Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

[PERSON] подав до Суворовського районного суду м. Одеси позовну заяву до КП «Теплопостачання м. Одеси», третя особа Перший Суворовський відділ Державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, про зняття арешту з усього нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності, накладеного постановою Першого відділу ДВС м. Одеси по виконавчому провадженню В-14/1103 № 28421685 від 28.12.2011 року. У зв`язку з тим, що боржником повністю погашено заборгованість за виконавчим листом та відповідно відсутні підстави щодо продовження дії арешту, однак у зв`язку з тим, що виконавче провадження знищено, що унеможливлює його скасування Відділом державної виконавчої служби, позивач просить суд скасувати арешт з належного йому нерухомого майна. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 31.10.2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, подала заяву в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить їх задовольнити, розглянути справу за її відсутності, у разі відсутності у судовому засіданні відповідача, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача КП «Теплопостачання м. Одеси» та представник третьої особи Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином шляхом направлення та отримання останніми судових повісток про виклик до суду. Заяви про розгляд справи за відсутності відповідача та третьої особи або відзиву на позову до суду не надходило. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування засвідченого Державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної Чорною С.Г., від 11.11.2000 року, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів та Витягу про реєстрацію права власності не нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН», номер витягу: 24270319 - квартира [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] (а.с.9, 10). Суворовським районним судом м. Одеси 27.05.2009 року видано судовий наказ у справі № 2-н-2851/09, яким стягнуто з [PERSON] на користь КП «Теплопостачання міста Одеси» заборгованість за спожиті послуги опалення та гарячого водопостачання у розмірі - 1082, 74 грн. (а.с.11). З листа Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 14.05.2019 року вих. № 21706 вбачається, що на виконанні державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження № 28421685 з виконання судового наказу № 2-н-2851/09 виданого 13.05.2009 року про стягнення з [PERSON] суми заборгованості, на даний час виконавче провадження № 28421685 відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби - знищено (а.с.13). Разом з цим, з матеріалів справи вбачається наявність заяви стягувача - КП «Теплопостачання м. Одеси» від 22.07.2019 року № 02.01.-440, відповідно до якої стягувач звернувся до державної виконавчої служби з проханням закінчити виконавче провадження з примусового виконання судового наказу 2-н-2851/09 з підстав його виконання в повному обсязі (а.с.14). Отже, дослідивши документи та викладені в них обставини щодо накладення арешту а також документи щодо відсутності заборгованості за даним виконавчим провадження, з представлених до суду доказів не вбачається обґрунтованих підстав для подальшого існування обтяження, яке було накладено в 2011 році. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). У відповідності до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, накладення арешту на майно позивача обмежує його права як власника, щодо вільного користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно та заборони здійснення відчуження майна, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та необхідність скасування такого арешту. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved