Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про визнання кредитного договору недійсним та поруку припиненою В судовому засіданні позивачі підтримали заявлені позовні вимоги. Представник відповідача заперечив проти позовних вимог, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з кредитним договором №877-04-07-2 від 19.09.2007 року АБ «Київська Русь» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Київська Русь» надало [PERSON] кредит в розмірі 30000 грн. з кінцевим терміном повернення до 19.09.2010 року на умовах, згідно кредитного договору (а.с.18-20). В забезпечення виконання кредитних зобов'язань за вказаним договором між АБ «Київська Русь», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] було укладено договір поруки №877-04-07-2 від 19.09.2007 року (а.с.21-23) . Оспорюючи кредитний договір №877-04-07-2 від 19.09.2007 року позивач 1 звернув увагу суду на те, що цей договір слід визнати недійсним, оскільки було відсутнє волевиявлення позивача щодо укладення саме кредитного договору виходячи з наступних обставин. Так, судом встановлено що в 2007 році знайомий позивача 1 - [PERSON] запропонував укласти договір страхування життя та недержавне пенсійне накопичення, на що [PERSON] погодився. З цією метою [PERSON] надав [PERSON] свій паспорт та ідентифікаційний код, а також паспорт та ідентифікаційний код своєї матері - позивача 2 [PERSON], яка повинна би була при необхідності отримати гроші у разі страхового випадку. Попередньо було оглянуто [PERSON] копії вищезазначених договорів наданих [PERSON] та домовлено підписати їх після остаточного оформлення, як зазначив останній та на що погодився і [PERSON] В подальшому позивач 1 підписав запропоновані [PERSON] договори страхування життя, не перечитуючи їх остаточно, оскільки із запевнення останнього цей договір страхування відповідає всім вимогам законодавства та попереднім проектам з якими вже ознайомлювався, не отримавши при цьому свій примірник договору, так як запевнив [PERSON] він буде наданий [PERSON] пізніше. В результаті, договір страхування так і не був наданий [PERSON] як сторони договору. В 2008 році позивач 1 отримав перше повідомлення від ПАТ «Банк «Київська Русь» про несплату ним кредиту за кредитним договором №877-04-07-2 від 19.09.2007 року та вимогу погасити заборгованість. Після чого, [PERSON] в ПАТ «Банк «Київська Русь» дізнався про укладений від його імені кредитний договір з банком, однак виявив що в матеріалах кредитної справи не співпадає його вказане місце роботи (де він взагалі не працював) та довідка про доходи, які нібито він отримував за цим місцем роботи. З пояснення начальника служби безпеки банку [PERSON] дізнався, що є і інші подібні кредитні договори, з неналежними документами, а сам [PERSON], повідомляв начальника служби безпеки банку, що за всі аналогічні кредитні договори, він буде вносити сам платежі і погашати борг. Також [PERSON] повідомили представники банку, що по факту укладених всіх кредитних договорів вже займається управління боротьби з організованою злочинністю. При цьому [PERSON] запевнили, що оскільки проводиться розслідування компетентними органами, необхідно отримати остаточний результат такого розслідування та в разі порушення кримінальної справи, результату вироку по ній. Як зазначив суду позивач 1, він надавав пояснення як свідок по даному оформленому кредитного договору від 19.09.2007 року, якого він не підписував та кошти по якому він не отримував, а також про стосунки з [PERSON] Згодом позивачу 1 та позивачу 2 повідомлено, що відкрито кримінальну справу по даних обставинах, за якою [PERSON] та працівники банку проходять як підозрювані, яка триває на розгляді і на даний час в Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області, а саме кримінальна справа №315312, яка була порушена прокуратурою області 21.01.2009 року за фактом незаконного заволодіння, привласнення та розтрати чужого майна службовими особами першого відділення ІФФ АБ «Київська Русь» за ознаками злочинів, передбачених статтями 191 ч.5, 366 ч.2 КК України, що не заперечили також сторони. Як пояснила суду позивач 2 вона жодних договорів поруки не підписувала, однак кошти на експертизу відсутні і експертизу замовляти недоречно, оскільки порука є припиненою за вимогами ч.4 ст.559 ЦК України. Як слідує з наданого витягу із обвинувального висновку по кримінальній справі №315312, яка була порушена прокуратурою області 21.01.2009 року за фактом незаконного заволодіння, привласнення та розтрати чужого майна службовими особами першого відділення ІФФ АБ «Київська Русь» за ознаками злочинів, передбачених ст.. ст.. 191 ч.5, 366 ч.2 КК України (а.с.11-17), [PERSON] отримав у свого знайомого [PERSON] документи, якого переконав, що оформить страховку у страховій компанії «Граве Україна». Тому, [PERSON] передав [PERSON] світлокопії свого паспорта громадянина України і копії ідентифікаційного коду, а також світлокопії паспорта і ідентифікаційного коду своєї матері [PERSON] [PERSON] будучи об'єднана єдиним умислом з усіма учасниками організованої групи, підписала надані [PERSON] документи, завірила їх печатками першого відділення ІФФ АБ «Київська Русь» та надала вказані документи на підпис [PERSON], а підписи від імені [PERSON], спільно з [PERSON], з відома та згоди всіх учасників організованої злочинної групи, підробили, оскільки її у вказаному банку не було. Вироку по даній справі на час прийняття даного рішення ще не постановлено. ПАТ «Банк «Київська Русь» звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом про стягнення з [PERSON], як з позичальника, та [PERSON], як поручителя, та з [PERSON], як поручителя, заборгованості в сумі 58 822.08 грн., яка виникла за кредитним договором №877-04-07-2 від 19.09.2007 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.04.2014 року позов задоволено частково та стягнуто з [PERSON] кошти в повному обсязі в сумі 58 822.08 грн., з врахуванням того, що [PERSON] в одному з судових засідань тієї цивільної справи зазначив, що вимоги банку можуть пред'являтися тільки до нього, оскільки саме між ними і виникли такі правовідносини по отриманих кредитних коштах, при цьому він сам декілька раз і погашав перші платежі по кредиту. Суд вважає доведеними вимоги позивачів про визнання недійсним кредитного договору №877-04-07-2 від 19.09.2007 року, враховуючи як доказ пояснення сторін за вимогами ст.57 ЦПК України, згідно якої доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи та встановлюються на підставі в т.ч. пояснень сторін. Правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення особи до укладення саме такого договору має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку по укладеному договорі, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. По оскаржуваному мною правочину, волевиявлення мого на укладення саме кредитного договору не було, і наслідку по укладеному договорі я не настало по відношенні до позивача 1 як сторони договору. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Як слідує з ч.3, 5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин визнається судом вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення особою, в даному випадку [PERSON] що в подальшому діяв спільно з організованою групою працівників банку, позивача 1 [PERSON] в оману щодо фактів, які впливнули на укладення такого договору. Ознакою обману по даному договору є умисел [PERSON], при тому що особа знала про наявність чи відсутність певних обставин і про те, [PERSON], якби володів інформацією укладення кредитного договору замість запропонованого договору страхування, не вступив б у правовідносини по кредиту, які не були необхідні для нього і невигідні, гроші позивач 1 не отримував у кредитора та не бажав їх отримати. Натомість [PERSON], що зазначено в обвинувальному висновку по кримінальній справі, отримав у [PERSON] документи, переконавши, що оформляє страховку у страховій компанії «Граве Україна» за переданими паспортом і копії ідентифікаційного коду, а також світлокопії паспорта і ідентифікаційного коду [PERSON], діючи з усіма учасниками організованої групи, скористався підписаними мною аркушами по нібито укладеному зі [PERSON] договору страхування, та як наслідок при укладенні такого договору [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 30 000 грн.. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Обставини, що мають істотне значення для введення в оману, за ч.1 ст.229 ЦК України є помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивості і якості речі що знижують можливість використання її за цільовим призначенням. А тому, дані вимоги в частині визнання недійсним оспорюваного кредитного договору, за вищезазначених підстав є обґрунтованими. Що стосується вимоги про визнання поруки укладеною за договором поруки №877-04-07-2 від 19.09.2007 року припиненою, то така вимога також підлягає до задоволення з наступних підстав. За ст.553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Проте, як вбачається з договору поруки від 19.09.2007 року №877-04-07-2, укладеного між [PERSON] та АБ «Київська Русь» (п.4.3) порука припиняється, якщо кредитор протягом 6-ти місяців з дня настання строку виконання зобов'язань не пред'явив вимогу до поручителя. За вимогами ч.4 ст.559 ЦК України та п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносин» припинення поруки пов'язується з тим, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Згідно кредитного договору №877-04-07-2 від 19.09.2007 року кредит повинен був сплатитися позичальником до 19.09.2010 року, отже пред'являти вимогу до поручителя [PERSON] банк був вправі по 20.03.2011 року включно. Відповідачем не надано суду доказів в підтвердження направлення вимоги поручителю [PERSON], а тому порука навіть за умовами договору та п.4 ст.559 ЦК України є припиненою. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Таким чином, враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 15, 16, 203, 230, 559 ЦК України,

Outcome: approved