Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - [PERSON]), [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON]) звернулися до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON]), [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON]), [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON]), [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON]), треті особи: Служба у справах дітей Подільської в м. Києві РДА, приватний нотаріус [PERSON], про визнання договорів дарування недійсними. На обґрунтування своїх позовних вимог, позивачі зазначали, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва спільної сумісної власності. Крім того, вищезазначеною квартирою володіють [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON] На даний час, в квартирі проживають [PERSON] та [PERSON] зі своєю сім`єю, а саме з чоловіком [PERSON] та малолітнім сином [PERSON], [INFO], проживали гармонійно, злагоджено, вели спільне господарство. З недавнього часу, в квартирі почали проживати [PERSON] та [PERSON] [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] та надав довіреність дочці - [PERSON] 08.06.2012 року на підставі даної довіреності [PERSON] уклала договір з [PERSON] щодо дарування йому 1/5 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В той же день, [PERSON] було також укладено договір [PERSON] щодо дарування їй 1/5 частини вищезазначеної квартири. Внаслідок укладання вищезазначених договорів, зовсім сторонні особи були зареєстровані в даній квартирі та почали в ній проживати, займаючи окрему кімнату та зачиняючи її на ключ. 21.11.2013 року у судовому порядку було надано договори дарування на ім`я та витребувані з них документи на підставі яких вони проживають у квартирі [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з чим позивачі вважають що відповідачі порушують їх право. Крім того, вказані частки були подаровані без їх погодження та згоди, їх ніхто не повідомляв позивачів про намір подарувати частку квартири. В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги з тих же підстав, що викладені у позові та просили їх задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, в задоволенні позову просили відмовити. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явились, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 94). Третя особа - Служба у справах дітей Подільської в м. Києві РДА в судове засідання не з'явились, про час, день та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачів та їх представника, представників відповідачів, з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом, у відповідності до свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження від 30.04.1999 року за № 801, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, загальна площа квартири складає 85,1 кв.м. (а.с. 12 - 13). 08.06.2012 року на підставі наданої довіреності [PERSON] уклала договір дарування частини квартири з [PERSON], предметом якого була 1/5 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 95). Того ж дня, 08.06.2012 року [PERSON] було договір дарування частини квартири з [PERSON], предметом якого була 1/5 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 110). Як вбачається з повідомлення від 05.10.2011 року та не заперечувалось сторонами по справі, [PERSON] повідомила [PERSON] про намір виділення своєї частки майна та запропонувала останній, як співвласнику сплатити еквівалент вартості частки (а.с. 16). Згідно з розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 24.05.2012 року за № 318 [PERSON] було надано дозвіл на укладення договору дарування 1/5 частини квартири [ADDRESS] на ім'я [PERSON] (а.с. 78). У відповідності з розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 24.05.2012 року за № 317 [PERSON] було надано дозвіл на укладення договору дарування 1/5 частини квартири [ADDRESS] на ім'я [PERSON] (а.с. 79). Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] по 1/5 частки (а.с. 102- 103). Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. ст. 6, 627 ЦК України у цивільних правовідносинах проголошений принцип свободи договору в сулу якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з у рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 09.11.2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Договори дарування частин квартири були укладені на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1 - 6 ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що спірні договори дарування частин квартири були підписані двома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує і визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту і угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому, відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. У разі коли після укладення угоди набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють договірні відносини, ніж ті, що діяли в момент укладення угоди, сторони вправі керуватися умовами договору, а не цим нормативним актом, якщо останній не має зворотної сили. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7 - 8 Постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Спірна квартира була набута у власність співвласниками внаслідок її приватизації у відповідності до положень ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак, згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. До суду, доказів визнання у встановленому законом порядку, недійсним правочину - договорів дарування частини квартири, сторонами надано не було. До суду, належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами удаваного правочину, також надано не було. На основі з'ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Представником відповідача в запереченнях проти позову було заявлено до суду заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed