Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулася із зазначеним позовом до суду, посилаючись на те, що вона 20.01.1994 р. зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище з «Баран» на «Дугар». При розпаюванні землі вона була членом КСП «Таврія» та включена до списку громадян членів КСП «Таврія», які мають право на земельну частку (пай), але в даному списку зазначено її дівоче прізвище «Баран», хоча на час формування та затвердження цих списків на загальних зборах пайовиків 14.03.2000 р. вона уже перебувала в зареєстрованому шлюбі і мала прізвище «Дугар». На ім»я [PERSON] було виготовлено державний акт серії Р 3 № 648631, який позивач не отримувала. На даний час вона не може отримати документи, які підтверджують її право власності на земельну ділянку, чим, вважає, було порушено її права. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 3,73 га. на території [PERSON] сільської ради Чутівського району Полтавської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р3, виданого 31.10.2002 р. [PERSON] сільською радою Чутівського району Полтавської області на ім»я [PERSON]. Від відповідача [PERSON] сільської ради надійшла заява про визнання позову та розгляд справи у їх відсутність. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] (а.с.7) та змінила прізвище з «Баран» на «Дугар». При розпаюванні землі вона була членом КСП «Таврія» та включена до списку громадян членів КСП «Таврія», які мають право на земельну частку (пай), але в даному списку зазначено її дівоче прізвище «Баран», хоча на час формування та затвердження цих списків на загальних зборах пайовиків 14.03.2000 р. вона уже перебувала в зареєстрованому шлюбі і мала прізвище «Дугар». Дані обставини підтверджуються копією трудової книжки, витягом з протоколу загальних зборів пайовиків ВАТ «Таврія», що відбулися 14.03.2000 р., списком громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Таврія» Чутівського району (а.с. 8,10-12). На ім»я [PERSON] було виготовлено державний акт серії Р 3 № 648631, який позивач не отримувала, що підтверджується копією Державного акту (а.с. 13) та повідомленням відділу держгеокадастру у Чутівському районі (а.с.14). На даний час вона не може отримати документи, які підтверджують її право власності на земельну ділянку. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Способи захисту прав на земельні ділянки визначено Земельним кодексом України, зокрема, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав (ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України). Відповідно до\~ст. 4 Земельного кодексу України 1990 року\~(далі -\~ЗК України 1990 року) землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність. Відповідно до частини другої\~статті 20 Закону України «Про власність»\~суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших, державних сільськогосподарських підприємств. Постановою Верховної Ради УРСР «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ, землі Української PCP оголошені об'єктом земельної реформи. Преамбулою до постанови визначено, що завданням цієї реформи є перерозподіл земель з одночасною передачею їх у приватну та колективну власність. Пунктом 5 зазначеної постанови, передбачена передача земель у приватну та колективну власність. Згідно Постанови Верховної Ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» №2200-ХІІ від 13.03.1992 року роздержавлення та приватизація земельних ділянок недержавних сільськогосподарських підприємств в Україні розпочато з лютого 1992 року з врученням господарствам державних актів на право колективної власності на землю, до яких додавався список громадян-членів аграрних формувань, що надалі було підставою для складання уточнених списків на отримання цими громадянами земельних сертифікатів. Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10.11.1994р. № 666/94\~(чинного на час процедури розпаювання земель КСП «Іскра») доручено прискорити приватизацію земель, які перебувають у користуванні сільськогосподарських підприємств і організацій, та передачу земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції. Відповідно до пункту 1\~Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95\~(далі - Указ № 720/95) паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Пунктом 2 зазначеного Указу № 720/95 передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЗК України 1990 року\~(у редакції Закону України від 13 березня 1992 року) державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Відповідно до пункту 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004р. № 7, член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. У ч. 3 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» №899-IV від 05.06.2003 року, вказується, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Із змісту вищевказаних норм випливає, що право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов - перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства на момент отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю, отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю, включення до списку осіб, доданого до цього акта. На підставі вищевказаних доказів, наданих позивачем в підтвердження своїх позовних вимог, судом встановлено, що [PERSON] була членом КСП «Таврія» та була включена до списку громадян-членів КСП «Таврія», доданого до Державного акта цього підприємства на право колективної власності на землю. Але внаслідок того, що в даному списку зазначено її дівоче прізвище «Баран», позивач не може отримати державний акт, який підтверджує її право власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Визнання права власності на майно через звернення до суду не суперечить чинному законодавству. Враховуючи, викладене, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на вищевказане майно. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved