Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

[PERSON] у грудні 2016 року звернулася з позовом до суду про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №12 будинку №4 по вулиці Вєсіча селища Новопокровка Чугуївського району Харківської області. В позовній заяві позивач вказала, що згідно ордеру є наймачем спірної квартири з 1998 року. У 1999 році вона уклала шлюб з відповідачем і він як член сімї наймача вселився у квартиру та був прописаний у якості жильця. 10.10.2005 року шлюб між ними був розірваний і з цього часу між ними припинені шлюбні стосунки, спільне господарство не ведеться, вона самостійно здійснює квартплату та комунальні послуги, відповідач не приймає участі в утриманні квартири. До 2016 року відповідач утримував за собою одну з кімнат квартири, вставивши в двері замок і позбавивши таким чином її права користування цією кімнатою. Інколи приїжджав за речами і з початку серпня 2016 року взагалі перестав зявлятися у квартирі, його місце знаходження їй не відомо. У судовому засіданні позивач та її представник пояснили, що 25.12.2016 року після тривалої відсутності відповідач раптово зявився у квартирі, приніс якісь речі та пакунки склав їх у свою кімнату та зачинивши двері на замок, пішов з квартири. Після цього вона змінила замок на вхідних дверях квартири та перестала впускати відповідача до житла. На підставі викладеного просить суд, визнати [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобовязати селищну раду зняти його з реєстраційного обліку в якості мешканця вищезазначеної квартири, оскільки оплата комунальних платежів з урахуванням його проживання ставить її у скрутне матеріальне становище. Відповідач заперечуючи проти заявленого позову подав зустрічний позов, в якому вказує на ті обставини, що позов був поданий до суду 06.12.2016 року і як вказує сама позивач, він перестав користуватися квартирою з початку серпня 2016 року, тобто чотири місяця. Тоді як за вимогами ст.71 ЖК України особами може бути визнана як такою, що втратила право користування житлом, якщо вона протягом шести місяців без поважних причин відсутня за місцем проживання, втратила інтерес до житла і реально ним не користується. Але це не відповідає дійсності, бо він іншого житла не має, фактично проживав і користувався квартирою до 25.12.2016 року, його кімната зачинена і в неї знаходяться меблі, ліжко, одяг та його особисті речі. 26.12.2016 року позивач змінила замки на вхідних дверях квартири і перестала його впускати у житло. Він був вимушений звертатися до поліції, прокуратури, Новопокровської селищної ради, в тому числі і до депутата селищної ради [PERSON], яка була вимушена скласти другий акт про його проживання в квартирі. У судовому засіданні відповідач і його представник пояснили, що після розірвання шлюбу у 2005 році, сторони продовжили проживати однією сімєю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Відповідач працював і продовжує працювати на державному підприємстві «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» і за його заявою з 2004 року по березень 2013 року із зарплатні бухгалтерія підприємства утримувала квартплату та усі комунальні платежі. У 2013 році вони припинили сімейні стосунки і стали проживати окремо один він одного. Він став проживати в одній кімнаті, обладнавши двері замком, в інших двох кімнатах стала проживати позивачка. Так тривало до 2016 року, але у 2016 році стосунки між ними різко погіршилися, позивачка стала ініціювати сварки та скандали, штучно створювала умови неможливого спільного проживання в квартирі та вимагати від нього піти з квартири. А з кінця грудня 2016 року взагалі перешкоджає йому користуватися квартирою. Ствердження позивачки про відсутність його участі в утриманні квартири не відповідає дійсності, він продовжує сплачувати комунальні платежі по наступний час, але оскільки особистий рахунок відкритий на позивачку як основного наймача, то ним сплачуються рахунки по квитанціям на її імя. Просить суд відмовити в позові позивачу та задовольнити його зустрічний позов, зобовязавши позивачку не перешкоджати йому в користуванні квартирою та вселити його у житло. Опитавши сторони, свідків, вивчивши докази, дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступного. Між сторонами виник спір щодо користування квартирою №12 будинку №4 по вулиці Вєсіча селища Новопокровка Чугуївського району Харківської області, яка є державною власністю і знаходиться на балансі Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів». Позивач є наймачем квартири, а відповідач колишній член її сімї. В вищезазначеній квартирі зареєстровані в якості мешканців: [PERSON] та [PERSON]. У 2005 році позивач та відповідач розлучилися, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Але після розлучення сторони залишилися проживати в квартирі однією сімєю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет до 2013 року, про що підтвердили у судовому засіданні. В 2013 році вони припинили сімейні стосунки і кожен з них став жити окремим життям, але продовжували спільно користуватися квартирою. Між ними склався певний порядок користування за яким відповідач користується однією кімнатою, обладнавши її дверима з замком, а позивач користується двома іншими кімнатами. В 2016 році стосунки між сторонами вкрай погіршилися і з цих причин позивачка стала вимагати від відповідача взагалі полишити квартиру, а у грудні 2016 року змінила замки на вхідних дверях квартири і не пускає його до житла, хоча констатує той факт, що кімната якою користується відповідач стоїть зачинена і в неї знаходяться речі та майно відповідача. У відповідності до правил ст.64 ЖК України, члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору . До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідач дійсно перестав бути членом сімї позивача, але має такі ж права і обовязки як наймач квартири. В даному випадку кожна із сторін щомісячно сплачує комунальні платежі із врахуванням проживання двох осіб, про що ними надані суду відповідні докази. І той факт, що усі рахунки на сплату квартплати та комунальних платежів виписуються на імя позивача, не означає, що відповідач не сплачує рахунків. Тобто відповідач належним чином виконує обовязки по утриманню житла. Більш того, у 2016 році відповідач виписував періодичне видання на своє імя з отримання за адресою проживання в спірній квартирі. Статтею 71 Житлового кодексу України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шести місяців. Причому відсутність понад встановлений строк особи повинне бути без поважних причин. Згідно до ст.72 ЖК України визнання особи, яка втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності особи більш встановлених строків здійснюється в судовому порядку. Позивачкою подано позов до суду 06.12.2016 року і в самій заяві вона вказує, що відповідач відсутній в квартирі з початку серпня 2016 року, тобто чотири місяці, місце його знаходження їй не відомо, тому він втратив право на проживання в квартирі. В обґрунтування своє позиції вона наводить як доказ, акт-підтвердження складений за участю депутата селищної ради [PERSON] від 02.12.2016 року про те, що відповідач з 01.08.2016 року не проживає в квартирі. Але аналогічний акт-підтвердження за участю того ж депутата, надав суду і відповідач, де вказано, що він навпаки постійно проживає в квартирі протягом всього 2016 року. Дані акти носять формальний характер, не відображають реальну ситуацію і тому судом не приймаються як докази. Допитані судом заявлені сторонами свідки, також по суті не дали будь-яких обєктивних даних щодо проживання чи не проживання відповідача у квартирі. Оскільки свідки з боку позивачки, які є її подругами, бували у квартирі рідко, не бачили відповідача і з ним не спілкувалися, але всі стверджують, що є зачинена кімната яку утримує за собою відповідач. Свідки з боку відповідача дали пояснення, що приїздили з ним до будинку, він сам заходив до квартири, брав речі, виходив і вони відїжджали. В квартирі вони не були, з позивачкою не спілкувалися. За правилами ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, причому докази подаються саме сторонами. В ході розгляду справи позивачкою не надано жодного факту або доказу про інше місце проживання відповідача, наявності у нього іншого житла у власності або розпорядженні, не наведено обставин відсутності відповідача в квартирі понад шести місяців без поважних причин. Що стосується обставин перешкоджання відповідачу у доступі до квартири, то позивач прямо вказує на наявність певних дій з її боку зміну замків у вхідних дверях, не допуску до його кімнати і майна з 26.12.2016 року по наступний час. Ці обставини також підтверджуються листами з Чугуївського відділу поліції, Чугуївської місцевої прокуратури, куди звертався із скаргами на дії позивачки відповідач. Аналізуючи всі обставини справи у сукупності, суд приходить до висновку безпідставності позову і навпаки наявності підстав для задоволення зустрічного позову. На підставі викладеного і

Outcome: approved