Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»), в якому просив припинити право [PERSON] на 1/4 частку у спільній частковій власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що станом на даний час існують передбачені чинним законодавством підстави для припинення права [PERSON] на незначну частку у праві власності на спірну квартиру [ADDRESS] , оскільки розмір такої частки є незначним, квартиру неможливо поділити в натурі між співвласниками, спільне використання власності неможливе у зв`язку з перебуванням співвласників у конфліктних відносинах. На думку Позивача, припинення права власності відповідача на її частку у праві власності на спірну квартиру не призведе до істотної шкоди її інтересам чи інтересам її сім`ї, з огляду, перш за все, на незначний розмір такої частки, а також на попереднє внесення Позивачем ринкової вартості такої частки на депозитний рахунок суду. Представником Позивача подано до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] , - в судове засідання повторно не з`явилася, явку уповноваженого представника не забезпечила, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. В матеріалах справи містяться письмові заперечення [PERSON] на позов, в яких Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на відсутність у неї іншого житла, відсутність між нею та Позивачем неприязних відносин, а також на неможливість стверджувати, що частка її у праві власності є незначною. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в письмових заявах пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.117-118) квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (3/ 4 ) та [PERSON] (1/4). Відповідно до частин 1,2 статті 358 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Покликаючись на неможливість здійснення права спільної часткової власності та наявність передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України підстав для припинення права власності [PERSON] на частку у квартирі за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про припинення права власності на частку у спільній частковій власності. Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1-7 статті 319 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як зазначив Верховний Суд України, розглядаючи справу №6-1943цс16 (постанова від 23 листопада 2016 року), аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Як встановлено Судом, загальна площа квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 49,1 кв.м., житлова площа - 29,1 кв.м. (а.с.117-118). Як зазначено Позивачем в позовній заяві, розмір належної Відповідачу частки не дозволяє виокремити їй окрему кімнату без завдання шкоди йому, як власнику. Належних доказів, які б спростовували вищевказані твердження Позивача щодо неможливості виділу в натурі частки у 1/4 в спірній квартирі - в матеріалах справи відсутні і стороною Відповідача таких доказів суду надано не було. При цьому, суду також не надано доказів на підтвердження того, що Відповідачем у встановленому законом порядку (досудовому чи судовому) ініціювалося питання щодо поділу квартири, яка знаходиться у спільній частковій власності, в натурі відповідно до належних сторонам часток. Клопотань про призначення судової експертизи щодо даного питання сторонами перед судом не заявлялося. Суд також звертає увагу на те, що ч.1 ст. 47 Житлового кодексу УРСР встановлено норму жилої площі в Українській РСР в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відтак, враховуючи вищевикладене, загальну площу квартири у 49,1кв.м. (житлову у 29,1 кв.м.), частку [PERSON] у 1/4 (що становить 12,275 кв.м. від загальної площі та 7,275 кв.м. від житлової площі), кількість власників (двоє), кількість кімнат (2), площу допоміжних приміщень (зокрема, кухні та ванни), Суд приходить до висновку про те, що частка [PERSON] у праві власності на спірну квартиру є незначною і, з огляду на площу квартири та площу окремих приміщень у ній, її не може бути виділено в натурі (що свідчить про наявність передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 365 ЦК України підстави припинення права власності). Доказів, які б спростовували вищевказане, Відповідачем суду не надано. Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Згідно зі статтею 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Враховуючи вищевикладене, площу спірної квартири та площу її окремих приміщень, Суд приходить до висновку про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] , станом на даний час та за даних умов, а також за умови відсутності в матеріалах справи належних доказів на підтвердження протилежного, не може вважатися подільною (що свідчить про наявність передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 365 ЦК України підстави припинення права власності). Посилаючись на наявність передбаченої пунктом 3 частини 1 статті 365 ЦК України підстави припинення права власності, Позивач в позові вказує на те, що між ним та [PERSON] існують неприязні відносини, відбуваються конфлікти, у зв`язку з чим спільне володіння та користування спірною квартирою є неможливим. Крім того, в позовній заяві Позивачем зазначено про те, що його дружина має проблеми із здоров`ям, у зв`язку з чим їй встановлено третю групу інвалідності (на підтвердження чого надано відповідні документи), що зумовлює додаткові особливості їхнього сімейного побуту та проживання, а тому, на думку Позивача, постійна присутність чужої людини може призвести до погіршення її стану. Відповідач в письмових запереченнях на позов факт існування конфліктних відносин заперечувала. В той же час, на думку Суду сам по собі факт існування даного цивільного позову свідчить про неможливість спільного користування квартирою сторонами. Крім того, з моменту відкриття провадження у даній цивільній справі Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що нею подано позов про поділ спірної квартири в натурі тощо. В матеріалах справи також містяться заяви від представника Відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з наданням сторонам часу на примирення, що розцінюється судом як намагання сторін врегулювати спірне питання мирним шляхом, чого досягти не вдалося, оскільки відповідних заяв до суду не надходило. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про неможливість спільного проживання Позивача та Відповідача у квартирі (в своїй ухвалі у справі №6-13984св07 Верховний Суд України зазначає про встановлення судом саме обставин неможливості спільного проживання), що свідчить про наявність передбаченої пунктом 3 частини 1 статті 365 ЦК України підстави припинення права власності. Стосовно передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 365 ЦК України підстави припинення права власності, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. В поданих до суду письмових запереченнях на позов Відповідач посилалася на те, що у спірній квартирі вона проживає разом зі своїми дітьми, а також на те, що у неї відсутнє інше житло. При цьому, Суд зауважує, що станом на час розгляду справи Відповідач є власником 1/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до закону у її володінні та користуванні, якщо про інше не домовлено з іншим співвласником в порядку ст. 358 ЦК України повинна перебувати 1/4 частина даної квартири. При цьому, будь-яких належних доказів на підтвердження того факту, що в даній квартирі Відповідач проживає з будь-якими іншими членами сім`ї, як і самого факту наявності у Відповідача неповнолітній дітей, чоловіка тощо, Суду надано не було. Не надано суду також належних доказів на підтвердження факту відсутності у Відповідача іншого житла. Крім того, в матеріалах справи міститься доказ на підтвердження факту попереднього внесення Позивачем на депозитний рахунок суду вартості частки Відповідача у праві власності на спірну квартиру (квитанція № [NUMBER] від 05 червня 2019 року на суму 105 453,00 грн.(а.с.113). Відтак, Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що припинення права власності на 1/4 частку у праві власності Відповідача завдасть істотної шкоди її інтересам чи інтересам її сім`ї за тієї умови, що Позивачем відшкодовано ринкову вартість такої частки на момент винесення рішення у справі. Повнолітніх членів сім`ї [PERSON], інтересам яких могло би бути завдано шкоду припиненням права власності, судом не встановлено. Враховуючи все вищевикладене в сукупності, Суд приходить до висновку про наявність у спірних правовідносинах передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 365 ЦК України підстави припинення права власності. Стосовно оціненої вартості 1/4 частки [PERSON] в сумі 105 453,00 грн., Суд вважає за необхідне зазначити наступне. При розгляді справи щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, 13 січня 2016 року, розглянувши справу №6-2925цс15, Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого, положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. З врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Статтею 41 Конституції України передбачено, що примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку встановленому законом. Статтею 365 ЦК України встановлено такі підстави (ч.1) і порядок (ч.2), в т.ч. за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Водночас відповідно до ст. 365 ЦК України згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду). Поняттям втручання у право власності та чи таке втручання є виправданим, наявність чи відсутність порушення ст. 1 Протоколу до Конвенції, суд враховує і рішення Європейського Суду з прав людини, а саме у справі «Україна-Тюмень проти України» від 22.11.2007р., та те що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Протоколу, коли воно законне, а не свавільне, і лише на умовах передбачених законом. Позивачем внесено на депозит суду суму в розмірі 105 453,00 грн. (а.с.113) як компенсацію вартості частки Відповідача у праві власності на спірну квартиру. Вказану суму визначено Позивачем на підставі звіту про оцінку майна, який було самостійно поданого представником Відповідача в даній цивільній справі. Так, згідно Звіту про оцінку майна №18/05/03 від 21 травня 2018 року (а.с. 46-54) ринкова вартість об`єкта оцінки становить 421 812,00 коп. Крім того, представникоом Відповідача самостійно було надано суду роздруківки з інтернету щодо вартості виставлених на продаж аналогічних квартир, розмір яких приблизно співпадає з визначеним оцінювачем розміром спірної квартири. Належних доказів, які б спростовували визначений у Звіті про оцінку майна №18/05/03 від 21 травня 2018 року розмір вартості квартири (відповідно до якого розмір частки Відповідача у 1/4 становить 105 453,00 грн.), суду надано не було, а судом таких обставин не встановлено. Щодо вартості частки належної на праві спільної часткової власності Відповідачу, слід врахувати дійсну ринкову вартість, за якою може бути продане таке майно в місті, враховуючи і таке. Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995р. №20, вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Як зазначає Пленум Верховного Суду України в постанові №7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» в п. 6 вказано, що при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Враховуючи вищевикладене, а також факт не подання Відповідачем доказів іншої вартості її частки, не заявлення клопотання про призначення в даній цивільній справі експертизи, враховуючи те, що поданий самостійно Відповідчем звіт про оцінку майна був чинним станом на час розгляду справи, а будь-якого іншого звіту суду не надано, Суд приймає до уваги визначену у Звіті про оцінку майна від 21 травня 2018 року вартість частки [PERSON] у 105 453,00 грн., як обгрунтовану, оскільки докази протилежного або іншого в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, що Позивачем доведено наявність передбачених законом підстав для припинення права Відповідача на 1/4 частку у праві власності на спірну квартиру та наявність підстав для визнання за ним права власності на цю частку (за умови попереднього внесення ним на депозитний рахунок суду вартості такої частки), у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного, відповідно до ст. 316, 321, 365 ЦК України,

Outcome: approved