Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - заявник) звернувся до суду із заявою про встановлення факту примусового тримання в концентраційному таборі та місць примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни у травні 1943 року по 24 вересня 1943 року, який знаходився на території колишньої дитячої трудової колонії № 5, біля міста Бровари, Київської області. Свою заяву обґрунтовував тим, що заявник народився [INFO] року в селі Теремці, Чорнобильського району, Київської області. Після цього, сім'я заявника переїхала в [ADDRESS] Станом на травень 1943 р. заявнику виповнилось 3 роки та 8 місяців. У травні 1943 р. заявника з його матір'ю німецькою окупаційною адміністрацією було примусово поміщено в концентраційний табір для військовополонених, розташований на території колишньої дитячої трудової колонії № 5 в районі м. Бровари, Київської обл., де заявника утримували до 24.09.1943 р. В судовому засіданні заявник та його представник вимоги заяви підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Заінтересована особа про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з'явилася. 24.04.2018 р. через канцелярію суду подала клопотання про розгляд заяви за відсутності представника Подільської РДА в м. Києві, просила вирішити справу у відповідності до чинного законодавства України. Вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Як встановлено судом, згідно довідки Броварського краєзнавчого музею № 924, яка видана заявнику, за свідченням місцевих жителів та жителів навколишніх сіл, які знаходилися під гітлерівською окупацією з 15 вересня 1941 року по 24 вересня 1943 року, а також документів Державного архіву Чернігівської обл.( Ф.Р. - 3013, оп. 1, спр. 79, арк. 9 - 23, 51-52; Ф.Р. - 1429, оп. 1, спр. 216, арк. 31-32), на території Броварів знаходився фільтраційний концентраційний табір для військовополонених радянських воїнів. У вищезгаданому концтаборі, що представляв собою пустир обнесений колючим дротом (територія колишньої дитячої трудової колонії № 5), знаходилися також жінки з дітьми, які були пригнані з навколишніх сіл для подальшого етапування ешелонами (з залізничної станції Бровари) в місця примусового працевлаштування (а.с. 3). Відповідно до архівної довідки Київської обласної державної адміністрації державного архіву Київської області від 04.12.2017 р. № 01-43/2050 вказано, що у документах архівних фондів «Колекція документальних матеріалів періоду тимчасової німецько-фашистської окупації 1941-1944 р.р.» та «Київський обком Компартії України» є відомості, що в травні 1943 року за активну підтримку партизанських загонів населенням села Ошитки,Вищедубечанського району, Київської області німецькими окупантами було спалено більшу частину села, а саме 360 хат, худобу відібрано, а жителі були вигнані з села і виселені (місце відправки в документах не зазначено). Поіменний список виселених жителів села Ошитки,Вищедубечанського району, Київської області у документах вищезазначених фондів відсутній, тому надати довідку про відправку заявника до Броварського концентраційного табору немає можливості (а.с. 4). 05.12.2017 р. заявник звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про надання статусу жертви нацистських переслідувань як інваліду другої групи загального захворювання. Листом від 15.12.2017 р. за № 10651-10651/С - 530 - 750 Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації було надано відповідь в якій вказано, що оскільки заявником не було надано документів, які б підтвердили факт нацистських переслідувань та факт про період перебування в місцях примусового тримання, то Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації не має правових підстав для видачі посвідчення жертви нацистських переслідувань. У разі відсутності документів, які б підтверджували вищезазначені факти, то такі факти встановлюються в судовому порядку (а.с. 5). Допитаний в судовому засіданні свідок[PERSON]. показав, що із заявником по справі зростав разом з дитинства. Пояснив, що з травня 1943 року всіх мешканців села Ошитки,Вищедубечанського району, Київської області виганяли та примусово поміщали в концентраційний табір в м. Бровари, Київської області. Свідок вказав, що деякий час заявник по справі разом зі своєю сім'єю проживав вдома у свідка. Вказав, що орієнтовний період перебування в таборі був приблизно протягом літа. У свідка є посвідчення учасника бойових дій. Допитаний в судовому засіданні свідок[PERSON]показав, що останній до початку війни проживав в с. Ошитки, Вищедубечанського району, Київської області. Зазначив, що німці в село Ошиткизайшли у вересні 1941 р.,його батьки та батьки інших дітей пішли на фронт, а діти відповідно залишилися в селі. Вказав, що палили хати, вбивали людей періодично в 1942-1943 р.