Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] в червні 2015 року заявили позов до Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації та Публічного акціонерного товариства «Тракт» про визнання права власності на будинок [ADDRESS], за набувальною давністю. Ухвалами суду, до участі у справі замість Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації було притягнено належного відповідача - територіальну громаду м. Києва в особі Київської міської ради, і замість вибувшого відповідача Публічного акціонерного товариства «Тракт» було залучено його правонаступника - Товариство з додатковою відповідальністю «Тракт». Позивачі неодноразово уточнювали вимоги позову і в кінцевому просили визнати за кожним право власності на ? частку будинку [ADDRESS]. Позов мотивовано тим, що спірний будинок з 2000 року є безхазяйний, позивачі вселились в будинок на законних підставах на умовах договору найму житла, більше 15 років безперервно, добросовісно та відкрито володіють ним. [PERSON] та представник [PERSON] по довіреності [PERSON] в судовому засіданні просили позов задовольнити за підстав викладених позовній заяві. Представник позивачів [PERSON] вимоги позову підтримав, надав пояснення, що по суті зводяться до викладеного в позовній заяві та уточненнях до неї. Директор ТДВ «Тракт» Бабенко Є.М. надіслав заяву, якою повідомив про те, що товариство не заперечує проти задоволення позову, та просив розглянути справу без участі представника товариства. Київська міська рада свого представника в суд не направила. Судом встановлено таке. З матеріалів справи вбачається, що будинок [ADDRESS] належав до відомчого житлового фонду, останнім титульним володільцем будинку (балансоутримувачем) був ВАТ «Тракт», правонаступником якого є ТДВ «Тракт». Разом з тим, представник ТДВ «Тракт» Бабенко Є.М. заявою від 24.07.2015 року повідомив суд, що спірний будинок на балансі товариства не перебуває, а голова Київської міської державної адміністрації, у відповіді на депутатський запит від 01.12.2015р., навів, що спірне майно не належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. В такому становищі, з огляду на переписку сторін, будинок перебуває з 2000 року. Даних про реєстрацію права власності на спірний будинок третіми особами в судовому засіданні не встановлено. За таких обставин, суд погоджується з позивачами, що спірний будинок в розумінні ст. 335 ЦК України є безхазяйний. За технічним паспортом, житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 108,4 кв.м., житловою площею 78,5 кв.м., складається з двох квартир [NUMBER] які займають [PERSON] та [PERSON], відповідно. [PERSON], разом з дружиною та двома дочками, вселився в одну з кімнат квартири [NUMBER] спірного будинку відповідно ордеру №25404 серія Б, що виданий 21.11.1979 року Виконкомом Ленінградської районної Ради народних депутатів м. Києва на підставі рішення цього ж органу влади від 08.10.1979р. №960, без зняття з квартирного обліку. В наступному, сім'я [PERSON], на підставі рішення Виконкому Ленінградської районної Ради народних депутатів м. Києва від 12.10.1982р. №688 зайняли решту квартири, у зв'язку з чим їх було знято з квартирного обліку. Члени сім'ї [PERSON] на початку 90-х років минулого століття, виселились з квартири і проживають окремо, що підтверджено даними занесеними до їх паспортів. Квартирою [NUMBER] спірного будинку, як це вбачається з матеріалів справи, користувався [PERSON] 03.10.2000 року [PERSON] повторно уклав шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу. Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] року. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.09.2002 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до ВАТ «Тракт» про визнання права користування жилим приміщенням було затверджено досягнуту сторонами мирову угоду, за якою за [PERSON] визнається право користування квартирою [NUMBER] будинку [ADDRESS]. Дане рішення судом, разом з іншим, очевидно винесено за підстав встановлення факту проживання позивача з квартиронаймачем на правах члена його сім'ї з часу укладення шлюбу, тобто з 03.10.2000 року. Разом з тим, даним рішенням було закріплено зобов'язання ВАТ «Тракт» укласти з [PERSON] договір найму житлового приміщення, проте таке зобов'язання не було виконане, через те, що ВАТ «Тракт», як це вказувалось вище, з 2000 року припинили утримувати та обслуговувати спірний будинок. За паспортним даними позивачі зареєстровані за адресою спірного будинку: [PERSON] - з 08.01.1980 року; [PERSON] - з 25.10.2002 року. З наведеного суд приходить до висновку, що позивачі вселились до спірного будинку на законних підставах на умовах договору найму житла, а з 2000 року фактично володіють майном самостійно, у зв'язку з припиненням договорів, тобто володіють безхазяйним будинком. На останню обставину вказує зокрема те, що позивачами в 2015р. самостійно врегульоване питання електропостачання, і укладено відповідні договори з ПАТ «Київенерго». З огляду на надані фотографії, та акти обстеження житлових умов видно, що будинок позивачами утримується належним чином, а відтак суд вважає, що і питання водопостачання, водовідведення, газопостачання, тощо ними врегульовані з відповідними постачальниками та надавачами послуг. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). Пленум ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 11 постанови від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Наведене дає суду підстави прийти до висновку, що позивачі протягом останніх 15 років добросовісно, відкрито, безперервно користувались безхазяйною річчю, а саме житловим будинком [ADDRESS], а відтак вправі набути право власності на даний будинок відповідно до ст. 344 ЦК України, за набувальною давністю. При цьому, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю, що закріплено пунктом 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. За таких фактів та відповідних їм правовідносин, суд визнає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. При цьому, виходячи з того, що у фактичному користуванні позивачів перебувають окремі квартири будинку, що за площею фактично однакові, то суд вважає за можливе визначити за позивачами рівні частки у право власності на будинок, що узгоджується з позицією самих позивачів, та не суперечить чинному законодавству. На підставі вказаних в рішенні норм закону,

Outcome: approved