Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

[PERSON] пред'явив у суді позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов обґрунтовано тим, що 05.09.11 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 797000,00 грн., що еквівалентно 100000,00 доларів США. Отримання грошових коштів відповідачем підтверджено відповідною розпискою. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, грошові кошти у строк не повернув, у зв'язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 100000,00 доларів США, а також судові витрати. До початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач також свого права на участь у судовому засіданні не використав, до суду звернувся із заявою, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що 05.09.11 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надає відповідачеві позику в розмірі 797000,00 грн., що еквівалентно 100000,00 доларів США зі строком повернення грошових коштів до 05.09.2016 року. Позика є безвідсотковою. Як вбачається з боргової розписки від 05.09.2011 року, [PERSON] засвідчив власним підписом факт отримання грошових коштів від позивача у розмірі 797000,00 грн., що еквівалентно 100000,00 доларів США. Зобов'язався повернути кошти до 05.09.2011 року. Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов'язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики, що підтверджено відповідною розпискою у визначений строк. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, факт передачі грошових коштів від позивача та відповідача підтверджено відповідною розпискою. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи те, що відповідач в повному обсязі визнав позовні вимоги, факт укладення договору позики та отримання грошових коштів у борг у вказаному розмірі не підлягає доказуванню. На підставі викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог та задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved