Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до [PERSON], просила визнати за собою, [PERSON] право особистої приватної власності на транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN» модель «Transporter», номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2001 року випуску, придбаний на ім'я Позивача, зареєстрований 04.08.2012 р., та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на цінний папір заставну, придбаний на підставі Договору купівлі-продажу №377-13-БВ від 25 квітня 2013 року, що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових пояснень, які долучено до справи (а.с.174-175), пояснила, що з 19 листопада 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі позивачем за особисті кошти придбано майно - транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN» модель «Transporter», реєстраційний номер [NUMBER], 2001 року випуску, вартість якого складає 100 000,00 грн., та цінний папір заставну, придбаний на підставі Договору купівлі-продажу №377-13-БВ від 25 квітня 2013 року, укладений між позивачем та ТОВ Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», вартістю 802 389,12 грн. Транспортний засіб був придбаний позивачем за рахунок коштів, отриманих від продажу автомобіля «Mitsubishi Lancer X Invite S08, придбаного позивачем за Договором купівлі-продажу №0003121 від 26 листопада 2008 року, тобто до укладання шлюбу, а заставна придбана за рахунок коштів отриманих в дар на підставі Договору дарування грошових коштів від 25 квітня 2013 року, укладеним з [PERSON], та додаткових угод до цього договору, яка передала позивачу кошти на загальну суму 803 500,00 грн. Зважаючи на те, що заставна та транспортний засіб, хоч і були придбані за час перебування у шлюбі з відповідачем, однак за рахунок особистих коштів, позивач просить визнати право приватної власності на це майно в судовому порядку, оскільки відповідач заперечує факт набуття цього майна за особисті кошти позивача. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с.90-91), пояснила, що під час перебування сторонами у шлюбі в період з 19 листопада 2011 року по 20 червня 2014 року, дата ухвалення заочного рішення Дніпровським районним судом міста Києва про розірвання шлюбу, придбано майно - транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN» модель «Transporter», реєстраційний номер [NUMBER], та цінний папір заставну, придбаний на підставі Договору купівлі-продажу №377-13-БВ від 25 квітня 2013 року, укладений між позивачем та ТОВ Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент». Джерелами коштів на придбання спірної заставної є власні кошти відповідача, які він зняв зі свого особистого депозиту, спеціально для купівлі заставної, що підтверджується договорами банківського вкладу та квитанціями про зняття коштів з банківських рахунків. Крім того, при укладанні Договору купівлі-продажу затісної №377-13-БВ від 25 квітня 2013 року, відповідач надав згоду подружжя на укладання цього договору, яка посвідчена нотаріально, також за рахунок спільних коштів подружжя та в період перебування в шлюбі подружжя придбало спірний транспортний засіб, тому відсутні підстави для задоволення позову за відсутності доведених позивачем підстав для визнання права приватної власності за позивачем на спірне майно. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 19 листопада 2011 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 20 червня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалене заочне рішення про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. (а.с.6) Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або спільної сумісної власності (ст. 355 Цивільного кодексу України). Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Виходячи з предмету спору, позивачем [PERSON] заявлені вимоги про визнання за собою права особистої приватної власності на транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN» модель «Transporter», номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 2001 року випуску, придбаний на ім'я позивача, зареєстрований 04.08.2012 р. На підтвердження заявлених позовних вимог в цій частині позивач посилається на наступне, що на підставі Договору купівлі-продажу автомобіля №0003121 від 26 листопада 2008 року, укладений з ТОВ «Мегакарс», позивач придбала транспортний засіб - легковий автомобіль «Mitsubishi Lancer X Invite S08, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, даний транспортний засіб було відчужено, а на отримані від продажу кошти придбано на ім'я позивача транспортний засіб - легковий автомобіль VOLKSWAGEN» модель «Transporter», реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, видано 04 серпня 2012 року ВРЕР УДАІ Шепетівська УМВС України у Хмельницькій області. (а.с.15) Відповідно до статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У статті 65 СК України йдеться про те, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У зв'язку з цим, вирішуючи даний спір слід керуватися пунктами 22 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Виходячи з положень ст.57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. (ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України) Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] в частині вимог про визнання права особистої власності на транспортний засіб - легковий автомобіль VOLKSWAGEN» модель «Transporter», номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт відчуження транспортного засобу - легкового автомобіля «Mitsubishi Lancer X Invite S08 (довідку-фактуру, договір купівлі-продажу інше) та його дійсну ринкову вартість на момент відчуження, в той же час наявність лише довідки державного органу реєстрації транспортних засобів про реєстрацію та зняття транспортного засобу з реєстраційного обліку не доводить ті обставини, які потребують доказуванню в межах даного спору, безпосередньо вартість відчуженого транспортного засобу та відповідно вартість придбаного спірного транспортного засобу, тому вимоги позивача в цій частині ґрунтуються на припущеннях, що є недопустимим в силу положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені у статті 60 Сімейного кодексу України. Як роз'яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Отже, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, яка прийнята за результатом перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, у справі № 6-55цс13, та в силу імперативних положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими у правозастосуванні. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, 25 квітня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Максимум» та [PERSON], укладено Попередній договір міни. (а.с.31-36) За умовами договору сторони зобов'язуються на умовах, передбачених цим розділом 2 цього Попереднього договору, укласти Договір міни, тут та в інших пунктах цього Попереднього договору Договір міни згадується як основний договір. За основним договором кожна із сторін зобов'язується передати іншій стороні у важність один об'єкт права власності в обмін на інший об'єкт права власності, а саме: Покупець зобов'язуються передати у важність Забудовника заставну в оригіналі шляхом вчинення індосаменту на оригіналі Заставної на користь Забудовника в порядку, встановленому чинним законодавством та визначеному пунктом 2.7 цього Договору, а Забудовник зобов'язується після введення Будинку в експлуатацію, реєстрації права важності на приміщення на забудовника, але не раніше отримання у власність від Покупця оригіналу Заставної, передати покупцю у власність Приміщення. Характеристика Заставної, що є предметом основного договору: серія, номер, дата видачі Заставної: серія АА №000822, дата видачі 24 квітня 2013 року. Іпотекодавець (особа, яка видала Заставну) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Максимум». Предмет іпотеки: майнові права на приміщення (квартиру) [ADDRESS], кількість кімнат 2, поверх 8, загальна проектна площа 75,64 кв.м Вартість основного зобов'язання - 786169,21 грн., крім того 1% від суми позики, що становить 7861,69 грн. Строк виконання основного зобов'язання - 27 грудня 2014 року. 16 липня 2013 року між [PERSON] (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» (Продавець), яке діє від свого імені та за рахунок і в інтересах активів пайового венчурного інвестиційного фонду «ІнтегралБудінвест» не диверсифікованого виду закритого типу, підписано Акт прийму-передачі цінних паперів про те, що Продавець передав, а Покупець прийняв наступні цінні папери: вид ЦП - Заставна, форма випуску та існування ЦП - документарна, іменна, Емітент ЦП - Товариство з обмеженою відповідальністю «Максимум», номінальна вартість ЦП як розмір основного зобов'язання - 786 169,21 грн., кількість ЦП - 1 (одна) штука), договірна вартість - 802 389,12 грн., серія та номер бланку - АА №000822, дата видачі - 24.04.2013 року, строк виконання зобов'язання - 27.12.2014 р., розмір основного зобов'язання - 786 169,21 грн. (а.с.37) 25 квітня 2013 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» укладено Договір купівлі-продажу заставної №377-13-БВ. (а.с. 66-71) 25 квітня 2013 року [PERSON] оформив нотаріально засвідчену заяву про згоду подружжя на укладання договорів, виходячи зі змісту заяви [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON], дає згоду на укладання попереднього договору міни, попереднього договору оренди, яка на момент підписання цієї Згоди, будується в житловому будинку, який будується на земельній ділянці з кадастровим номером [NUMBER], розташований на [ADDRESS] за будівельною адресою: [ADDRESS], а також правочинів, спрямованих на відчуження майнових прав на зазначену квартиру або безпосередньо самої квартири. Цією заявою стверджує, що правочини укладатимуться його дружиною в інтересах сім'ї, погоджується з усіма умовами договорів, включаючи але не обмежуючись, визначенням за власним розсудом ціни, суми платежів платежу, штрафні санкції, порядку та строки розрахунків, та вважаю всі умови договорів, які визначить його дружина, вигідними для сім'ї та підтверджують, що укладання цих договорів відповідає нашому спільному волевиявленню. (а.с.101) Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст.3 Закону). У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. До майнових обов'язків належать, зокрема, договірні зобов'язання майнового характеру, зобов'язання з утримання тощо, обов'язки з відшкодування шкоди, а також обов'язки щодо вчинення певних дій стосовно майна, передбачених законом або договором, та на інших підставах (наприклад, обов'язок щодо знесення самочинного будівництва). Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством (наприклад, захист майнових прав автора - за Законом від 23 грудня 1993 р. № 3792-ХІІ «Про авторське право і суміжні права»; далі - Закон № 3792-ХІІ), а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Заставна - це борговий цінний папір, дія якої закінчується тільки після повного погашення всіх зобов`язань позичальника перед кредитором. Поки термін її дії не закінчився, банк-правовласник може перезаставити або продати заставну іншим фінансово-кредитним організаціям. Звичайно, тільки при наявності особистої згоди позичальника. Однак на саму цінний папір це ніякого істотного впливу не робить: умови іпотечного договору, як і умови заставної, незмінні. У п.1.1.4 Попереднього договору міни від 25 квітня 2013 року, укладеного між ТОВ «Максимум» та [PERSON], визначено термін «заставна» - це борговий цінний папір, виданий Забудовником Першому власнику заставної, який на момент укладання основного договору належатиме Покупцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу Заставної та засвідчуватиме право вимоги Покупця на отримання від забудовника виконання зобов'язань Забудовника за Первісним зобов'язанням, а в разі невиконання Основного зобов'язання - право звернути стягнення на предмет іпотеки. За змістом положень ч.2 ст.583 Цивільного кодексу заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Дією, що підтверджує набуття майнових прав на об'єкт незавершеного будівництва, слід, зокрема, вважати виконання замовником свого грошового зобов'язання за договором будівельного підряду (наприклад повну сплату вартості об'єкта будівництва) (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 15.05.2013 у справі №6-36цс13) чи виконання грошових зобов'язань за інвестиційною угодою або договором пайової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку, а саме - повна сплата вартості об'єкта інвестування (стовідсоткова передоплата) (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3.04.2013 у справі №6-21цс13, від 12.06.2013 у справі №6-45цс13, від 4.09.2013 у справі №6-72цс13, від 25.09.2013 у справі №6-70цс13, від 2.10.2013 у справі №6-98цс13). Виходячи з позиції позивача, висловленої представником позивача [PERSON] в судовому засіданні, позивач вважає доведеним той факт, що цінний папір - заставна є особистою приватною власністю позивача, оскільки придбана нею особисто за рахунок коштів в розмірі 803 500,00 грн., які отримані в дар на підставі Договору дарування грошових коштів від 25 квітня 2013 року, укладений з [PERSON], правомірність укладання цього договору встановлено рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року у цивільній справі №761/5480/15-ц, що в силу положень ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України мають приюдиційне значення щодо доведення обставин, які є предметом даного спору. При вирішенні даного спору суд враховує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, вислухавши думку сторін спору, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання права приватної власності на цінний папір - заставну, придбаний на підставі Договору купівлі-продажу №377-13-БВ від 25 квітня 2013 року, не підлягають задоволенню, оскільки за своєю правовою природою заставна - це борговий цінний папір, дія якої закінчується тільки після повного погашення всіх зобов`язань позичальника перед кредитором, та в розрізі даного спору засвідчує безумовне право її власника (іпотекодержателя) на отримання від Боржника за Заставною виконання за Основним зобов'язанням, про що зазначено у заставній та право звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки (п.5.1 п.5 Договору купівлі-продажу заставної №377-13-БВ від 25.04.2013 року), тому обраний позивачем спосіб захисту не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, враховуючи той факт, що боргові зобов'язання подружжя не є майном у розмінні положень ст.61 Сімейного кодексу України та не підлягають поділу, а лише враховуються при поділі майна подружжя. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на транспортний засіб та цінний папір заставну є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed