Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в Монастириський районний суд Тернопільської області з спільною заявою про розірвання шлюбу в порядку ч. 3 ст. 234 ЦПК України. Свої вимоги мотивують тим, що 19.08.2005 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №25. Від даного шлюбу мають малолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO]. Одруження між сторонами виявилось невдалим. Фактично шлюбні відносини між ними припинені та спільне господарство не ведеться. За таких обставин вважають, що нормальні шлюбні відносини між ними не можуть бути поновлені. Враховуючи вимоги ст. 109 СК України між ними був укладений письмовий договір, в якому вони дійшли згоди стосовно участі у вихованні та утриманні спільної дитини; з ким буде проживати дитина; яку участь у забезпеченні умов її життя братиме той із батьків, хто буде проживати окремо; умови здійснення ним права на особисте виховання дитини. [PERSON] в судове засідання не зявилась, суду надала заяву про розгляд справи у її відсутності за наявними в справі матеріалами, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. [PERSON] в судове засідання не з'явився, суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності за наявними в справі матеріалами, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі,. Відповідно до ч. 2\~ст. 158 ЦПК України\~особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і її вирішення по суті, суд приходить до висновку про те, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 234 ЦПК України суд розглядає у порядку окремого провадження справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, що має неповнолітніх дітей. Судом з матеріалів справи встановлено, що 19.08.2005 року в Відділі реєстрації актів цивільного стану Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №25, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ИД №004838 виданого 19.08.2005 року. Від даного шлюбу мають дитину: дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ИД №207514, актовий запис №06, виданого повторно 02.12.2014 року. Сторони по справі спільного господарства не ведуть, сумісне проживання остаточно припинено, шлюб носить формальний характер, заявники настоюють на розірванні шлюбу. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст.ст. 104, 105 СК України однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання, яке може бути здійснене за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 109 СК України. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст.109 СК України), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Як з'ясовано судом, подана заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, між ними втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя та збереження шлюбно-сімейних стосунків між ними не можливе, оскільки таке суперечить їхнім інтересам, а також інтересам дитини, так як така є свідком неналежного ставлення батьків одне до одного. Відтак, судом встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої дитини. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (ст. 1 СК України). Проте, судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Крім цього вищевказаною Постановою Пленуму ВСУ розяснено, що для захисту інтересів неповнолітніх дітей суд має перевірити зміст письмових договорів, які подружжя подає під час розгляду справи про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 109 СК України подружжя має право подати письмовий договір, в якому передбачити: з ким з них будуть проживати діти; яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той із батьків, хто буде проживати окремо; умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. При розірванні шлюбу за спільною заявою подружжя, яке має дітей, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подачі заяви, якщо її не відкликано хоча б одним із подружжя. Суд, дослідивши умови укладеного між сторонами 18.05.2015 року договору (а.с.9) дійшов висновку, що такий укладено без порушення прав дітей чи погіршення їхнього становища. Так, в договорі визначено місце проживання дитини, де зокрема батьки дійшли згоди про те, що їх дитина, дочка [PERSON], [INFO], буде проживати з батьком, [PERSON], тобто, за адресою, вул.Садова м.Монастириська Тернопільської області. У разі зміни місця проживання дитини, батько зобовязався попереджувати матір письмово із вказанням точного місця проживання дитини не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання. Окрім цього батьки згідно договору дійшли згоди про те, яку участь у забезпеченні умов життя дитини братиме той з батьків, хто буде проживати окремо та щодо умов здійснення ним права на особисте виховання дитини. В звязку з вищевказаним, суд вважає даний договір допустимим. Крім того, на момент постановлення рішення судом сплинув строк, передбачений ч. 4 ст. 109 СК України, на протязі якого сторони заяву про розірвання шлюбу не відкликали. Таким чином, враховуючи дійсну волю заявників, відсутність порушень при цьому їх особистих майнових прав, а також прав їхніх дітей, суд вважає, що заяву про розірвання шлюбу слід задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved