Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до акціонерного товариства «ОТП Банк» та просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №2009381477, укладеного 18.09.2014 року між нею та акціонерним товариством «ОТП Банк». В обґрунтування позову позивач зазначає, що 18.08.2014 року між нею та відповідачем укладено договір споживчого кредиту за №2009381477, відповідно до умов якого вона отримала кредит (грошові кошти) в загальному розмірі 6510,00 грн. строком на 36 місяців зі сплатою 0,01 % річних за користування кредитом. На думку позивача при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені її права споживача, так як працівники банку не ознайомили її ні в усній, ні в письмовій формі з умовами кредитування, не надали інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», текст договору вона не змогла прочитати перед підписанням, так як його текст був дуже дрібний. Також позивач зазначає, що договір містить умову про сплату нею щомісячної комісії за управління кредитом, але включення такої умови в текст договору суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», так як банки не мають права встановлювати платежі, що здійснює банк на власну користь. Крім того, при отриманні кредиту відповідачем їй були навязані послуги зі страхування життя як обовязкова умова для отримання кредиту, в той час як таке страхування є добровільним. Відповідач не мав права включати такі послуги до умов кредитного договору. Сторони та їх представники в судове засідання не зявилися. Від представника позивача надійшла заява з проханням провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника, згоду на винесення судом заочного рішення. Від третьої особи без самостійних вимог ТДВ «Страхова компанія «М-Лайф» надійшли письмові заперечення на позов. За таких обставин відповідно до положень ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи та оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18.08.2014 року між [PERSON] та відповідачем укладено договір споживчого кредиту за №2009381477. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах: загальна сума кредиту становить 6510,00грн. з них на споживчі цілі - 5 000,00 грн.; на придбання послуг зі страхування 1260,00 грн.; на придбання послуг «ОТП Хранитель» - 250,00 грн.; строк кредиту - 36 місяців; відсоткова ставка 0,01% річних. Згідно з п. 2.1 кредитного договору Банк надає позичальнику споживчий кредит у відповідності до умов кредитного договору, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним кредитним договором та додатком №1 до нього, що є невідємною частиною даного договору. Відповідно до ч.1\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. За положеннями\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Твердження позивача, що їй перед укладенням договору банком не надавалася інформація про умови кредитування, передбачена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. За змістом п.п. 3.6, 3.8 кредитного договору підписання позичальником цього договору засвідчує, що позичальнику була надана вичерпна інформація про послуги, що йому надаються та повністю розяснені всі питання, що має позичальник по цьому договору; детальний розпис сукупної вартості кредиту визначається банком в графіку платежів в додатках до цього договору та/чи окремих документах, які позичальник отримав до підписання цього договору та/чи до моменту надання кредиту. Згідно з підпунктом «е» п. 3.9 кредитного договору підписанням цього договору позичальник заявляє, гарантує та підтверджує, що Банк ознайомив позичальника з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту. Зазначені положення кредитного договору суд оцінює як письмовий доказ належного виконання відповідачем вимог передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки підписуючи кредитний договір №2009381477 від 18.09.2014 року позивач підтвердив, що він ознайомлений з його умовами та цілком погоджується із ними. Суд вважає, що якщо позивач не ознайомився з умовами договору до його підписання, це не може бути підставою для визнання договору недійсним, а твердження позивача, що працівники відповідача не надали йому можливості ознайомитись з текстом договору не підтверджені належними доказами. Не є обґрунтованими твердження позивача про неможливість прочитання ним тексту договору внаслідок його друкування дрібним шрифтом. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону, разом з тим, з копії кредитного договору вбачається, що розпис сукупної вартості кредиту (додаток №1) виконано текстом, розмір якого є однаковим з розміром тексту основного договору. Крім того, суд вважає, що уклавши кредитний договір №2009381477 від 18.09.2014 року та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені. При цьому, відповідно до\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Цього зроблено не було, споживач кредитний договір підписала, отримала кредитні кошти, розпорядилася ними на власний розсуд, а отже, визнавала в повному обсязі умови договору та погоджувалася з ними. Щодо ствердження позивачем про порушення відповідачем положень п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо вимоги про укладення договору страхування життя під час укладання кредитного договору\~то суд вважає, що доводи позивача в цій частині також є необґрунтованими. Згідно з пунктом 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими\~споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Згідно з ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Зі змісту п. 1.1 договору, а також згідно додатку №1 до договору про надання споживчого кредиту вбачається, що витрати на страхування прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача, а тому такі дії відповідача не є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», крім того, позивачем не доведено, що «Страхова компанія «М-Лайф» є спорідненою чи пов'язаною особою банку. Згідно з п.п. 1.4.4 договору про надання споживчого кредиту №2009381477 за управління кредитом позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначено у Графіку платежів. Згідно ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним, а тому кредитний договір в частині встановлення щомісячної комісії за управління кредитом слід визнати недійсним. Разом з тим, згідно положень статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, підлягає визнанню недійсним положення кредитного договору (п.п. 1.4.4) щодо встановлення щомісячної комісії за управління кредитом. Правових підстав для визнання кредитного договору недійсним в цілому суд не вбачає. Тому заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави в звязку із частковим задоволенням позовних вимог. При цьому суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial