Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказуючи, що відповідно до укладеного договору № DZXRRX13770059 від 04.06.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 5989,81 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис в заяві. В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. В зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 04.10.2018 року має заборгованість у розмірі 35911,33 грн., яка складається з наступного: 5443,54 грн. - заборгованість за кредитом; 686,91 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1221,96 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 26372,67 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1686,25 грн. - штраф (процентна складова). Просить стягнути з [PERSON] вказану заборгованість за кредитним договором та понесені ними судові витрати в розмірі 1762,00 грн. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 16.07.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. В судове засідання представник позивача не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 106). Відповідач в судове засідання не з`явився вдруге, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. (а.с. 119, 132) Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, тому суд, відповідно до ч.8 ст.178, ст.ст. 280-281 ЦПК України, вирішує справу за наявними у ній матеріалами у заочному порядку. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити по наступним підставам. Так, на підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, позивачем надано до суду завірену заяву відповідача від 04.06.2008 року № DZXRRX13770059, з якої слідує, що банк надав позичальнику строковий кредит у сумі 5989,82 коп. на строк 24 місяці до 04.06.2010 року включно, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» строки. Банком відкрито позичальнику рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту та інших платежів відповідно до умов договору. При порушенні позичальником зобов`язань, останній зобов`язався сплатити банку пеню, розмір якої зазначено у п. 5.1 Умов. Також позичальник доручив банку без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту, в сумі 4800,00 грн. на рахунок з призначенням платежу «перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою № 153 від 04.06.2008 року» та 960 грн. на поточний рахунок з призначенням платежу «сплата єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту», і в сумі 229,82 грн. на сплату страхового платежу на поточний рахунок страхової компанії. (а.с. 93) Також на підтвердження досягнення згоди щодо істотних умов цього договору між сторонами позивачем також надано Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», що підписаний головою Правління ЗАТ КБ «Приватбанк» Дубілет О.В. (а.с. 94-96) На підтвердження розміру заборгованості відповідача [PERSON] позивачем надано розрахунок (а.с.91-92), згідно якого останній станом на 04.10.2018 року має заборгованість у розмірі 35911,33грн., яка складається з наступного: 5443,54 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту); 686,91 грн. - загальний залишок заборгованості за процентами; 1221,96 грн. - заборгованість з комісії; 26372,67 грн. - загальна сума нарахованої пені; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1686,25 грн. - штраф (відсоток від суми). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.3 цієї статті також визначено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За вимогами ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16). Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки не доведено факт того, що сторони приступили до виконання умов укладеного між ними договору № DZXRRX13770059 від 04.06.2008 року, та позивачем не підтверджено факт перерахування грошових коштів у сумі 5989,82 коп. на користь відповідача відповідно до умов укладеного між сторонами договору. Також суд не приймає в якості допустимого доказу Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», оскільки надані позивачем Умови не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання заяви про приєднання до Умов надання споживчого кредиту відповідач [PERSON] був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами. До того ж, позивачем не доведено, що відповідач має заборгованість по поверненню кредитних коштів у розмірі, зазначеному у позовній заяві, що становить 35911,33 грн., оскільки сам по собі розрахунок заборгованості здійснений банком, не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором (а.с. 91-92), а інших допустимих доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано. До того ж, вказаний розрахунок не містить достатніх даних про особу, яка його здійснила, оскільки крім підпису цієї особи, інші ідентифікуючі дані (підпис, посада) відсутні. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 року у справі № 315/353/17. Інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано. Відповідно до ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05;п.53 Рішення ЄСПЛ у справі «[PERSON] проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04). Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачем окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем поза розумним сумнівом, не доведено факт виконання самим позивачем укладеного між сторонами кредитного договору та досягнення сторонами згоди щодо істотних умов цього договору, перерахування грошових коштів на користь відповідача відповідно до умов укладеного договору та наявність і розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, тому підстави для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у розмірі 35911,33 грн., про що просить позивач, відсутні, а у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп. слід покласти на позивача. На підставі ст.ст. 525, 526, 554, 610, 611, 612, 615, 625, 651, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed