Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовною заявою до Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, Городоцької районної державної адміністрації у Львівській області та Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про про визнання недійсним та скасування Розпорядження голови Городоцької районної державної адміністрації Львівської області від 22.02.2002 року за № 92, в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 1.4431 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, а також виданого на його підставі 25.02.2002 р. Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 012437 та скасувати запис про його реєстрацію у Книзі записів державних актів. Позовну заяву мотивує тим, після смерті матері відкрилась спадщина, в тому числі, на право на земельну частку (пай), яке належало останній на підставі Сертифікату серії ЛВ № 141709, виданого згідно рішення Городоцької районної ради від 22.04.1996 року за № 84. У визначений законодавством строк позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане право на земельну частку (пай), та Сертифікат на право на земельну частку (пай), площею 1.95 умовних кадастрових гектари. Під час здійснення державної реєстрації земельної ділянки, позивачці стало відомо, що на таку 25.02.2002 р. вже видано Державний акт про право приватної власності на ім`я померлої [INFO] [PERSON] , тобто після її смерті. З покликанням на те, що наявність вищезазначеного Державного акту унеможливлює оформлення права власності на вищезазначену земельну ділянку за нею, просить позов задовольнити. Позивачка в судове засідання не з`явилась, у поданій суду письмовій заяві від 06.10.2020 р. просила розгляд справи проводити без неї та про задоволення позовних вимог (а.с. 24). Представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у відзиві, з покликанням на відсутність порушенням ним прав, свобод та інтересів позивача, позов заперечила, просила справу розглянути без участі представника управління (а.с. 27-32). Представник Городоцької районної державної адміністрації Львівської області, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив (а.с. 39, 41). Представник Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області в судове засідання не з`явився, сільський голова подав до суду лист, в якому позов визнав та просив справу розглядати без участі представника сільської ради (а.с. 44-46). У судове засідання учасники судового процесу не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, а тому суд, з урахуванням поданих сторонами заяв, вирішив здійснювати розгляд справи у їхній відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснюється у їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оглянувши заяву позивачки та представника відповідача, відзив на позов, вивчивши матеріали справи, суд приходить до переконання про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 524 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За положеннями ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 р., прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст. 525 зазначеного Кодексу, визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як вбачається із позовної заяви, копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] (а.с. 7). На випадок свої смерті вона спадковим майном не розпорядилась. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із права на земельну частку (пай), яке належало останній на підставі Сертифікату серії ЛВ № 141709, виданого згідно рішення Городоцької районної ради від 22.04.1996 року за № 84, зареєстрованого у книзі записів сертифікатів на право приватної власності на землю (середню земельну частку) Великолюбінської селищної ради № 325 від 03.04.1997 р., позивачка - дочка спадкодавиці [PERSON] 13.11.2000 року отримала Свідоцтво про право на спадщину на вказане майно (а.с. 8, 9, 12). 23.11.2000 року позивачці [PERSON] видано Сертифікат на право на земельну частку (пай), розміром 1.95 умовних кадастрових гектари без визначення меж цієї частки в натурі у ТзОВ «Любінське», що в смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області, зареєстрований у книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) за № 11913 (а.с. 10). Так, як вбачається із копії Державного акту на право приватної власності на земелю серії І-ЛВ № 012437, виданого на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження голови Городоцької райдержадміністрації № 92 від 22.02.2002 р. та зареєстрованого в Книзі записів державних актів № 439, датою його видачі є 25.02.2002р., тобто після смерті [PERSON] . Згідно вказаного Державного акту їй передавалась у власність земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,4431 га. (а.с. 11). Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках передбачених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав), згідно положень абзацу першого ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 3 вищезазначеного Закону передбачено, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до глави 16 Цивільного Кодексу України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 Цивільного Кодексу України,статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (2004 року), статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно положень ст. 236 ЦК України правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення. Отже, враховуючи, що Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 012437 на ім`я [PERSON] від 25.02.2002 р. виданий після її смерті, а отже, в порушення вимог закону, суд визнає недійсним Державний акт та скасовує його державну реєстрацію в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 439.

Outcome: approved