Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

[PERSON] у листопаді 2018 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] від 24 грудня 2004 року [PERSON] є власником будинку № 46 по вул. Мирводи у с. Березова Рудка Пирятинського району Полтавської області. Також у даному будинку зареєстровані: онука позивача [PERSON] та колишній зять позивача [PERSON], проте останній з 02 січня 2017 року у будинку позивача не проживає. Заходи досудового врегулювання спору не проводилися,оскільки фактичне місце перебування [PERSON] позивачу невідоме. Через реєстрацію відповідача у будинку позивача, у останньої виникають незручності у користуванні майном, зокрема по сплаті комунальних послуг та отримання субсидії, тому вона просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком № 46 по вул. Мирводи у с. Береза Рудка Пирятинського району Полтавської області. Позивач [PERSON] до суду не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги викладені у позові підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення розміщене на веб-сайті суду (а.с. 32). У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 223,\~280\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 15 лютого 2019 року згідно зі ст.\~281\~ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, заслухавши свідків [PERSON] та [PERSON], оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтями 12, 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору дарування від 24 грудня 2004 року посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6032865 від 26.12.2004 виданого комунальним підприємством «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» [PERSON] є власником будинку № 47 по вул. Мирводи у с. Березова Рудка Пирятинського району Полтавської області. ( а.с.7-8) У вказаному будинку крім його власника [PERSON] зареєстровані: її онука [PERSON] та колишній зять [PERSON], який за місцем реєстрації не проживає, що підтверджується довідкою про склад сімї № 02-21/1914 від 29.10.2018 виданою Березоворудською сільською радою Пирятинського району Полтавської області (а.с. 9). Вказаний факт підтверджується показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст.\~319\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника (інших осіб, які отримали право\~користування житлом з його згоди)\~у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника квартири (інших осіб) на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, оскільки відповідач понад 2 роки не проживає у будинку, що належить позивачу, а його реєстрація у ньому заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися її житлом, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню, оскільки його реєстрація в належному [PERSON] будинку порушує її право на користування та розпорядження власністю.

Outcome: approved