Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

[PERSON] через свого представника звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину. Свої вимоги мотивувала тим, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м.Вінниці від 24 липня 2009 року по справі за її позовом до [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 500,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 02 червня 2009 року. Позивач вказує, що відповідач постійно приховує дійсний розмір своїх доходів, офіційно не працює, але веде активну юридичну діяльність, проводить конференції та майстер-класи, є бізнес-медіатором та співзасновником громадської організації та юридичного бюро та має можливість сплачувати аліменти в більшому розмірі, який хоча б частково забезпечить лікування та утримання сина. Позивач також зазначає, що нею здійсненні витрати на заняття сином спортом, відвідування басейну, що пов`язані з його захворюванням, а також витрати на виготовлення ліцейної та військово-спортивної форми, які в цілому становлять 4725 грн. З урахуванням викладеного з посиланням на положення ст.192, 185 СК України просить змінити розмір аліментів та стягувати з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів), але не менше мінімального рекомендованого розміру аліментів на одну дитину відповідного віку, кожного місяця, з моменту подання позову і до досягнення дитиною повноліття, а також половину додаткових витрат на дитину, що становлять 2362,50 грн та судові витрати. Відповідач своїм правом на відзив не скористався. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2019 року справа прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та відкрите провадження в справі. Суд неодноразово відкладав розгляд справи за клопотанням позивача чи її представника. Ухвалою Вінницького міського суд Вінницької області від 13 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача про закриття провадження в справі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року відмовлено в заяві відповідача про повернення позовної заяви в частині вимог про стягнення додаткових витрат та витрат на правову допомогу, а позовну заяву в частині додаткових витрат залишено без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Суд не витребував в позивача оригінал електронних доказів, паперові копії яких додано до позовної заяви, з огляду на пояснення її представника про їх розміщення на інтернет-сторінці в мережі Інтернет. Заяву відповідача про зобов`язання позивача надати докази про зміну його матеріального стану суд розцінив як оцінку відповідачем наданих позивачем доказів в справі. В судовому засіданні представник позивача адвокат Грицуляк Т. позові вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечував щодо задоволення позову, вказуючи на не доведення позивачем обставин, визначених ст.192 СК України, які б давали можливість змінювати розмір аліментів. При цьому не заперечував щодо заснування ним як громадської організації, так і юридичного бюро, однак відмічав про відсутність у нього доходів, що також підтверджується декларацією про майновий стан його дружини, яка є у відкритому доступі на офіційному сайті НАЗК. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов такого висновку. Судом установлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дитину і його виконання та можливості зміни розміру аліментів в разі виникнення істотних юридичних обставин. Судом установлено, що сторони в справі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07 вересня 2002 року та Свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 01 листопада 2018 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Вінниці від 24 липня 2009 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 500,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 02 червня 2009 року. Дитина проживає разом з матір`ю, що не заперечується сторонами. В 2018 році позивач зверталася до суду з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів. Постановою Вінницького апеляційного суду від 10 грудня 2018 в задоволенні позову відмовлено. Ухвалюючи рішення в цій справі судом встановлено зміну сімейного стану відповідача на утриманні якого перебуває четверо неповнолітніх та малолітніх дітей. Наразі, звертаючись до суду з цим позовом та обґрунтовуючи свої вимоги про зміну розміру аліментів положеннями ст.192 СК України, як на обставину, що є підставою для збільшення аліментів посилається на активну юридичну діяльність відповідача, заснування ним громадської організації та юридичного бюро. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27.09.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч.3 ст.181 СК України). Частина 1 статті 192 СК України передбачає, що\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них\~та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з роз`ясненнями, які викладені у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Тобто за змістом ст.192 СК України суд може змінити раніше встановлений розмір аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому суд відмічає, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Разом з тим, при розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, суд зобов`язаний з`ясувати наявність обставин, визначених ст.192 СК України, які є підставою для зміни розміру аліментів, зокрема зміну матеріального та сімейного стану як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вказувалося, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про зміну розміру аліментів, посилається на активну юридичну діяльність відповідача, заснування ним громадської організації та юридичного бюро. Суд звертає увагу, що відповідач не заперечує тієї обставини, що він здійснює адвокатську діяльність, заснувавши юридичне бюро «Мотилюк і партнери» та є засновником громадської організації «Подільського центру медіації». Разом з тим вказує, що він не має доходів від цієї діяльності та виконав свої функції як засновник. При цьому відмічає, що позивач не надала доказів про зміну його матеріального стану. Суд зазначає, що сам факт заснування тієї чи іншої організації не свідчить про зміну матеріального стану відповідача, які б давали підстави для зміну розміру аліментів. Доказів, які б вказували на зміну матеріального стану відповідача, позивач не надала. Щодо посилання позивача на паперові копії з інтернет - сторінки, то суд відповідно до положень ст.77-79 ЦПК України не вважає вказані докази належними та допустимими й такими, що свідчать про зміну матеріального стану відповідача. Захворювання дитини, на які посилається позивач, не є обставиною, яка є підставою для зміну розміру аліментів відповідно до ст.192 СК України, а може бути підставою для стягнення додаткових витрат, в разі їх понесення. Інших обставин, які є підставою для зміни розміру аліментів позивач не зазначила та доказів щодо цього не надала. Отже судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин, визначених ст.192 СК України, які є підставою для збільшення розміру аліментів. Жодних належних, допустимих та достовірних доказів щодо цього позивачем не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Таким чином, суд, оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, в їх сукупності, враховуючи викладені вище обставини, дійшов висновку, що відсутні достатні підстави для зміни розміру аліментів, визначеного рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24 липня 2009 року, шляхом зміни їх розміру, а тому позов не підлягає задоволенню. Суд також звертає увагу сторін по справі, що ухвалення цього рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права надалі звернутися до суду в разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України та з урахуванням відмови в задоволенні позову залишає їх за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed