Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

[PERSON] пред`явив у суді позов до [PERSON] про стягнення суми боргу та процентів за договором позики. Позов обґрунтовано тим, що 16.07.2014 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 50000 доларів США, зі строком погашення позики - 31.12.2014 року. Станом на даний час позика так і не повернута позивачеві, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача 50000 доларів США, що еквівалентно 1323500 грн. 00 коп. - сума боргу, 565644 грн. 61 коп. - пені, 78433 грн. 94 коп. - 3% річних, 788703 грн. 03 коп. - інфляційні втрати, а також судові витрати. До початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 17.09.2020 р. постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що 16.07.2014 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 50000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 31.12.2014 року. Факт укладення договору позики та отримання відповідачем вказаних грошових коштів підтверджено відповідною розпискою (а.с. 9) Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики, що підтверджено відповідною розпискою у визначений строк. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, факт передачі грошових коштів від позивача та відповідача підтверджено. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи те, що відповідач не надав до суду жодних доказів на спростування обставин, викладених у позові, суд вбачає доведеним факт надання відповідачеві від позивача позики в розмірі 50000 доларів США та факт її неналежного повернення з боку відповідача. Відтак, суд вбачає достатньо підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 50000 доларів США основного боргу за договором позики. З огляду на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, сума боргу не підлягає переведенню до гривневого еквіваленту, адже борг має бути повернутий у тій валюті, в якій була надана позика. Так як валютою договору були долари США, суд вбачає за необхідне стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 50000 доларів США. Крім того, позивач просить суд також стягнути на його користь з відповідача штрафні санкції, щодо неналежного виконання умов договірного зобов`язання. Обрахунок штрафних санкцій позивач також здійснює у гривневому еквіваленті. Так, позивач просить суд стягнути на його користь 565644 грн. 61 коп. - пені, 78433 грн. 94 коп. - 3% річних, 788703 грн. 03 коп. - інфляційних втрат. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З матеріалів справи вбачається, що кінцевим терміном погашення заборгованості є 31.12.2014 року, відтак обрахунок штрафних санкцій здійснюється з початком наступного дня, що настав після 31.12.2014 року. Нарахування пені в іноземній валюті не передбачено законодавством України, остання має стягується виключно у гривні, до такого висновку прийшла Велика палата Верховного суду у справі № 761/26293/16-ц від 20.03.2019 року. За підрахунками суду сума пені за час прострочення має складати 605 606 грн. 61 коп. Разом з тим, у поданому позові позивач визначив її розмір у межах суми 565644 грн. 61 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Таким чином, сума пені за період з 01.01.2015 року по 21.12.2016 року підлягає стягненню з відповідача в межах грошової суми 565644 грн. 61 коп. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вбачає достатньо підстав для стягнення 3% річних за період з 01.01.2015 року по 21.12.2016 року у загальному розмірі 832 долари США 30 центів. Окрім того позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 788703 грн. 03 коп. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Враховуючи те, що валютою позики є долари США, а не гривня, суд не вбачає жодної правової підстави для стягнення з відповідача суми інфляційних втрат. Відтак, в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 50000 доларів США основного боргу, 565644 грн. 61 коп. процентів за користування позикою та 832 долари США 30 центів - сума 3% річних.

Outcome: partial