р. В травні 1943 після приходу партизанськогозагону, їх забрали етапом та направили в с. Пірново, Київської області через річку Десну і в подальшому зігнали всіх в табір в м. Броварах Київської обл. Причиною стало те,що напад відбувся на с. Пірново,алерадянським солдатам не вдалося звільнитиокуповане село від німців. Каральний загін всіх мешканці с. Ошитки пригнав в село (назву не пам'ятає), в якому розміщували людей, деяких вибірково розстрілювали, а свідка та заявника по справі в подальшому направили до м. Бровари, Київської обл. в двохповерховий будинок, який був обгороджений колючимдротом. В таборі зс. Ошитки було приблизно чоловік 500. В цьому будинку мешканці були деякий час, а потім частину людей направили в Німеччину, а в переважній більшостіжінок направляли в різні області на примусові роботи вже з вересня 1943 р., тобто, в таборісвідок та заявник були десь з травня1943 р. по вересень 1943 р., в подальшому, свідказ матір'ю направили в м. Полтава. Свідок додав, що з нимз травня 1943 р. по вересень 1943 р. був заявник. Після звільнення території свідок з матір'ю повернулися в с.Ошитки в 1944 року, після 1944 р. заявника по справі свідок бачив в цьому ж селі. Останній підтвердив той факт, що перебував із заявником по справі в концентраційному таборі та місцях примусових робіт з травня 1943 р. по вересень 1943. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим наданим доказам. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому засіданні можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до статті 1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань»жертви нацистських переслідувань - особи, які в роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни постраждали від нацистських переслідувань з мотивів політичного, національного і релігійного характеру, ворожого ставлення до націонал-соціалізму; нацистські переслідування - злочинне позбавлення Німеччиною в роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни волі мирного населення на тимчасово окупованій території України або за її межами шляхом ув'язнення його у концентраційних таборах, гетто, інших місцях примусового тримання, а також насильне вивезення мирного населення на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав; концентраційний табір - місце превентивного ув'язнення людей з мотивів політичного, національного та релігійного характеру за рішенням державної таємної поліції - гестапо, без слідства і суду, без встановлення терміну, з особливо жорстоким режимом тримання (ізоляції), і з метою поступового знищення в'язнів непосильною каторжною працею, голодом, екзекуціями, тортурами, вбивствами і стратами, підпорядковане інспекції концентраційних таборів [PERSON] з характерними ознаками. У вищевказаному Законі міститься класифікаціямісць примусового ув'язнення: концентраційний табір, гетто, інші місця примусового ув'язнення та примусових робіт: виправно-трудовий табір, табір примусової праці для осіб єврейської національності; табори знищення, гестапівські тюрми; медичні та дитячі заклади, в яких насильно утримувалися особи - донори, особи, над якими проводилися злочинні медичні експерименти, та особи, відібрані для онімечування, табори для заручників, пересувні загони (команди) з числа мирного населення, карантинні інфекційні табори, табори для членів сімей офіцерів. Згідно даного Закону, особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є:колишні в'язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни;особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу РСР на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав;діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт;діти партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням. Статтею 6-1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, надаються певні пільги. З поданих до суду доказів та наданими показами свідків, прямовбачається, що заявник перебував в концентраційному таборі та місцях примусових робіт у роки Другої світової війни з травня 1943 року по вересень 1943 року. За таких обставин, суд вважає доведеним факт примусового тримання [PERSON], [INFO] в концентраційному таборі та місць примусових робіт з травня 1943 року по вересень 1943 року під час Другої світової війни, який знаходився на території колишньої дитячої колонії № 5 міста Бровари, Київської області. Встановлення факту примусового тримання заявника в концентраційному таборі та місць примусових робіт - має юридичне значення, оскільки, відповідно до Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» має право на пільги та компенсації, передбачені законодавством для даної категорії громадян, але у зв'язку з відсутністю документів, які свідчать про наявність підстав для надання йому статусу жертви нацистських переслідувань, йому відмовлено у видачі посвідчення та оформлення відповідних пільг та надбавки до пенсії. За таких обставин, враховуючи часткову доведеність юридичного факту, що має значення, а саме,фактупримусового тримання [PERSON], [INFO] в концентраційному таборі та місць примусових робіт з травня 1943 року по вересень 1943 року під час Другої світової війни, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви в цій частині. З огляду на покази свідків та встановлених в судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку, що заява в частині встановлення факту примусового тримання в концентраційному таборі та місць примусових робіт з травня 1943 року саме по 24 вересня 1943 року у роки Великої Вітчизняної війни, задоволенню не підлягає. З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 76-80, 90, 95, 258, 293-294, 315 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial