Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

[PERSON] звертаючись до суду з позовом до ВАТ «Чернігівторгбуд» та уточнивши позовні вимоги в ході розгляду справи, просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 22104 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дати звільнення по день подачі позову в сумі 30147 грн. 48 коп., компенсацію за невикористану відпустку 2100 грн., а також просить стягнути з відповідача 5 000 грн. моральної шкоди. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював з 27.12.1996 року слюсарем на ВАТ «Чернігівторгбуд». Звільнився за власним бажанням з підприємства 29.10.2010 року. Однак при звільненні йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі за період з 29.02.2008 року по 29.10.2010 року, розмір якої з урахуванням уточнених позовних вимог становить 22104 грн. Також вказує, що він три роки не ходив у відпустку, у звязку з чим просить стягнути з відповідача компенсацію не невикористану відпустку за 2008 рік, 2009 рік, 2010 рік. При звільненні, всупереч ст. 116 КЗпПУкраїни, не проведено повного розрахунку, на неодноразові звернення позивача, товариство розрахуватись не бажає, тому просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 29.10.2010 року по 10.03.2016 року (по момент звернення до суду) в сумі 30147 грн. 48 коп. Вказує, що невиплатою належних сум відповідачем було завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює в 5 000 грн., оскільки шкода полягає в порушенні трудових прав, що привело до моральних страждань, негативно відобразилося на психологічному стані, а також те, що він дуже хворий, що підтверджується медичними довідками. Представник позивача в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги та просила позов задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Додатково вказала, що позивач не отримував заробітну плату з 29.08.2008 року та у відомостях на заробітну плату про отримання не розписувався. Працював на підприємстві включно до 29.10.2010 року, ходив кожного дня та виконував роботу яку надавав директор. Представники відповідача заперечили проти позову та вказали, що у 2009 році у звязку з скрутним фінансовим положенням ВАТ «Чернігівторгбуд» фактично припинило свою діяльність і майже 200 працівників було звільнено. [PERSON] особисто попрохав керівника підприємства не звільняти його до виходу на пенсію. До січня 2010 року позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата. З лютого 2010 року він взагалі припинив ходити на роботу та трудові обовязки не виконував. 29.10.2010 року подав заяву про звільнення за власним бажанням. В день звільнення не працював та заяв про проведення розрахунку не подавав. Крім того просять застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди. Дослідивши представлені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав: Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР з наступними змінами та доповненнями заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.ст. 1,15,21, 24 Закону України «Про оплату праці» власника або уповноважений ним орган в першочерговому порядку зобовязаний виплачувати працівнику заробітну плату за виконану ним роботу. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 21.09.1970 року спочатку плиточником, а потім слюсарем. 29.10.2010 року звільнений за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП. Вказані обставини підтверджені записами в трудовій книжці позивача (а.с.12). Відповідно до відомості про нараховану та виплачену заробітну плату [PERSON] нарахована та виплачена заробітна плата за період з лютого 2008 року по січень 2010 рік включно 13942 грн. 79 коп. (а.с. 36). Про отримання сум заробітної плати свідчать платіжні відомості, видаткові касові ордери, в яких містяться підписи позивача про отримання сум. Дані про те, що підписи, що стоять біля прізвища позивача, здійснені не ним не спростовані належними доказами. Відповідно до табелів обліку виходу на роботу за лютий 2010 рік жовтень 2010 рік [PERSON] був відсутній на роботі. Пояснення представника позивача, що [PERSON], що останній виконував у цей період роботу за розпорядженням керівника підприємства не підтверджені належними доказами. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка директор ВАТ «Чернігівторгбуд» [PERSON] вказав, що після виходу на пенсію у лютому 2010 року позивач на підприємстві не зявлявся, посилався на поганий стан здоровя. Був звільнений 29.10.2010 року у той же день, коли прийшов та написав заяву про звільнення. Того ж дня йому була видана трудова книжка. Ніяких окремих розпоряджень [PERSON] щодо роботи не надавав, оскільки останній на підприємстві не зявлявся і підприємство фактично не працювало. За прогул не був звільнений, виходячи з моральних міркувань. Суд ставиться критично до показів свідка [PERSON], дружини позивача, яка вказала, що останній ходив на роботу до 29.10.2010 року та не отримував зарплату з 2008 року, оскільки вони не підтверджені іншими доказами по справі. Таким чином, враховуючи, що позивачу виплачувалась заробітна плата за період з 29.02.2008 року по січень 2010 рік та вказані обставини ним не спростовані, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з лютого 2010 року по 29.10.2010 рік, оскільки позивачем не доведено, що він виконував свої трудові обовязки у цей період, адже заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки забезпечується у тому числі забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів про надання [PERSON] щорічних відпусток у 2008- 2009 роках. При цьому не надано доказів про сплату компенсації за невикористану відпустку при звільненні позивача. Розрахунок компенсації за невикористану відпустку здійснюється відповідно до вимог постанови Кабміну України від 08.02.1995 р. № 100. Сума компенсації за невикористану відпустку за 2008 рік становить - 7616 грн. (сума заробітку за 2008 рік) : 355 (кількість робочих днів)х24 = 514,80 грн. Сума компенсації за невикористану відпустку за 2009 рік становить 6967,66 (сума заробітку за 2009) : 355 (кількість робочих днів) х 24 = 491,52 грн. Таким чином, сума компенсації за невикористану відпустку за 2008 рік та за 2009 рік становить 1006 грн. 32 коп. За 2010 рік компенсація за не використану відпустку не підлягає стягненню з підстав не виконання позивачем трудових обовязків за цей період. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпПУкраїни передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Обовязок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату; ст.117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати працівнику сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Таким чином, не виплативши при звільненні позивачу компенсацію за невикористану відпустку, відповідач допустив порушення вимог ст.. 116 КУпАП. Відповідно до довідки ВАТ «Чернігівторгбуд» від19.04.2016 року (а.с. 35) середньоденна заробітна плата позивача становила 22,77 грн. Згідно п.8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Часом затримки розрахунку з позивачем є період з 30.10.2010 року по 10.03.2016 року (період заявлений позивачем), який має 1344 робочих днів, середній заробіток складає 22,77 грн. х 1344 = 30602,88(без врахування обовязкових платежів). Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі №6-195 цс14, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог. Згідно розрахунку позивача середній заробіток за час затримки розрахунку становить 30147 грн. 48 коп. Оскільки, вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені в частково, то є підстав для застосування принципу співмірності, виходячи з засад виваженості, розумності, справедливості та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. При визначенні розміру такого відшкодування суд враховує відсутність заборгованості по заробітній платі, розмір задоволених вимог в частині компенсації за невикористану відпустку в розмірі спірної суми, обрахованої позивачем 2100, 60 грн., частку, яку вона становить у заявлених вимогах і співмірності та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, а також відсутність будь-якого обґрунтування тривалого не звернення позивача до суду з даним позовом, що у даному спорі має значення у визначенні часу затримки розрахунку, тому приходить до висновку про необхідність зменшення обрахованої суми, виходячи із засад виваженості, розумності, справедливості та обґрунтованості до 10000 грн. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно розяснень, які містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Невиплатою належних грошових сум без законних підстав позивачу спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих звязків, а саме позивач був позбавлений доходу, що змусило його прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, з даного приводу позивач зазнав переживань. З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості суд вважає необхідним стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 800 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», судовий збір у розмірі551 грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial