Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк (далі АТ КБ) «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 5774,41 доларів США, що за курсом НБУ складає 146323,55 гривень, а також судових витрат, пов`язаних зі зверненням до суду, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач по справі добровільно не погашає суму кредиту, чим порушує умови договору № НАА0АК14350034 від 05 липня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . 09 жовтня 2019 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу направлено копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів та запропоновано подати до суду відзив на позов в установлений строк. Позивачу запропоновано подати до суду відповідь на відзив. Відповідачу запропоновано подати до суду в установлений законодавством строк заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила суд справу розглянути в її відсутність та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Лиска П.О. у судове засідання не з`явилися. Представник відповідача адвокат Лиска П.О. надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, застосувати до даних кредитних правовідносин строки позовної давності. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 05 липня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладено кредитний договір № НАА0АК14350034, відповідно до якого Банк надає відповідачу по справі кредит у розмірі 8757,29 доларів США, на строк до 04 липня 2012 року. Відповідач зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с. 7-8). АТ КБ «Приватбанк» надало до суду розрахунок заборгованості [PERSON] за Кредитним договором від 05 липня 2007 року № НАА0АК14350034, з якого вбачається, що у відповідача станом на 02.08.2019 року існує заборгованість у розмірі 5774,41 доларів США, що складає 146323,55 гривні, з яких: -4441,86 доларів США, що складає 112556,73 гривень залишок заборгованості за тілом кредиту; -1332,55 доларів США, що складає 33766,82 гривень залишок заборгованості за процентами. Крім того, Банком надано копію виписки по рахунку [PERSON] , відповідно до якої відповідач у період з 05 липня 2007 року по 02 серпня 2019 року здійснював часткове погашення заборгованості. Відповідно до ст. 625 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості суд встановив, що [PERSON] допускав прострочення чергових платежів ще з 2007 року, внаслідок чого була збільшена процентна ставка (застосовано процентну ставку 25%, яка згодом зросла стала 29,08%). З надано розрахунку також вбачається, що [PERSON] припинив виконувати зобов`язання за договором ще у 2009 році. В проміжках часу з 2007 року по 2009 рік період несплати (прострочення чергових платежів) складала більше 1 місяця, тому позивач здійснив розірвання кредитного договору в односторонньому порядку, на підставі п. 2.3. кредитного договору і звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд вважає, що позивачем було реалізовано свої права за кредитним договором та договором застави рухомого майна у 2007-2009 роках. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи норми ст.ст. 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов`язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 06.11.2013 року (№ 6-116цс13), від 19.03.2014 року (№ 6-20цс14), від 18.06.2014 року (№ 6-61цс14), від 03.02.2016 року (6-18цс16). Суд приймає до уваги, що трирічний строк позовної давності закінчився у позивача (щодо всієї суми заборгованості зі спливом трирічного строку після розірвання в односторонньому порядку договору позивача без врахування суми по черговим платежам, які закінчились ще раніше), а позивач звернувся до суду 04 жовтня 2019 року. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу у відмові в їх задоволенні, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази як кожен окремо так і в їх сукупності, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності (загального та спеціального). У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підстави для відшкодування позивачу судового збору відсутні.

Outcome: dismissed