Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

Адвокат Краснобаєв Олексій Анатолійович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 05 квітня 2019 року чоловік позивача [PERSON] - відповідач [PERSON] підписав у м. Сєвєродонецьку з відповідачем [PERSON] договір позики на суму 7000000,00 грн. (сім мільйонів гривень 00 коп.) При цьому [PERSON] на виконання договору позики передав [PERSON] 7000000,00 грн., використавши їх спільні грошові кошти. Вищезазначений договір [PERSON] укладав без відома та без згоди позивача. Про свої наміри передати кошти у позику [PERSON] позивача не попереджав. Як вважає позивач, даний договір повністю суперечить її інтересам, як дружини [PERSON] , та інтересам їхньої сім`ї, оскільки він використав їх спільні гроші у сумі 7000000 грн. без її відома та будь-якої на те її згоди. При цьому [PERSON] взагалі не подумав про інтереси позивача, як його дружини, та інтереси сім`ї. Укладання вищезазначеного договору фактично пов`язане зі значним ризиком та значними витратами, які ставлять їх сім`ю у скрутне становище. На даний час позивач не працює, доходу не має. Сім`я живе за рахунок доходу, який отримує [PERSON] . Укладений чоловіком позивача правочин явно виходить за межі дрібного побутового правочину, поняття якого визначене у ст. 31 ЦК України. До того ж позивач не давала згоду на його вчинення ні письмово, ні усно. Позивач вважає, що її чоловік в даній ситуації діяв всупереч її інтересам та інтересам сім`ї, порушивши права позивача, як дружини та співвласника використаних ним грошових коштів, у зв`язку з чим має право оспорити вказаний договір позики у судовому порядку. У судовому засіданні представник позивача Краснобаєв О.А. позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав. Пояснив, що дійсно передав у борг [PERSON] 7 000 000 грн., не сповістивши про це дружину. Не вважав необхідним повідомляти про це дружину. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав. Пояснив, що [PERSON] передав йому указану в позові суму грошей у борг. Він не думав про те, сповістив [PERSON] про це дружину чи ні. Заслухавши представника позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого [INFO] Новоайдарським міським ЗАГС Луганської області, [PERSON] (російською мовою) та [PERSON] (російською) уклали шлюб [INFO] , актовий запис 602. Прізвище після укладення шлюбу чоловіка - [PERSON] (російською), дружини - [PERSON] (російською). Згідно з копією договору позики від 05.04.2019 [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] (надалі Позикодавець) та [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] (надалі Позичальник), уклали цей договір, згідно з яким Позикодавець передає у власність Позичальникові гроші в сумі 7000000 гривень, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошей до 14 квітня 2019 року. Згідно з копією розписки про отримання грошей від 05.04.2019, [PERSON] отримав 7000000 гривень від [PERSON] на виконання договору позики б/н, укладеного між ними 05.04.2019. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права володіння, користування та розпорядження майном - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (стаття 3 СК України). Відповідно до ст. 3 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Правовий висновок щодо недійсності правочину вчиненого співвласником майна без згоди іншого співвласника викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц. Враховуючи те, що на час укладення договору позики від 05.04.2019 позикодавець [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яку не повідомив про укладення даного правочину та не отримав її згоди на це, а позивач [PERSON] заперечує дійсність цього договору, вона має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, а тому суд вважає правомірним звернення [PERSON] з цим позовом до суду. За вказаних обставин, враховуючи визнання позову відповідачами, суд вважає, що оскільки договір позики від 05 квітня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] без згоди дружини позикодавця [PERSON] , яка є співвласником позичених грошей у сумі 7 000 000 грн. 00 коп., що належать їм на праві спільної сумісної власності в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована, то оспорюваний договір позики відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. Отже, з наведеного вище суд доходить висновку, що обставини, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, та визнаються відповідачами, суд вважає, що позовні вимоги адвоката Краснобаєва Олексія Анатолійовича в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 13 від 08.04.2020 про сплату судового збору у сумі 10510, 00 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір», підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у розмірі 840, 80 грн.

Outcome: approved