Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

[PERSON] подала на розгляд суду позовну заяву до [PERSON] про спонукання до виконання зобов'язання за мировою угодою. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю із мотивів наведених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляд управи не заперечувала. Із позовних вимог [PERSON] вбачається, що 11 лютого 2016 року вона розлучилася із своїм чоловіком [PERSON], згідно з рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року. Після розлучення позивач звернулася до Косівського районного суду із цивільним позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. У цивільній справі № 347/243/16 по цьому предмету спору позивач та [PERSON] 26 квітня 2016 року уклали мирову угоду стосовно поділу та розпорядження спільного сумісного майна колишнього подружжя. 26 квітня 2016 року ухвалою суду визнано мирову угоду. До визнання судом мирової угоди і до цього часу [PERSON] виконано тільки зобов'язання стосовно передачі позивачу її коштовностей. Однак всі інші дії, які зобов'язався виконати [PERSON] і передбачені іншими пунктами мирової угоди щодо нього, [PERSON] не виконав до цього часу. На підставі мирової угоди, визнаної судом, у відповідача, виникли зобов'язання. Вказані зобов'язання виникли на законних підставах, вони є дійсними і такими, що підлягають належному виконанню. Відповідач заволодів документами необхідними для зняття позивача з реєстрації у с. Город Косівського району Івано-Франківської області, унеможливив позивачу виконати окремі зобов'язання, передбачені мировою угодою, оскільки строк виконання зобов'язання позивача наступає не раніше ніж після укладення договору дарування на користь їхніх синів. Просила спонукати [PERSON] виконати умови мирової угоди, укладеної між ним та [PERSON] 26 квітня 2016 року та визнаної ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 квітня 2016 року у справі № 347/243/16 і змінити порядок виконання умов мирової угоди з добровільного на примусовий зобов'язавши [PERSON] виконати свої зобов'язання за мировою угодою. Відповідач у справі, [PERSON], в судове засідання не з'явився повторно, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення із таких підстав. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Суд встановив, що ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 квітня 2016 року, яка набрала законної сили 04 травня 2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнано мирову угоду, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.10), укладену між [PERSON] та [PERSON], згідно з якою: [PERSON]: 1) відмовляється від своєї 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на двохкімнатну квартиру, яка знаходиться [ADDRESS] 2) визнає за [PERSON] право власності на двохкімнатну квартиру, яка знаходиться у будинку [ADDRESS], вартістю 42944 грн. придбану згідно договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом 01.02.2007 року, реєстраційний номер 15951389 в реєстрі прав власності на нерухоме майно; 3) зобов'язується передати у власність (подарувати) по 1/2 частки синам [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], належну на праві спільної сумісної власності трьохкімнатну квартиру, яка знаходиться у будинку [ADDRESS], вартістю 23543 грн., придбану згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом 18.12.2004 року, реєстраційний номер 7750933 в реєстрі прав власності на нерухоме майно. Строк виконання даного пункту встановлюється в тридцять календарних днів, перебіг якого починається наступного дня після затвердження судом даної заяви. 4) зобов'язується передати [PERSON] коштовності які є її особистою приватною власністю, а саме: кольє (жіноча прикраса) із золота вартістю 16 000 грн.; браслет (жіноча прикраса) із золота вартістю 2400 грн.; каблучка (жіноча прикраса) із золота вартістю 2400 грн. Коштовності передаються до моменту підписання даної заяви про затвердження мирової угоди. 5) здійснює підготовчі роботи (підготовка необхідних документів для здійснення правочину дарування синам квартири) та оплату послуг нотаріуса, експертів, оцінювачів, інших необхідних спеціалістів та служб, необхідних для укладення нотаріально посвідченого договору та його реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. [PERSON]: 1) відмовляється від своєї 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок та господарські споруди, які знаходяться по вулиці Незалежності, будинок [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій розташовані об'єкти нерухомості. 2) визнає за [PERSON] право власності на житловий будинок та господарські споруди, які знаходяться по [ADDRESS] та земельної ділянки (державний акт на право приватної власності на землю від 30.07.2001 року, іф-08-11/2000138) площею 0,1695 га.; 3) зобов'язується знятися з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Строк виконання даного пункту встановлюється в тридцять календарних днів, перебіг якого починається наступного дня після визнання судом даної мирової угоди, але не раніше моменту дарування квартири синам. 4) відмовляється від своїх позовних вимог щодо відшкодування судових витрат, понесених по справі. У цій справі [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про спонукання до виконання зобов'язання за мировою угодою, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань за мировою угодою. Відповідно до частин першої, четвертої, п'ятої статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затверджена (визнана) судом, може бути підставою для примусового виконання. Пунктом 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 21 квітня 1999 року передбачалося, що мирові угоди, затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Однак Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який набрав чинності 1 січня 2004 року, положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено. Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди (26 квітня 2016 року), зазначена мирова угода не відносилася до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. За змістом пункту 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент визнання мирової угоди) виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних справах у випадках, передбачених законом. Вимоги до виконавчого документа закріплено у статті 18 цього Закону. Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 6 частини першої статті 26 цього Закону). Ухвала суду про визнання мирової угоди є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою лише в разі, якщо ця ухвала відповідає вимогам, передбаченим статтею 18 указаного Закону. Системний аналіз зазначених норм показав, що в разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди може звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, якщо ця ухвала відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», але інша сторона угоди також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні такого позову. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову. Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави закривати провадження у справі. Спірні правовідносини в цій справі є похідними від правовідносин у справі, в якій постановлено ухвалу про визнання мирової угоди, але вони не є тотожними у зв'язку з відсутністю однієї зі складових, необхідних для застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України, а саме тотожної підстави позову. У цій справі підставою позову є невиконання стороною однієї з умов мирової угоди в частині зобов'язання відповідача. У справі, в якій постановлено ухвалу про визнання мирової угоди, підставою позову була необхідність поділу майна подружжя. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-247цс15 від 23 вересня 2015 року і № 6-342цс15 від 11 листопада 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Стаття 610 ЦК визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 611 ЦК України одним з правових наслідків порушення зобов'язання є зміна умов зобов'язання. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Умовами мирової угоди від 26 квітня 2016 року було передбачено, що кожна із сторін має право вимагати виконання мирової угоди в частині, що стосується її. Положеннями ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. Відповідач ухиляється від добровільного виконання вказаної мирової угоди, також ухвала про визнання мирової угоди, яка не виконується в добровільному порядку, не може бути звернена до примусового виконання у зв'язку з тим, що в ній відсутні вказівки на заходи примусового виконання рішення суду. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість заявлених позивачем вимог про спонукання до виконання зобов'язання за мировою угодою, оскільки саме такий спосіб захисту порушеного права забезпечить належне його відновлення. На підставі наведеного, ст.ст. 16, 20, 205, 509 610, 611, 612 ЦК України,

Outcome: approved