Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

[PERSON] своїм позовом до суду просив ухвалити рішення , яким стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 20.06.2013 року по час фактичного поновлення на роботі 23.02.2015 року в сумі 24005 грн. , 20000 грн. за завдання моральної шкоди та судові витрати . При цьому посилався на те , що в 2012 році був направлений державною службою зайнятості Крижопільського району на роботу кочегаром в Крижопільску районну санітарно-епідеміологічну службу , в якій був прийнятий на посаду працівника з обслуговування котельні на період опалювального сезону . В січні 2013 року як і всі інші працівники , яких не було вивільнено при ліквідації Крижопільської районної СЕС , написав заяву про прийняття на роботу в порядку переведення і продовжував працювати разом з іншими двома кочегарами у відповідача до 23.01.2013 року - часу відсторонення від роботи . При цьому наказ про звільнення йому не видавався . Рішенням Крижопільського райсуду від 20.06.2013 року був поновлений на роботі . Справа тривалий час розглядалась судами і ухвалою ВСС України від 19.11.2014 року було скасовано рішення апеляційного суду Вінницької області і залишено в силі рішення Крижопільського райсуду , яким його було поновлено на роботі , стягнуто за вимушений прогул з 23.01.13 року по 20.06.2013 року 5422.56 грн. та 1000 грн. моральної шкоди , а також заробітну плату за період з 25.12.2012 року по 22.01.2013 року . 15 грудня 2014 року отримав виконавчі листи і 16.12.2014 року звернувся з ними до Ленінського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції та із заявою до відповідача з проханням врахувати , що після ухвалення судового рішення 20.06.2013 року він не працював , не перебував на обліку в РЦЗ , у зв*язку з чим за період вимушеного прогулу з 20.06.2013 року по час видачі наказу про поновлення на роботі йому потрібно і виплатити одноразово середню зарплату з урахуванням індексації . Наказом № 21- мережа від 23.02.2015 року його поновлено на роботі з 23.01.2013 року з формулюванням « до виконання своїх обов*язків сезонного працівника « . За його зверненням п. 1.2 зазначеного наказу було змінено наказом № 23-мережа від 25.02.2015 року . Пункт 2 наказу № 21-мережа від 23.02.2015 року про нарахування і виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу виконаний не був . Тому вважав , що , виходячи з розмірів встановленої законом мінімальної заробітної плати , відповідач повинен виплатити йому заробітну плату з 20.06.2013 року по 23.02.2015 року 24005 грн. Посилаючись на те , що рішенням Крижопільського райсуду від 20.06.2013 року йому було відшкодовано моральну шкоду лише частково , а також на ст. 237-1 КЗпП України , постанову Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди « просив стягнути з відповідача 20 000 грн. завданої йому моральної шкоди - по 1000 грн. за 20 місяців . Обгрунтовував дану вимогу незаконним звільненням , що поставило його у скрутне матеріальне становище , оскільки через запис у трудовій книжці про його переведення він не міг нікуди працевлаштуватись ні стати на облік в РЦЗ . Протягом двох років він докладав значних зусиль для організації і влаштування власного життя , проживаючи на пенсію дружини . В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги позову підтримали , наполягаючи також на стягненні з відповідача 4500 грн. за оплату правової допомоги і 592.36 грн. , пов*язаних з явкою до суду . Представник відповідача Панасюк В.Б. проти задоволення позовних вимог заперечував , посилаючись на те , що згідно ст. 236 КЗпП України саме затримка виконання рішення суду з вини власника підлягає стягненню . Позивач тільки 16.12.2014 року звернувся з виконавчими листами , а не одразу після рішення Крижопільського райсуду . За відсутністю вказаної в рішенні суду посади позивачу було запропоновану іншу ідентичну посаду , від якої останній відмовився . Щодо стягнення моральної шкоди , вважав , що дане питання розглянуто при винесенні рішення Крижопільським райсудом . Також заперечував проти задоволення судових витрат , оскільки раніше їхній розрахунок не досліджувався . Аналізуючи встановлене , суд приходить до висновку про часткове задоволення позову , виходячи з наступного . Судом встановлено , що 15.10.2012 року наказом головного лікаря позивач був прийнятий на посаду працівника з обслуговування котельні на період опалювального сезону у Крижопільську районну санітарно-епідеміологічну станцію . Наказам МОЗ України від 21.09.2012 року № 176-О Крижопільська СЕС ліквідувалась і на її місці за цією ж адресою створювались нові установи МОЗ , в тому числі Крижопільський міжрайонний відділ лабораторних досліджень ДУ « Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України « . Наказом головного лікаря Крижопільської СЕС № 59 від 25.12.2012 року позивача було переведено до ВСП Крижопільський міжрайонний відділ лабораторних досліджень ДУ « Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України « . 23 січня 2013 року його було відсторонено від роботи керівником Крижопільського міжрайонного відділу лабораторних досліджень ДУ « Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України « . Це підтверджується трудовою книжкою позивача , згідно запису в якій передостанній , перед поновленням на роботі , запис був зроблений про звільнення у зв*язку з переведенням у Крижопільський міжрайонний відділ лабораторних досліджень . Рішенням Крижопільського райсуду від 20.06.2013 року позивача було поновлено на роботі на посаді робітника з обслуговування котелень Крижопільського міжрайонного відділу досліджень ДУ « Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України « . Ухвалою ВССУ від 19.11.2014 року було залишено в силі рішення Крижопільського райсуду від 20.06.2013 року , яким позивача було поновлено на роботі і стягнуто на його користь з відповідача ДУ « Вінницький лабораторний центр Держсенепідслужби України « згідно рішення суду середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.01.2013 року по 20.06.2013 року в сумі 5422.56 грн. та 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди , а також заробітну плату за період з 25.12.2012 року по 22.01.2013 року . 16 грудня 2014 року з отриманими виконавчими листами позивач звернувся до відповідача в м. Вінниці із заявою про добровільне виконання рішення суду , у якій просив : видати наказ про поновлення його на роботі на посаді робітника з обслуговування котелень в Крижопільському міжрайонному відділі лабораторних досліджень ДУ « Вінницький обласний лабораторний центр Держанепідслужби України « або на іншій відповідній посаді згідно із штатним розписом з 23.01.2013 року , виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.01.2013 року по 20.06.2013 року в розмірі 5422.56 грн. та 1000 грн. відшкодування моральної шкоди та заробітну плату за період з 25.12.2012 року по 22.01.2013 року в розмірі 834.24 грн. Своїм листом від 22.12.2014 року № 05-03/1012 відповідач повідомив , що присуджені суми перераховані на його розрахунковий рахунок . Крім того , у заяві позивач просив відповідача також , враховуючи ті обставини , що після ухвалення судового рішення 20.06.2013 року він не працював , а також не перебував на обліку як безробітний і за період з 20.06.2013 року по час видачі наказу про поновлення на роботі нарахувати і виплатити йому одноразово середню зарплату з урахуванням індексації . Однак , відповідач , ухиляючись від виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі , 19.01.2015 року звернувся з безпідставними , на думку суду , заявами до Крижопільського райсуду та Ленінського відділу ДВС Вінницького МУЮ про заміну боржника у виконавчому провадженню у зв*язку з чим постановою держвиконавця від 20.01.2015 року виконавче провадження у справі про поновлення позивача на роботі було зупинено . Ухвалою Крижопільського райсуду від 02.02.2015 року в задоволенні заяви про заміну боржника було відмовлено і в лютому 2015 року було продовжено виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі . Таким чином твердження представника відповідача про те , що саме з вини позивача відповідач не мав можливості виконати рішення Крижопільського райсуду від 20.06.2013 року суд вважає безпідставними . Наказом відповідача № 21-мережа від 23.02.2015 року і відповідно наказом відокремленого структурного підрозділу Крижопільський міжрайонний відділ лабораторних досліджень ДУ « Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України « від 23.02.2015 року № 5-к позивача було поновлено на роботі в ВСП « Крижопільський міжрайонний відділ лабораторних досліджень « ДУ « Вінницький обласний лабораторний центр Держсенепідслужби України « з 23.01.2013 року . У наказі , при цьому , вказувалось про допущення позивача « до виконання своїх трудових обов*язків сезонного працівника « . Згодом до вказаних наказів були внесені зміни наказом відповідача від 25.02.2015 року № 23-мережа і відповідно наказом ВСП Крижопільський міжрайонний відділ лабораторних досліджень ДУ « Вінницьких обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України « від 25.02.2015 року № 6-к і п. 1.2 був викладений у новій редакції , відповідно до якої позивача було поновлено на роботі на посаді робітника з обслуговування котелень ВСП « Крижопільський міжрайонний відділ лабораторних досліджень « з 23.01.2013 року з посадовим окладом згідно штатного розпису . Наказ відповідача був лише частково виконаний в частині поновлення позивача на роботі згідно з наказом № 5 від 23.02.2015 року та змінами , внесене ми до цього наказу наказом № 6-к від 25.02.2015 року . Пункт 2 наказу № 21-мережа від 23.02.2015 року ДУ « Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України « про нарахування і виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.01.2013 року відповідачем не виконано . Як роз*яснив Пленум ВС України в п. 34 постанови від 06.11.1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів « рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу . Таним чином , лише 23.02.2015 року рішення Крижопільського райсуду від 20.06.2013 року та Ухвала ВСС України від 19.11.2014 року були виконані відповідачем і позивача було поновлено на роботі . Середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.06.2013 року , часу ухвалення судового рішення , по 23.02.2015 року , часу фактичного поновлення на роботі , відповідачем позивачу не нараховано і не виплачено . Підтвердженням цього факту є наданий представником відповідача наказ № 26-мережа від 26.02.2015 року , згідно якого скасовано п. 2 наказу № 21-мережа від 23.02.2015 року про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.01.2013 року по 19.02.2015 року , як такий , що веде до порушення бюджетного законодавства України . Дійсно , як твердить представник відповідача і це підтверджується матеріалами справи , позивач звернувся до відповідача і відділу ДВС за виконанням рішення суду тільки 16.12.2014 року , а згідно ст. 19 ЗУ « Про виконавче провадження « виконавче провадження відкривається на підставі виконавчого документа за заявою стягувача . Враховуючи тривалість розгляду справи судами різних інстанцій і прийняття по ній ухвали ВСС України тільки 19.11.2014 року , суд відкидає твердження відповідача про винуватість самого позивача у несвоєчасності звернення за виконанням судового рішення , а тому і несвоєчасності його виконання . Згідно наявної довідки посадовий оклад позивача за березень 2015 року становить 1218 грн. , що відповідає мінімальній заробітній платі , встановленій законом . За ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією , обов*язковою на всій території України для підприємств , установ , організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб . Таким чином , заробітна плата , яка повинна бути нарахована позивачу за час вимушеного прогулу з 20.06.2013 року по час поновлення на роботі 23.02.2015 року - 20 повних місяців , не може бути нижчою встановленого мінімального розміру . Виходячи з розмірів встановленої законом мінімальної заробітної плати , відповідач повинен виплатити позивачу заробітну плату з 20.06.2013 року по 01.12.2013 року ( 5 місяців ) , виходячи з встановленого розміру мінімальної зарплати 1147 грн. , що становить 5735 грн. ( 1147 х 5 ) , з 01.12.2013 року по 23.02.2015 року ( 15 місяців ) з , виходячи з встановленої з 01.12.2013 року мінімальної заробітної плати 1218 грн. , що за 15 місяців становить 188270 грн. ( 1218х15 ) , а всього 24005 грн. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі , якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань , втрати нормальних життєвих зв*язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя , що узгоджується з критеріями , визначеними Пленумом ВС України № 4 від 31.03.05 року . Твердження представника відповідача про те , що дане питання вирішено Крижопільським райсудом , суд розцінює як часткове відшкодування позивачу моральної шкоди і приходить до висновку , що саме з вини відповідача позивач поніс моральні страждання , пов*язані з тривалістю розгляду справ в різних судових інстанціях , небажанням відповідача виконувати рішення суду , що призвело до втрати нормальних життєвих зв*язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя . Приймаючи до уваги ступінь вини відповідача , характер моральних страждань , яких зазнав позивач , а також вимоги розумності та справедливості , суд вважає , що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 2000 грн. За ст. 79 ЦПК України до судових витрат , в тому числі , належать витрату на правову допомогу та на явку до суду . Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні , на користь якої ухвалено рішення , суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати . Обговорюючи їх стягнення , суд бере до уваги розрахунок оплати правової допомоги в сумі 4500 грн. і враховуючи часткове задоволення позову , стягує з відповідача 2659 грн. Витрати позивача на явку в судові засідання підтверджені чеками на суму 497.36 грн. , які і підлягають до стягнення . На підставі викладеного , ст.ст. 95 , 236 , 237-1 КЗпП України ,

Outcome: partial