Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] на праві приватної власності належать земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться на території Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, площею 4,03 га кадастровий № 2323683500:12:001:0006, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 005460, площею 4,03 га кадастровий № 2323683500:12:001:0005, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 005459. Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 13.05.2015 по справі № 322/700/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.09.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.12.2015, було визнано недійсними укладений 20 жовтня 2011 року між [PERSON] (орендодавець) та фермерським господарством «[PERSON]О.» (орендар) договір оренди землі, зареєстрований у Відділі Держкомзему у Новомиколаївському районі Запорізької області 22 грудня 2011 року за № 232360004000762, відповідно до якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, загальною площею 4,03 га, кадастровий № 2323683500:12:001:0006, що належить орендодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 005460, а також укладений 20 жовтня 2011 року між [PERSON] (орендодавець) та фермерським господарством «[PERSON]О.» (орендар) договір оренди землі, зареєстрований у Відділі Держкомзему у Новомиколаївському районі Запорізької області 22 грудня 2011 року за № 232360004000702, відповідно до якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, загальною площею 4,03 га, кадастровий № 2323683500:12:001:0005, що належить орендодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 005459. 26.09.2016 відповідач зібрав врожай соняшника на земельних ділянках позивача, що підтверджується висновком про результати розгляду звернення громадянина від 05.10.2015 № 947, затвердженим начальником Новомиколаївського РВ ГУМВС України в Запорізькій області [PERSON], та не заперечується представником відповідача. Водночас, відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 14.06.2016 № 61331340, від 14.06.2016 № 61336897, вищезазначені належні позивачу земельні ділянки були передані ним в оренду на 10 років селянському (фермерському) господарству «Узун» на підставі договорів оренди землі від 10.05.2016, державна реєстрація права оренди за якими проведена 09.06.2016. Довідкою сектора статистики у Новомиколаївському районі Головного управління статистики у Запорізькій області від 10.03.2016 № 33-01-05/7 підтверджується те, що станом на 01.12.2015 середня врожайність соняшника по Новомиколаївському району становила 21,1 ц/га. Згідно з листом Управління агропромислового розвитку Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області від 09.03.2016 № 75 максимальні закупівельні ціни на соняшник станом на 04.03.2016 становили 10 600,00 грн./тонну, а мінімальні 9500,00 грн./тонну. Інших доказів щодо врожайності та цін на соняшник сторони суду не надали. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення первісного позову, суд виходить з наступного. За змістом пункту «в» частини першої статті 90 та пункту «б» частини першої статті 95 ЗК України, право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію мають власники земельних ділянок, а землекористувачі мають таке право, якщо інше не передбачено законом або договором. Підстави виникнення права користування землею визначені главою 15 ЗК України, до яких відноситься і оренда земельної ділянки, заснована на договорі (ст. 93). За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За правилами частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі, сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV передбачено лише письмову форму договору оренди землі. При цьому, нормами ЗК України не передбачено виникнення у особи прав землекористувача на підставі усної домовленості з власником земельної ділянки, або внаслідок фактичного використання земельної ділянки та сплати відповідних податків, чи вжиття заходів щодо відновлення родючості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, оскільки між сторонами по справі не було укладено інших договорів оренди землі щодо спірних земельних ділянок, крім тих, що були визнані судом недійсними, фермерське господарство «[PERSON]О.» не є землекористувачем цих земельних ділянок, а отже займає дані земельні ділянки самовільно, відтак не має права власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію з цих земельних ділянок, в тому числі у випадку безпосереднього їх засівання. За правилами статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2); захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом відшкодування заподіяних збитків (п. «ґ» ч. 3). Пунктом 2 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що збитками є в тому числі доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже фермерське господарство «[PERSON]О.» здійснивши 26.09.2015 збір врожаю соняшника на земельних ділянках позивача, не маючи для цього правових підстав, завдало позивачу збитків, розмір яких визначається, виходячи із середньої врожайності та вартості відповідної сільськогосподарської культури. Так, середня вартість соняшника, відповідно до вищезазначеного листа Управління агропромислового розвитку Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області від 09.03.2016 № 75 становить: 10600 + 9500/2 = 10 050,00 грн. Загальна площа земельних ділянок позивача становить 8,06 га. Розмір збитків, заподіяних відповідачем позивачу становить: 8,06га * 2,11т.* 10 050,00 грн. = 170 916,33 грн. Відтак, позов в частині вимог про відшкодування збитків суд визнає обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Позовні вимоги про зобовязання відповідача усунути перешкоди в користуванні спірними земельними ділянками суд визнає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки право користування ними було передано позивачем за договорами оренди селянському (фермерському) господарству «Узун», у звязку із чим позивач наразі не має права користування належними йому земельними ділянками, а самі земельні ділянки як обєкти оренди, згідно зі ст. 17 Закону України «Про оренду землі» вважаються переданими орендареві. Отже, на момент розгляду справи, відповідач незаконним використанням спірних земельних ділянок не порушує прав позивача. З огляду на викладене, суд визнає первісний позов таким, що підлягає задоволенню у вищезазначеній частині. Зустрічний позов суд визнає таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про охорону земель», з метою здійснення контролю за динамікою родючості ґрунтів систематично проводиться їх агрохімічне обстеження, видаються агрохімічні паспорти, в яких фіксуються початкові та поточні рівні забезпечення поживними речовинами ґрунтів і рівні їх забруднення. Обовязкова агрохімічна паспортизація земель сільськогосподарського призначення передбачена і Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (ст.ст. 1, 9). Згідно з п. 3.3 Порядку ведення агрохімічного паспорта поля, земельної ділянки, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11.10.2011 № 536, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2011 за № 1517/20255 (далі Порядок) агрохімічний паспорт поля, земельної ділянки використовується при розрахунку, зокрема нормативів оптимального співвідношення культур у сівозмінах у різних природно-сільськогосподарських регіонах. При цьому, згідно з п. 2.1 Порядку, завданням агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення є визначення показників якісного стану ґрунту, їх зміни внаслідок господарської діяльності. Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ч. 2 ст. 59, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч наведеним приписам ЦПК України відповідач не надав суду жодних належних доказів, як розміру заявлених позовних вимог, так і наявності передбачених законом підстав для відшкодування вартості вжитих ним заходів з відновлення родючості земельних ділянок. Також відповідачем не доведено і сам факт вжиття ним заходів з відновлення родючості спірних земельних ділянок. До того ж, відповідно до частини першої статті 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Таким чином, суд визнає зустрічний позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До первісної позовної заяви позивачем додано квитанції, якими підтверджується сплата судового збору, а саме: від 12.04.2016 № 66 на суму 1 709,17 грн., від 05.05.2016 на суму 551,20 грн. Отже, у звязку із частковим задоволенням первісного позову в частині вимог майнового характеру на суму 170 916,33 грн., розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи зі ставки судового збору, передбаченої Законом України «Про судовий збір», становить: 170 916,33грн./100 = 1709,16 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial