Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

[PERSON] у березні 2021 року звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS] та потерпілою у кримінальному провадженні за фактом вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України. Вироком суду від 03.02.2021 року [PERSON] визнано винуватим, призначено покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком. Більша частина майна, яка була викрадена [PERSON] була їй повернута, як законному власнику, разом з тим, при скоєнні крадіжок, відповідач пошкодив належне їй майно, а саме: вхідні дерев`яні двері на суму 3000 грн. 00 коп., шифер хвильовий в кількості 1 шт. на суму 185 грн. 00 коп., куток будинку на суму 800 грн. 00 коп., 2 віконні скла на суму 250 грн. 00 коп., 2 ремені швейної машини на суму 250 грн. 00 коп., телевізор на суму 1500 грн. 00 коп., посуд на суму 125 грн. 00 коп.. Крім того, вона витратила на проїзд із смт. Старий Салтів до м. Вовчанська Харківської області впродовж розгляду кримінальної справи у суді з вересня 2020 року по березень 2021 року - 600 грн. 00 коп. В добровільному порядку [PERSON] відшкодувати завдану шкоду відмовляється, а тому просила стягнути з нього на її користь майнову шкоду у розмірі 6710 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 29.03.2021 року відкрито провадження у загальному порядку. Справу призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 04.08.2021 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, надала суду заяву про підтримання заявлених вимог у повному обсязі та розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив, у встановлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали кримінального провадження, приходить до наступного. Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Під час судового розгляду встановлено, що згідно вироку Вовчанського районного суду Харківської області від 03.02.2021 року, [PERSON] 15.08.2020 року близько 04 год. 30 хв., маючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, знаючи, що у домоволодінні [ADDRESS] ніхто не мешкає, через вхідну хвіртку зайшов до території вказаного домоволодіння, відкрив дерев`яні двері будинку та зайшов в середину. У приміщенні будинку знайшов чавунну двоконфорочну плиту, вартістю 690 грн. 00 коп., яку виніс на подвір`я. Далі [PERSON] підійшов до вхідних дерев`яних дверей літньої кухні, відкрив їх та зайшов до приміщення літньої кухні, де знайшов підвісний умивальник, вартістю 125 грн. 00 коп. та оцинковану ванну, вартістю 193 грн. 00 коп., які також виніс на подвір`я. Після скоєного, [PERSON] покинув місце злочину з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши [PERSON] матеріальну шкоду на загальну суму 1008 грн. 00 коп. Крім того, 19.08.2020 року близько 04 год. 30 хв., [PERSON] , діючи повторно, маючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, знаючи, що у домоволодінні [ADDRESS] ніхто не мешкає, через вхідну хвіртку зайшов до території вказаного домоволодіння, відкрив дерев`яні двері будинку та зайшов в середину. У приміщенні будинку знайшов швейну машинку, вартістю 650 грн. 00 коп., яку виніс на подвір`я. Після скоєного, [PERSON] покинув місце злочину з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши [PERSON] матеріальну шкоду на загальну суму 650 грн. 00 коп. Крім того, 21.08.2020 року близько 04 год. 30 хв., [PERSON] маючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, знаючи, що у домоволодінні [ADDRESS] ніхто не мешкає, через вхідну хвіртку зайшов до території вказаного домоволодіння, підійшов до вхідних дерев`яних дверей літньої кухні, відкрив їх та зайшов до приміщення літньої кухні, де знайшов побутовий газовий балон, вартістю 450 грн. 00 коп., який також виніс на подвір`я. Після скоєного, [PERSON] покинув місце злочину з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши [PERSON] матеріальну шкоду на загальну суму 450 грн. 00 коп. [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. У відповідності до вимог ст. ст. 75, 76 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки з покладенням відповідних обов`язків. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність викрадення [PERSON] майна, належного [PERSON] , а саме - чавунної двоконфорочної плити, підвісного умивальника, оцинкованої ванни, швейної машинки, побутового газового балону. За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. З урахуванням обставин справи суд, за вибором потерпілого, може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 ЦК України). В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме [PERSON] пошкодив належне їй майно, а саме: вибив дошки у вхідних дерев`яних дверях, пошкодив паркан із шиферу, зруйнував стіну, внаслідок чого утворилась тріщина у кутку будинку, вибив два віконних скла, обрізав два ремені швейної машини, залишив пустий каркас та екран телевізора та розбив скляну вазу та дві скляні банки. Також матеріали справи не містять даних щодо понесення позивачем витрат на проїзд впродовж розгляду кримінальної справи на суму 600 грн. 00 коп. В ході судового розгляду достовірно встановлено перелік майна, викраденого у позивачки, за крадіжку якого вироком суду від 03.02.2021 року, було засуджено [PERSON] . Даним вироком суду вказане майно було повернуто потерпілій [PERSON] . Крім того, суд враховує, що як зазначила [PERSON] під час судового розгляду в рамках кримінального провадження, у домоволодінні [ADDRESS] , яке належить їй, ніхто не мешкає. У вказаному будинку вона не перебувала з кінця липня 2020 року по кінець серпня 2020 року. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави вважати, що суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Згідно з сталою практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити. Інші, наведені позивачем доводи в обґрунтування своєї позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed