Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] жовтні 2019 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони є власниками квартири [ADDRESS] , відповідно до копії договору про взнання ідеальних часток від 06.04.2017 та договору дарування 1/3 частки квартири від 06.04.2017, посвідчених державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Полтавської області Репях Т.І. У данній квартирі, належній позивачам, також зареєстровані колишня дружина [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , проте останні з 2017 року у данній квартирі не проживають, їх місце проживання невідоме, фактично на даний час у вищезазначеній квартирі не проживає ніхто. Через реєстрацію відповідачів у квартирі позивачів, у останніх виникають незручності у користуванні майном, зокрема по сплаті комунальних послуг та отримання субсидії, тому вони просять суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивачі у судове засідання не з`явилися, до суду надіслали заяви у яких зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] на адресу суду надіслала заяву в якій просила відмовити у задоволенні позову. Додатково зазначила, що [PERSON] не проживає у вказаній квартирі оскільки працює і проживає у м. Києві, а [PERSON] не проживає деякий час у квартирі бо знаходиться на лікуванні у м. Полтава. Відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши позов, заяву відповідача [PERSON] дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло № 6 від 04.05.1994 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . Відповідно до копії договору про визначення ідеальних часток від 06 квітня 2017 року та копії договору дарування 1/3 частки квартири від 06 квітня 2017 року посвідчених державним нотаріусом Пирятинської державнолї нотаріальної контори Полтавської області Репях Т.І. [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] (а.с. 11-13). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У вказаній квартирі крім її власників також зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Пирятинської міської ради Полтавської області № П 16.10.2019 (а.с. 8). Відповідно довідки квартального комітету виконавчого комітету Пирятинської міської ради № 38 від 23.10.2019 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] зареєстровані, але з 2017 року не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. У даній справі відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як було встановлено з матеріалів справи, згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу від 19.03.2016 між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб та після державної реєстрації шлюбу присвоєно прізвище їй (відповідачу) [PERSON] . У своєму позові [PERSON] та [PERSON] вказують про те, що реєстрація відповідачів створює їм певні незручності, зокрема, по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку та отримання субсидії. Після розірвання шлюбу відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника (інших осіб, які отримали право користування житлом з його згоди) у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім`ї власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім`ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, оскільки відповідачі понад 1 рік не проживають у квартирі, що належить позивачам, а їх реєстрація у ній заважає позивачам у повній мірі володіти та користуватися їх житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом, є обґрунтованою та підлягає до задоволення, оскільки їх реєстрація в належній [PERSON] та [PERSON] квартирі порушує їх право на користування та розпорядження власністю.

Outcome: approved