Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

[PERSON], яка діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 03 серпня 2006 року відповідачем [PERSON] а також [PERSON], [PERSON] було приватизовано квартиру [ADDRESS]. Після смерті [PERSON], [INFO] року, відповідач [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку у вказаній квартирі. 31 серпня 2017 року [PERSON] подарував 2/3 частки квартири батькові [PERSON] [INFO] року народилась донька [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач [PERSON] 26 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у них народився та син [PERSON], [INFO]. З моменту народження діти проживають у [ADDRESS] 03 квітня 2017 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач разом з дітьми залишилась проживати у вищезназначеній квартирі. Вказує, що іншого житла для проживання у неї немає. Вважає, що при укладенні договору дарування не було враховано інтереси малолітніх дітей, та подарувавши квартиру своєму батькові - [PERSON], відповідач порушив права своїх дітей, залишив їх без місця для проживання. Крім того, зазначає, що даний договір дарування було укладено відповідачем під тиском його батьків. З урахуванням вищевикладеного, просить визнати недійсним договір дарування частки квартири [ADDRESS], укладений 31.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали з підстав, викладених у ньому, просили його задовольнити. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служби у справах дітей Луцької міської ради вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки, уклавши оспорюваний договір дарування відповідач порушив житлові права своїх малолітніх дітей. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що 2/3 частки квартири [ADDRESS] були його особистою приватною власністю. 31.08.2017 року він дійсно подарував належну йому частку квартири третій особі - [PERSON], який є його батьком. Вважає, що він мав повне право розпорядитися належним йому нерухомим майном на власний розсуд, таке розпорядження було здійснено ним добровільно. Права дітей вказаним договором дарування порушені не були, оскільки діти продовжують проживати у спірній квартирі. Крім того, діти мають право на проживання в іншому місці - вони зареєстровані в будинку, розташованому в с. Григоровичі Луцького району Волинської області, який належить батькам позивачки. Просить суд у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову повністю. Від представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Першої державної нотаріальної контори [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить проводити розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2008 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 2). Також встановлено, та не заперечується відповідачем [PERSON] та представником відповідача [PERSON], що неповнолітні діти проживають з матір'ю - позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS], без реєстрації за даною адресою. 31.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частки квартири, відповідно до якого [PERSON] подарував своєму батькові, а [PERSON] прийняв від сина у дар 2/3 частки квартири [ADDRESS]. Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори, в.о. завідувача Другої Луцької державної нотаріальної контори Н.В. Пастуховою, зареєстровано в реєстрі за № 4-586(а.с. 3-4). Пунктом 5 Договору дарування частки квартири [PERSON] ствердив, що малолітні та/або неповнолітні діти, які б мали право на користування відчуженою нерухомістю та чиї права могли б бути порушені цим договором відсутні. Однак, на момент укладення відповідачем вказаного договору дарування неповнолітні [PERSON] та [PERSON] фактично проживали у спірній квартирі, що визнано відповідачем в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Положеннями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Згідно з ч.ч.1, 3, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою стаття 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Такі правові висновки Верховного Суду України викладені в постанові від 20 січня 2016року в справі № 6-2940цс15. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ч. 2 ст. 176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Право користування житлом дитиною, яка не є співвласником житлового приміщення, встановлюється наступними правовими нормами. Так, відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти ? члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей (у зв'язку із прийняттям пізніше СК України, малолітні діти не виключаються цією нормою) згоди власника не потрібно. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Подарувавши частину квартири [PERSON] відповідач фактично порушив право дітей на користування квартирою, оскільки в подальшому [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], яка діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]про виселення без надання іншого житла разом з малолітніми дітьми. З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що укладення договору дарування призвело до обмеження існуючого права дітей на користування житлом, а тому слід визнати недійсним договір дарування частки квартири [ADDRESS], укладений 31 серпня 2017 року.

Outcome: approved