Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання договору про здачу в найм квартири від 07.04.2011 року розірваним, позбавлення права користування відповідача квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказувала на те, що 07.11.2011 року між нею та її чоловіком [PERSON] було укладено договір про здачу в найм квартири [ADDRESS] та 29.04.2011 року, за її згодою, він був зареєстрований. У грудні 2014 року відповідач з'їхав з займаної житлової площі, а рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 18.03.2015 року їх шлюб розірвано. Позивач неодноразово пропонувала відповідачу розірвати договір найму, однак її вимоги було проігноровано. Місце його перебування на теперішній час їй не відомо. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] посилалася на норми ст.319, ч.2 ст.651, ч.2 ст.653, ч.2 ст.405, ч.1 ст.821, ЦК України, ст.ст.71,72 ЖК Української РСР та ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». В судове засідання сторони не з'явилися. Від позивача надійшла письмова заява в якій вона підтримала позов, просила розглянути справу в її відсутності та погодилася на заочний розгляд справи. Відповідачу направлявся виклик за зареєстрованою адресою проживання, повідомлення повернулося не врученим у зв'язку з тим, що він в квартирі [ADDRESS] не проживає, тому відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України вважається таким, що повідомлений належним чином. Суд зі згоди позивача проводить заочний розгляд справи на підставі представлених доказів відповідно до вимог ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Як з'ясовано судом сторони знаходилися в шлюбних відносинах з 01.12.2001 року, а 18.03.2015 року рішенням Суворовського районного суду м.Одеси їх шлюб було розірвано. 07.04.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про здачу в найм житла в квартирі [ADDRESS], власником 1/2 частини якої на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси є позивач. Згідно з актом від 07.05.2015 року, складеним сусідами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та підписи яких були посвідчені начальником дільниці №2 КП ЖКС «Північний» - [PERSON], [PERSON] не проживає у вказаній квартирі більше півроку, а проживає позивач [PERSON] та її син [PERSON]. Отже, зважаючи на встановлені обставини суд прийшов до висновку, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору найму. Згідно з вимогами ч.2 ст.823 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Тобто, за вимогами вказаної норми розірвання договору можливе лише при наявності вказаних підстав. При цьому суд звертає увагу на те, що посилання на норми ст.405 ЦК України взагалі є безпідставними як в контексті самих вимог, так і у зв'язку з тим, що не регулюють виниклі правовідносини. Як визначено ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи заявлені вимоги, а саме розірвання договору і як наслідок, позбавлення права проживання в квартирі, приймаючи до уваги обґрунтування та підстави вказані позивачем, суд прийшов до висновку, що в задоволені позову необхідно відмовити виходячи із того, що наведені позивачем доводи не є підставою для розірвання договору в судовому порядку.

Outcome: dismissed