Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

[PERSON], який діє від імені та в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати, що 1/2 частина квартири [ADDRESS] придбана за подаровані кошти, у сумі 15\~000 грн., неповнолітній [PERSON], 22.04.1998р.н.; визнати право власності за [PERSON], 22.04.1998р.н., а саме на 1/2 частину житлової квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати право власності за [PERSON] та [PERSON], а саме по 1/4 частці житлової квартири [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог покликаються на те, що між [PERSON] та [PERSON] 20.11.1993р. укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 20.11.1993р. серії ІІІ-СГ №261248. Від даного шлюбу у сторін народилась дитина - [PERSON], 22.04.1998р.н. Відповідач в 2003 році звернулась до [PERSON] з проханням позичити її сімї кошти в сумі 10\~000 грн., оскільки після одруження, сторони мали намір придбати квартиру для можливості окремого проживання сімї, та на придбання якої не вистачало коштів. Відповідач та [PERSON] домовились про те, що кошти позичатись не будуть то му, що сімя [PERSON] прийняла рішення подарувати своїй внучці [PERSON], 1998р.н., вказану суму коштів, якої не вистачає для придбання квартири. В травні місяці 2003р. [PERSON] здійснила свій намір та подарувала неповнолітній [PERSON], 1998р.н., кошти в сумі 15\~000 грн., що підтверджено укладеним між [PERSON] та відповідачкою, яка діяла в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], договором дарування грошей від 29.05.2003р. Так, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.07.2012р. визнано договір дарування грошових коштів, сторонами якого є [PERSON] та неповнолітня [PERSON], 22.04.1998р.н., від імені та в інтересах якої виступала [PERSON], укладеним від 29.05.2003р. - дійсним. Стверджує, що подаровані кошти [PERSON], 1998р.н., у сумі 15 000 грн., її матір [PERSON] витратила на придбання квартири [ADDRESS], про що свідчить договір купівлі-продажу кварти від 30.05.2003р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] Однак, відповідач не визнає того, що [PERSON] має право на частку в нерухомому майні, а саме на 1/2 частину квартири [ADDRESS], частина якої була придбана за грошові кошти у сумі 15 000 грн., які неповнолітня [PERSON] отримала у дар відповідно до договору дарування від 29.05.2003р. Також вказує, що відповідач не визнає, що спірна квартира є обєктом спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З врахуванням, з метою захисту своїх майнових прав, а також майнових прав дитини, просить в судовому порядку визначити та встановити право власності сторін на вищевказане житло. Позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить таку задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не зявились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи; представником відповідача було подано письмове заперечення, за змістом якого відповідач визнає позов в частині встановлення права власності доньки [PERSON] на 1/2 частину спірної квартири, проте повністю заперечує щодо визнання за позивачем та нею права власності по 1/4 частини квартири, оскільки 1/2 частини даної квартири придбана повністю за рахунок його довірительки, що відповідно виключає майнові права позивача стосовно спірного майна. Представник третьої особи Сихівської районної адміністрації в судовому засіданні в судовому засідання позов підтримав, з тих підстав, що неповнолітній дитині сторін повинно бути забезпечене право на житлову площу, а її майнові права захищені. Представник третьої особи АКБ «Форум» в судовому засіданні проти позову повністю заперечив, дав пояснення, які відповідають позиції викладеній у письмовому заперечені на позов, вважає, що позивачем не представлено суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він покликається у своїй позовній заяві, а самий позов спрямований на уникнення та/або зменшення боргових зобовязань, що виникли на підставі кредитного договору № 0028/08/6.10-СЕ від 28.03.2008р. Третя особи [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча також належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення сторін, представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положення ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття право власності не встановлена судом. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 20.11.1993р. було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ-СГ №261248 від 20.11.1993р. Від даного шлюбу у сторін 22 квітня 1998 року народилась донька [PERSON], що в свою чергу підтверджується свідоцтвом про народження серії І-СІ №032850 від 18.06.1998р. Також встановлено, що в шлюбі сторонами була придбана квартира [ADDRESS], про що свідчить договір купівлі-продажу вказаної квартири від 30.05.2003р., сторонами якого виступають [PERSON] - продавець та [PERSON], як покупець, а тому і свідоцтво на право власності на квартиру було оформлене на відповідачку. Як стверджує позивач, вказане житло було придбане за спільні кошти подружжя, при цьому були цілеспрямовано використані кошти їхньої дитини - [PERSON], які остання отримала в дарунок від своєї бабусі [PERSON] Так, зокрема з договору дарування грошей від 29.05.2003р. укладеного між [PERSON] та неповнолітньою [PERSON], в інтересах якої діяла її мати [PERSON], вбачається, що [PERSON] подарувала неповнолітній [PERSON], 22.04.1998р.н., кошти в сумі 15000 грн. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.07.2012р. задоволено позов [PERSON] про визнання грошових коштів, відповідно до договору дарування є спільною сумісною власністю подружжя; вирішено визнати грошові кошти у сумі 15\~000 грн., які подаровані [PERSON], 22.04.1998р.н., від імені та в інтересах якої виступала [PERSON], відповідно до договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 29.05.2003р. - спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]; визнано договір дарування грошей, сторонами якого є [PERSON] та неповнолітня [PERSON], 22.04.1998р.н., від імені та в інтересах якої виступала [PERSON], укладеного 29.05.2003 року - дійсним. Вказане рішення суду було оскаржене до апеляційного суду зі сторони АКБ «Форум», який покликався на те, що таке впливає на його права та обовязки, оскільки 28 березня 2008р. між АКБ «Форум» в особі Львівської філії, правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0028/08/6.10-СЕ, згідно якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі з лімітом кредитування 79 000 дол. США, строком по 27 березня 2018р., а позичальник в свою чергу, зобовязався повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,0% процентів річних і виконати зобовязання згідно з кредитним договором у повному обсязі, при цьому 28.03.2008р. між АКБ «Форум» та [PERSON], з метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №1384, предметом іпотеки якого встановлено якраз нерухоме майно: квартира [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю - майновому поручителю на підставі згаданого договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] 30.05.2003р. за реєстровим №5-1462, та зареєстрована в ЛОДК БТІ та ЕО 10.05.2003р. за реєстровим №1226513. Згідно іпотечного договору [PERSON] свідчила та гарантувала, що предмет іпотеки належить їй на законних підставах і є її власністю та не знаходиться у спільній частковій власності. Згодом, рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22.07.2011 року, яке набрало законної сили 30.01.2012 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], ПАТ «Банк Форум» про визнання недійсним вищезазначених кредитного та іпотечного договорів. А у травні 2013р. ПАТ «Банк Форум» звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на квартиру [ADDRESS]. ПАТ «Банк Форум», у своїй апеляційній скарзі на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.07.2012 року, стверджує, що дане рішення призводить до ускладнень в подальшому банку задовольнити свої вимоги щодо погашення заборгованості за рахунок предмета іпотеки, яка виникла в результаті неповернення кредитних коштів, що порушує права та інтереси банку. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 18.12.2013р. апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ПАТ «Банк Форум» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 липня 2012 року закрите, з тих підстав, що у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] існував спір з приводу спільного майна подружжя та з приводу укладення договору дарування грошових коштів станом на 29.05.2003р., а апелянтом подано апеляційну скаргу у звязку з твердженням про існування у нього майнових прав на квартиру [ADDRESS], які виникли у апелянта після 28.03.2008р., тобто щодо правовідносин, що виникли у апелянта на пять років пізніше, а відтак рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.07.2012 року питання про права та обовязки ПАТ «Банк Форум» не вирішувалось і останнє не мало права на апеляційне оскарження вищезазначеного судового рішення. Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. Як вбачається зі змісту ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Згідно із ст.ст. 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. З наявних в матеріалах справи доказів, суду не дається можливим реально встановити, що квартира [ADDRESS] (яка є предметом позову) дійсно придбана на подаровані неповнолітній [PERSON], 22.04.1998р.н., кошти, які отримані нею в дар на підставі договору дарування грошей від 29.05.2013р. Не встановлено такого факту, як рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.07.2012р., яким зокрема лише підтверджено дійсність самого договору дарування грошових коштів [PERSON] неповнолітній [PERSON], так і ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18.12.2013р., при цьому в останній чітко вказано, у мотивувальній та резолютивній частинах рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.07.2011р. не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що квартира квартири [ADDRESS] (яка за іпотечним договором від 28.03.2008р. стала предметом іпотеки) придбана на нібито подаровані кошти малолітній [PERSON], як це стверджує апелянт у апеляційній скарзі. Будь-яких інших фактичних доказів в підтвердження факту прямого використання отриманих в дарунок [PERSON] коштів в кількості 15\~000 грн. саме на придбання спірної квартири № 9 по вул.Коломийській у м.Львові, ні позивачем, ні іншими учасниками процесу, суду не представлено. Таким чином, обставини та докази, на які посилаються позивач в обгрунтування позовних вимог не знайшли свого обєктивного підтвердження в ході розгляду справи, а тому враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], діючого в інтересах [PERSON] не підлягає задоволенню з огляду на його необгрунтованість. На підставі ст.ст.15, 29, 328, 334, 356, 357, 626, 655 ЦК України та

Outcome: dismissed