Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач 1»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Ваше здоров'я» (надалі «Відповідач 2»), [PERSON] (надалі «Відповідач 3»), в якому просив визнати недостовірною і такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію Позивача, інформацію, яка опублікована в статті «Екстрена медицина Прикарпаття: чому не йде реформа», номера 17-18 (1301-1302) медичної газети України «Ваше здоров'я» від 01.05.2015 року, в частині висловів [PERSON] про нього «йому через суди якимось дивом удається поновлюватися на посаді», а також, що Позивач «фахівець», який довів станцію до ручки»; зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Ваше здоров'я» надрукувати спростування вищевказаної недостовірної інформації в медичній газеті України «Ваше здоров'я»; стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь Позивача 10 000,00 моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, позовні вимоги мотивовані тим, що в статті «Екстрена медицина Прикарпаття: чому не йде реформа», номера 17-18 (1301-1302) медичної газети України «Ваше здоров'я» від 01.05.2015 року [PERSON] щодо [PERSON] було поширено неправдиву, таку, що не відповідає дійсності, порочить його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію наступного змісту: «йому через суди якимось дивом удається поновлюватися на посаді», а також, що Позивач «фахівець», який довів станцію до ручки». Вищевказану інформацію, як вказав Позивач, було опубліковано в газеті, тобто вказана інформація стала доступною для широкого загалу. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на те, що поширена [PERSON] вищезазначена інформація є неправдивою та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію Позивача як головного лікаря Коломийської станції екстренної медичної допомоги, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, а також стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. Представник Відповідача 1 [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, та просив відмовити в його задоволенні. Зокрема, як зазначив представник Відповідача 1 в судовому засіданні, інформацію, яку опубліковано в газеті «Ваше здоров'я» від 01.05.2015 року, не можна вважати такою, що підлягає спростуванню, оскільки, [PERSON] було висловлено критичні твердження сто воно свого підлеглого (Позивача), надано оцінку його професійній діяльності шляхом висловлення оціночних суджень. Крім того, представник Відповідача 1 покликався на те, що у відповідній сфері (в сфері екстреної медицини) Позивач є публічною особою, а тому повинен бути готовий до більш широкої критики, аніж інші пересічні громадяни. Відповідач 2 Товариство з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Ваше здоров'я», явку уповноваженого представника до суду не забезпечило, про дату час і місце судового розгляду повідомлене належним чином у встановленому порядку, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованої у встановленому законом порядку юридичної адреси Відповідача 2 та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». В матеріалах справи містяться письмові заперечення ТОВ «Редакція газети «Ваше здоров'я» на позов, в яких Відповідач 2 просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, в якості підстав для відмови в задоволенні позову Відповідач 2 в письмових запереченнях посилається на те, що відомості, надруковані в газеті «Ваше здоров'я» від 01.05.2015 року є дослівним відтворенням повідомлень [PERSON] Крім того, Відповідач 2 покликається на те, що висловлена [PERSON] інформація, яка є предметом оскарження в даній справі, є його оціночними судженнями, які відповідно до вимог чинного законодавства не можуть бути спростовані Відповідач 3 [PERSON], в судове засідання не зявилася, явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про дату час і місце судового розгляду повідомлена належним чином у встановленому порядку, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання Відповідача 3 та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». В матеріалах справи містяться письмові заперечення [PERSON] на позов, в яких Відповідач 3 покликається на необґрунтованість позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні. На думку Відповідача 3, відомості, які просить визнати недостовірними Позивач, є дослівним відтворенням повідомлень [PERSON], і вона, як журналіст, не несе відповідальності за їх достовірність. Крім того, в поданих до суду письмових запереченнях Відповідач 3 посилається на те, що за своєю природою поширена [PERSON] інформація є його власними оціночними судженнями, які неможливо перевірити на предмет їх достовірності. Заслухавши пояснення Позивача, представника Відповідача 1, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. В номері 17-18 (1301-1302) медичної газети України «Ваше здоров'я» на сторінках 14-15 було опубліковано статтю під назвою «Екстрена медицина Прикарпаття: чому не йде реформа», в якій надруковано інтервю (отримане [PERSON], власним кореспондентом «ВЗ», Західний регіон) [PERSON], головного лікаря Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Зокрема, як вбачається з вищевказаної публікації, [PERSON] було поширено інформацію наступного змісту: «Питання окружних відділень ніхто б і не порушував, якби не кандидатура керівника Коломийської станції, що входить до складу південно-східного відділення. Свого часу я звільнив цього медика за незадовільну роботу, проте йому через суди якимось дивом удається поновлюватися на посаді. Оскільки він не має підтримки ані керівництва Центру, ані колективу (проти нього виступили 140 працівників зі 146), я призначив керувати окружним відділенням іншого лікаря. … Тому сьогодні більшість виступає за роботу в структурі нашого Центру і не хоче працювати під керівництвом «фахівця», який довів станцію до ручки». Вважаючи недостовірною вищевказану інформацію, поширену [PERSON] в номері 17-18 (1301-1302) медичної газети України «Ваше здоров'я» на сторінках 14-15, зокрема, в частині: «йому через суди якимось дивом удається поновлюватися на посаді», а також, що Позивач «фахівець», який довів станцію до ручки», [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду (частина 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Так, серед основних принципів Європейського суду з прав людини (надалі також «ЄСПЛ») у сфері свободи вираження поглядів та права на доступ до інформації можна виділити принцип, відповідно до якого свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення ЄСПЛ Jersild v. Denmark, № 15890/89 від 23.09.1994; Janowski v. Poland, № 25716/94 від 21.01.1999; Nilsen and Johnsen v. Norway, № 23118/93 від 25.11.1999; Fuentes Bobo v. Spain, № 39293/98 від 29.02.2000). Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Частиною 1 статті 277 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частини 6,7 статті 277 Цивільного кодексу України). Як зазначено в пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам (абзаци перший четвертий пункту 15 вищевказаної Постанови). Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На підтвердження факту поширення інформації [PERSON] Позивачем надано суду примірник медичної газети України «Ваше здоров'я», номер 17-18 (1301-1302) від 01 травня 2015 року, зі змісту сторінок 14-15 якої вбачається факт поширення [PERSON] інформації наступного змісту: «Питання окружних відділень ніхто б і не порушував, якби не кандидатура керівника Коломийської станції, що входить до складу південно-східного відділення. Свого часу я звільнив цього медика за незадовільну роботу, проте йому через суди якимось дивом удається поновлюватися на посаді. Оскільки він не має підтримки ані керівництва Центру, ані колективу (проти нього виступили 140 працівників зі 146), я призначив керувати окружним відділенням іншого лікаря. … Тому сьогодні більшість виступає за роботу в структурі нашого Центру і не хоче працювати під керівництвом «фахівця», який довів станцію до ручки». Таким чином, Суд звертає увагу на те, що факт поширення вищевказаної інформації, щодо недостовірності якої заявлено позовні вимоги в даній цивільній справі, Позивачем доведено. Крім того, системний аналіз змісту даної інформації свідчить про те, що вона у відповідній оскаржуваній частині стосується [PERSON] (оскільки, хоч в даній частині інтервю [PERSON] не згадано прізвища Позивача, однак, ідентифіковано його через відповідну посаду «керівника Коломийської станції», тобто посаду, яку на той час обіймав [PERSON]М.), і зазначена інформація поширена в друкованому засобі масової інформації, тобто доведена до відома багатьох осіб. Стосовно доводів Позивача щодо недостовірності, тобто невідповідності дійсності, поширеної [PERSON] інформації, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до абзаців пятого-шостого пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК ( 435-15 ) негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Так, предметом судового розгляду в даній справі є, зокрема, позовні вимоги про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію Позивача, наступної інформації: «йому через суди якимось дивом удається поновлюватися на посаді», а також, що Позивач «фахівець», який довів станцію до ручки». Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач в судовому засіданні посилався на те, що висловлювання Відповідача 1 стосовно того, що Позивачу якимось чином вдається через суд поновлюватися на посаді, а також стосовно того, що він довів станцію до ручки, є фактичними твердженнями про незаконну діяльність Позивача, порушення ним закону тощо, що не відповідає вимогам закону, та порушує особисті немайнові права Позивача як порядного громадянина, а також як керівника (на той час) Коломийської станції екстреної медичної допомоги. Згідно з пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на конкретний зміст висловленої Відповідачем 1 інформації, вжиття ними відповідних мовних засобів тощо, Суд приходить до висновку про те, що висловлена Відповідачем 1 стосовно Позивача інформація є оціночними судженнями, критикою діяльності Позивача, оскільки дана інформація не є конкретними фактичними твердженнями Відповідача 1 стосовно Позивача, яку можливо було б перевірити за допомогою відповідних доказів. Так, вищевказану інформацію не подано у формі фактичних тверджень (даних). При характеристиці Позивача автори використовує вислови, які зазвичай застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи. Вказану інформацію не можна вважати такою, яка вказує на вчинення Позивачем тих чи інших протиправних дій та дискредитує його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його особистих, ділових та професійних якостей, а тому відповідні фрагменти висловів Відповідача 1 стосовно Позивача не можуть вважатися негативною інформацією, яка подана у формі фактичних тверджень. Так, вжиття Відповідачем 1 в рамках його інтервю таких мовних засобів як «якимось дивом», «довів станцію до ручки» нівелює природу даних висловів як фактичних тверджень, оскільки такі вислови неможливо перевірити на предмет їх достовірності та відповідності дійсності. Крім того, враховуючи ту обставину, що [PERSON], як головний лікар Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», був керівником [PERSON], як керівника Коломийської станції екстреної медичної допомоги, Суд приходить до висновку про те, що поширена Відповідачем 1 інформація є критикою Відповідача 1, як керівника, професійної діяльності Позивача, як підлеглого. Зокрема, у спірних висловлюваннях Відповідача 1 містяться фрагменти, які слід розцінювати як гостру критичну оцінку діяльності Позивача на відповідній посаді, оскільки в них не йдеться про вчинення Позивачем тих чи інших правопорушень тощо, пов'язаних із зловживанням службовим становищем, які можливо було б перевірити на предмет їх правдивості та достовірності. Отже, вислови [PERSON] «якимось дивом поновлюватися на посаді», «довів станцію до ручки» не містять фактичних даних, не висловлені в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує честь, гідність та ділову репутацію особи. Вказані вислови виключно характеризують оцінку певною особою відповідних фактів, що мали місце, є критикою (оцінкою) діяльності певної особи на відповідній посаді, а, отже, є оціночними судженнями. Крім того, Суд також звертає увагу на те, що згідно з пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні «Лінгенс проти Австрії», «межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Безсумнівно, пункт 2 статті 10 дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв'язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (Lingens v. Austria, від 8 July 1986, Серія A, №. 103, с. 26, § 42).» Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в статті 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб. Публічний діяч має право на захист свого приватного життя, але межа захисту його репутації повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення публічних питань. Публічні діячі неминуче стають відкритими для прискіпливого висвітлення своїх слів та вчинків і мають усвідомлювати це. При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з публічних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Лінгенс проти Австралії» та «Українська Прес-Група проти України»). Відповідно до положення абзацу 6 пункту 3 рішення Конституційного Суду України у справах про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб, межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Як вже було зазначено, статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Із змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Аналіз відповідного національного законодавства та статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики її застосування ЄСПЛ, свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Враховуючи вищевикладене, а також зміст поширеної інформації, зважаючи на те, що Позивач, як керівник Коломийської станції екстреної медичної допомоги, є публічною особою у відповідній сфері (сфері екстреної медицини), суд приходить до висновку про те, що поширена [PERSON] інформація не підлягає визнанню недостовірною, так як вказана інформація стосується [PERSON], як публічної особи, характеризує його не в контексті його приватного життя, а стосується професійної діяльності, а критика публічної особи є значно ширшою, і Позивач, як публічна особа, відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості, повинен бути готовим до неї, оскільки межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою. Зокрема, Позивач, перебуваючи на посаді керівника Коломийської станції екстреної медичної допомоги, є публічною особою у відповідному регіоні, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку пересічних громадян, так і з боку керівництва. Інформація, поширена [PERSON], стосується виключно професійної діяльності [PERSON], як керівника Коломийської станції екстреної медичної допомоги, а не його приватного життя. Крім того, враховуючи публічний статус [PERSON], та те, що поширена інформація стосувалася його професійної діяльності, Позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що поширена [PERSON] стосовно [PERSON] інформація в номері 17-18 (1301-1302) медичної газети України «Ваше здоров'я» на сторінках 14-15 в статті під назвою «Екстрена медицина Прикарпаття: чому не йде реформа», є оціночними судженнми [PERSON], його критикою професійної діяльності Позивача, як публічної особи у відповідній галузі, а, відтак, вказана інформація не підлягає визнанню недійсною та спростуванню, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Зважаючи на те, що позовні вимоги про зобовязання Відповідача 2 надрукувати спростування відповідної інформації та відшкодування моральної шкоди є похідними від позовної вимоги про визнання інформації недостовірною, в задоволенні даних похідних позовних вимог слід відмовити у звязку з їх безпідставністю. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 32, 68 Конституції України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,

Outcome: dismissed