Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

[PERSON] у листопаді 2017 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача - Комунального закладу охорони здоровя «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», який в подальшому був замінений на належного - Комунальне некомерційне підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди. З урахуванням останніх уточнених позовних вимог, поданих 07.12.2018 року, просить суд: 1) визнати належного відповідача винним у затримці остаточного розрахунку при його звільненні на дату виплати першої частини розрахунку, на 31.08.2017 року, в той час, коли його звільнив відповідач 28.08.2017 року; 2) визнати належного відповідача винним у затримці остаточного розрахунку при його звільненні на дату виплати другої частини розрахунку, на 06.09.2017 року, в той час, коли його звільнив відповідач 28.08.2017 року; 3) визнати належного відповідача винним у затримці остаточного розрахунку при його звільненні на дату виплати третьої частини розрахунку, на 04.06.2018 pоку, в той час, коли його звільнив відповідач 28.08.2017 року; 4) визнати належного відповідача винним у затримці остаточного розрахунку при його звільненні, оскільки до цього часу не повністю виплачена вся належна сума заробітної плати, починаючи з липня 2017 року в той час, коли його звільнив відповідач 28.08.2017 року; 5) стягнути з відповідача на його користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі за серпень 2017 року в розмірі 682 грн. 11 коп., яка має наступні складові: 328 грн. 00 коп. (подвійне стягнення подохідного податку та інших утримань за липень 2017 року, виконане як з заробітної плати за липень 2017 року, так і повторно з заробітної плати за серпень 2017 року) + 354 грн. 00 коп. (за рахунок штучного незаконного скорочення доби); 6) стягнути з відповідача на його користь згідно ст. 117 КЗпП, суму відповідальності за затримку остаточного розрахунку при звільненні в розмірі, виходячи з середньомісячних заробітних плат, з дня звільнення по дату остаточного розрахунку, яка на дату 17 грудня 2018 року - дорівнює 53759 грн. 43 коп., на дату 30 жовтня 2018 року - дорівнює 48342 грн. 71 коп. (на дату виплати першої частини розрахунку 31 серпня 2017 року - вона складала 349 грн. 46коп., на дату виплати другої частини розрахунку 06.09.2017p - вона складала 1048 грн. 39 коп., на дату виплати третьої частини розрахунку 04.06.2017p - вона складала 31743 грн. 11 коп. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в Комунальний заклад охорони здоровя «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» згідно наказу №264-к від 30.12.2016 року позивач був прийнятий з 01 січня 2017 р. охоронцем адміністративно-господарської частини на умовах безстрокового трудового договору. Коли позивач вийшов 26.08.2017 року згідно графіка чергувань на своє добове чергування, то замість нього з розпорядження керівництва вже вийшов інший колега позивача, хоча [PERSON] нічого не порушував, діяв згідно службових інструкцій, правда на попередньому чергуванні у нього був службовий інцидент, коли той викликав поліцію при загрозі життю сторонніми. Виявилося, що добове чергування з 8 год. 00 хв 26 серпня по 8 год 00 хв 27 серпня позивач відпрацював по графіку чергувань, але разом з напарником [PERSON]. В понеділок, 28 серпня 2017 р, позивача викликали на роботу, де позивачу настійливо пропонували написати заяву про припинення трудового договору за власним бажанням, від чого позивач категорично відмовився. В результаті довгих перемовин, дійшли взаємної домовленості про звільнення позивача за домовленістю за згодою сторін. В серпні 2017 року позивач заступав на добові чергування 2-го, 6-го, 10-го, 14- го, 18-го, 22-го та 26 серпня, відпрацювавши 24 год х 7змін = 168 робочих годин, в той час як йому нараховано лише за 151 годину. День звільнення враховується останнім робочим днем, і підлягає оплаті, але день звільнення позивачу не оплатили. В день звільнення позивач був на роботі, вів перемовини про звільнення, досяг домовленості з адміністрацією про звільнення по ст.36 п.1) КЗпП України, оформляв домовленість письмово, адміністрація поставила свій підпис та видала про це наказ, який надано в матеріали справи, він ходив з обхідним листом по визначеним структурним підрозділам, включаючи і бухгалтерію, де звертався з вимогою про виплату остаточного розрахунку в день звільнення, тобто 28 серпня 2017 року. Наказом №176-к від 28.08.2017 р. позивач був звільнений, за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, з 28 серпня 2017 р, що підтверджується записами № 57 та № 58 у трудовій книжці; до цього часу ніде не може влаштуватися на роботу. Незважаючи на норму ст.116 КЗпП України про те, що всі належні до виплати суми повинні бути виплачені в день звільнення 28.08.2017 р, цього зроблено не було, а тому просить застосувати до відповідача відповідальність, визначену статтею 117 КЗпП України, за затримку остаточного розрахунку. Окрім того, [PERSON] була заявлена вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 6560 грн., проте від цієї позовної вимоги позивач відмовився. Просить суд позов задовольнити. Відповідач в\~особі Комунального\~некомерційного підприємства\~Харківської обласної\~ради «Обласна\~клінічна лікарня»\~надав до\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~згідно якого\~просить суд\~відмовити у\~задоволенні позову\~у повному\~обсязі.\~Так,\~відповідач є\~бюджетною організацією,\~яка фінансується\~із обласного\~бюджету,\~тому є\~чітко визначені\~дати виплати\~заробітної плати\~(в\~тому числі\~виплата компенсації\~за невикористану\~відпустку при\~звільненні),\~передбачені п.18.1\~колективного договору,\~а це\~не пізніше\~10\~та 25\~числа.\~При прийнятті\~на роботу\~[PERSON]\~був ознайомлений\~з умовами\~колективного договору,\~про що\~свідчить його\~власний підпис\~у заяві\~про прийняття\~на роботу\~від 29.12.2016\~р.\~До адміністрації\~закладу [PERSON]\~не звертався\~по теперішній\~час з\~заявою про\~перерахування (дорахування)\~суми компенсації\~та порушення\~строків виплати\~заробітної плати\~(компенсації\~за невикористані\~дні відпустки)\~при звільненні.\~У відповідності\~до умов\~колективного договору\~між адміністрацією\~та профспілковим\~комітетом комунального\~закладу охорони\~здоровя «Обласна\~клінічна лікарня\~-\~центр екстреної\~медичної допомоги\~та медицини\~катастроф» на\~2014-2016\~рр.,\~а саме\~розділу 18\~заробітна плата,\~в тому\~числі компенсація\~за невикористані\~дні відпустки\~при звільненні\~була виплачена\~31.08.2017\~року у\~сумі 1764,\~57\~грн.\~та виплачена\~доплата до\~мінімальної заробітної\~плати у\~сумі 1097,\~56\~грн.\~Тому,\~до 10\~числа розрахункового\~місяця,\~у відповідності\~до п.18.1\~колективного договору\~позивачу була\~виплачена заробітна\~плата (компенсація\~за невикористані\~дні відпустки)\~в зазначений\~строк.\~Що стосується\~вимоги по\~сумі не\~донарахованої частини\~компенсації за\~невикористану щорічну\~відпустку за\~2017\~рік у\~розмірі 1035\~грн.,\~то адміністрацією\~лікарні було\~виявлено факт\~не донарахованих\~6\~днів невикористаної\~щорічної відпустки,\~враховуючи те,\~що [PERSON]\~є інвалідом\~2\~групи,\~який становить\~817,\~78\~грн.\~Позивачу 04\~червня була\~донарахована сума\~компенсації за\~невикористану щорічну\~відпустку за\~6\~календарних днів\~у сумі\~817,\~78\~грн.\~та сплачена\~на його\~банківську платіжну\~картку «Приватбанка»,\~тобто в\~цій частині\~позовних вимог\~спір врегульовано\~в досудовому\~порядку.\~Ні до\~адміністрації лікарні,\~ні до\~відділу бухгалтерського\~обліку та\~звітності з\~відповідною вимогою\~про розрахунок\~позивач не\~звертався. Позивачем не була виконана вимога другого речення ч. 1 ст.116 КЗпП України, тому строк для виконання грошового зобовязання не настав, і вимога про відшкодування 53485, 02 грн. є безпідставною. Остаточний розрахунок при звільненні [PERSON] відділом бухгалтерського обліку лікарні проведений та сплачена вся належна сума, яка вказана в запереченнях від 07.06.2018 р., а саме виплачена 31.08.2017 року сума у розмірі 1764, 57 грн. та виплачена доплата до мінімальної заробітної плати у сумі 1097, 56 грн. Тобто, для застосування санкцій, передбачених ст.117 КЗпП України підстав не має. Доводи наведені позивачем в обґрунтування вимог щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди не можуть служити належними доказами протиправності дій, наявності причинного звязку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Як встановлено матеріалами справи, відповідно до заяви, адресованої головному лікарю КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» [PERSON], позивач [PERSON] просить звільнити його за згодою сторін з 28.08.2017 року (Т. 1, а. с. 131). З витягу з наказу Комунального закладу охорони здоровя «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» №176-к від 28.08.2017 року вбачається, що [PERSON] звільнено з посади охоронника адміністративно-господарчої частини 28.08.2017 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), підстава заява [PERSON] (Т. 1, а. с. 83). Вищенаведене підтверджується копією трудової книжки серії БТ-І №2709263 на імя [PERSON], згідно якої 01.01.2017 року [PERSON] прийнятий на посаду охоронця адміністративно-господарчої частини (наказ №264-к від 30.12.2016 року), а 28.08.2017 року звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ №176-к від 28.08.2017 року) (Т. 1, а. с. 82). Матеріали цивільної справи містять розрахункові листи, з яких вбачається, що [PERSON] в серпні 2017 р. нараховано: за липень 2017 р.: доплата до мінімальної заробітної плати за липень 2017 р. в сумі 1537, 69 грн., за липень утримано: податок з доходів фізичних осіб 18% в сумі 288, 00 грн., проф. внески 1% (в т. ч. 0,65 % та 0,35 %) в сумі 16, 00 грн., воєнний збір (дод. податок) 1,5% в сумі 24, 00 грн., всього: 328 грн.; за серпень 2017 р.: основна заробітна плата за відпрацьовані 151, 0 годину в сумі 1380, 57 грн., нічні 56, 0 годин в сумі 179, 20 грн., компенсацію за невідпрацьовану відпустку 14 днів в сумі 1540, 32 грн., всього: 3100, 09 грн., за серпень утримано: податок з доходів фізичних осіб 18% в сумі 558,02 грн., проф. внески 1% (в т. ч. 0,65 % та 0,35 %) в сумі 31, 00 грн., воєнний збір (дод. податок) 1, 5% в сумі 46, 50 грн., всього: 635, 52 грн., виплачено протягом серпня: за липень у між розрахунковий період 1272, 00 грн., аванс за серпень 700 грн., заробітна плата за серпень 1764, 57 грн., всього: 3736, 57 грн., у вересні 2017р. нараховано: за серпень 2017р.: доплата до мінімальної заробітної плати за серпень 2017 р. в сумі 1380,57 грн., всього: 1380,57 грн., за серпень утримано: податок з доходів фізичних осіб 18 % в сумі 248, 50 грн., проф. внески 1% (в т. ч. 0,65% та 0,35%) в сумі 13, 80 грн., воєнний збір (дод. податок) 1, 5% в сумі 20,71 грн., всього 283, 01 грн., виплачено протягом вересня: за серпень у між розрахунковий період 1097, 56 грн. Окрім того, стороною відповідача надано копію табеля обліку використання робочого часу за звітний період з 01.08.2017 року по 31.08.2017 року (типова форма №П-5, затверджена наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року №489), з якого вбачається, що [PERSON] відпрацював за місяць 151 годину, з яких 56 годин нічних. З наведеного графіку також вбачається, що 28 серпня день звільнення [PERSON] був для нього вихідним днем. (Т. 1, а. с. 198-199). Доводи ж позивача з приводу відпрацювання ним більшої кількості годин, у звязку з чим і необхідністю нарахування більшого розміру заробітної плати, ніж та, що була ним отримана, є необґрунтованими та жодним чином не доведеними, адже доказів на спростування інформації, наданої відповідачем з приводу відпрацьованого часу, [PERSON] не надано. Подвійного стягнення податків, зборів та проф. внесків також не відбулося, про що свідчать копії розрахункових листів. Згідно статті 6 Закону України «Про відпустки», особам з інвалідністю I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю III групи - 26 календарних днів. Щодо компенсації за відпустку, то відповідачем в серпні 2017 р. виплачено суму компенсації 1540, 32 грн., а недонарахована сума компенсації за невикористану щорічну відпустку за 6 календарних днів у розмірі 817, 78 грн. (з вирахуванням податків та зборів) позивачу 04 червня 2018 року була донарахована, що підтверджує платіжне доручення №1313 від 01.06.2018 року на суму 650, 13 грн. (Т. 1, а .с. 133). Так, відповідно до положень статті 43 Конституції України та статті 2 Кодексу законів про працю України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При цьому, за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до розяснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. Згідно до умов п.п. 18.1, 18.3 колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом Комунального закладу охорони здоровя «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на 2014-2016 рр., затвердженого на зборах трудового колективу протоколом №11 від 18.07.2014 року, зареєстрованого Управлінням праці та соціального захисту населення Дзержинського району Харківської міської ради за реєстраційним №3669 від 09.09.2014 року, виплата заробітної плати працівникам здійснюється у гривнях двічі на місяць не пізніше 10 та 25 числа. В день остаточної виплати заробітної плати працівникам видається розрахунковий лист про суми нарахованої та утриманої заробітної плати. Як вбачається із заяви від 29.12.2016 року, що міститься у матеріалах справи, [PERSON] просить прийняти його на роботу в АХЧ охоронцем з 01.01.2017 року, у цій же заяві міститься також надпис, що з правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором, функціональними обовязками ознайомлений, з наказом ознайомлений, з місячним випробним терміном згоден (Т. 1, а. с. 132). Статті 116, 117 Кодексу законів про працю України структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Таким чином, аналiз наведених норм матерiального права дає пiдстави для висновку, що передбачений частиною 1 статтi 117 Кодексу законів про працю України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi настає за умови невиплати з його вини належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 Кодексу законів про працю України, при цьому підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: 1) порушення власником строку розрахунку при звільненні та 2) вина власника. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Матеріали справи не містять будь-яких доказів чинення позивачу, як колишньому працівнику Комунального закладу охорони здоровя «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» перешкод з боку цього комунального закладу в отриманні належної йому заробітної плати за виконання своїх трудових обовязків. Позивачем не надано суду належних доказів щодо наявності у нього з вини відповідача перешкод в отриманні належних йому сум, зокрема, доказів звернення до Комунального закладу охорони здоровя «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», яким наразі є Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня», із письмовими заявами-вимогами про розрахунок; ним не доведено, що про існування порушених, на його думку, прав, знав роботодавець, який, отримавши предявлений позов, здійснив донарахування та виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку. Оскільки належних та допустимих доказів звернення позивача до відповідача з приводу повного розрахунку матеріали справи не містять, суд розцінює таку поведінку як зловживанням правом, що виключає можливість для захисту передбаченого у статті 116 КЗпП України права на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом повязувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статею 117 КЗпП України. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed