доглядає за своєю мамою похилого віку. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона з 1999 року проживає за адресою: [INFO]. Вона є сусідкою позивача [PERSON], іноді буває у неї в гостях. Їй відомо, що в квартирі № 2 живе лише [PERSON], в той час як сестра [PERSON] [PERSON] не живе в квартирі тривалий час, останній раз [PERSON] була в квартирі в гостях в 2014 році. Мати позивача живе в Російській Федерації та доглядає за своєю мамою похилого віку. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивачі не заперечували проти заочного розгляду справи за відсутності відповідачів. У звязку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідачів, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на приватної спільної часткової\~ власності [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № 187, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськради від 04 травня 2011 року згідно з розпорядженням (наказом) № 187 від 04 травня 2011 року, копією Витягу про державну реєстрацію прав № 30192733, виданого Комунальним підприємством «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» від 03 червня 2011 року та копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори № 1-510 від 18 травня 2016 року. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 127888303 від 18 червня 2018 року вбачається, що право спільної часткової власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] та [PERSON]. Згідно із довідкою № 21005, виданої Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку від 06 березня 2018 року, в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS], зареєстровані позивач [PERSON], [INFO], сестра позивача (відповідач по справі) [PERSON], [INFO], племінник позивача (відповідач по справі) [PERSON], [INFO]. Відповідно до Акту про встановлення факту проживання/ не проживання/ № 637, затвердженого КП «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» від 02 травня 2018 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS] з вересня 2017 року. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищевикладені норми, письмові докази та показання свідків, а також те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації не проживають щонайменше з 2014 року без поважних причин, тобто більше одного року, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача стосовно визнання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою № 2 будинку № 49 по вулиця Федоренка в місті Сєвєродонецьку Луганської області, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про те, що Орган заперечує проти позбавлення неповнолітньої дитини права користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. По-перше, суд зазначає, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради взагалі необґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку. По-друге, суд зазначає, що ані Конституція України, ані Конвенція про права дитини, ані Цивільний кодекс України (зокрема, статті 405, 406 вказаного Кодексу), ані Сімейний кодекс України, ані Житловий кодекс УРСР, ані Закон України «Про охорону дитинства», ані Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сімї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405, 406 ЦК незалежно від віку особи. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі беруть участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірного житлового будинку відповідачі не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у проживанні відповідачів в спірному житловому приміщенні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат\~ у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанціями № 39 від 16.03.2018 року та № 19 від 26.06.2018 року про сплату судового збору у сумі 1409 грн. 60 коп. Разом з тим, позивач в судовому засіданні просила не стягувати з відповідачів судові витрати, у звязку із чим суд вважає справедливим не стягувати з відповідачів на користь позивачів суму сплаченого судового збору в розмірі 1409 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved