Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на свою користь середній заробіток за період затримки ( з 27 липня 2015 року по 12 лютого 2016 року) розрахунку при звільненні в розмірі 74211, 12 грн.; інфляційні втрати в розмірі 3335,19 грн.; 3% річних в розмірі 1062,07 грн., а всього на загальну суму 78608,38 грн., що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, пояснив, що з 11 березня 2015 року працював на посаді заступника начальника управління правового забезпечення Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». 24 липня 2015 року позивача було звільненого із займаної посади за власним бажанням на підставі п.3 ст.38 Кодексу законів про працю України. Однак, на дату звільнення з позивачем не проведено повний розрахунок та невиплачена заробітна плата за період з березня по липень 2015 року, факт наявності заборгованості по виплаті заробітної плати підтверджується рішеннями комісії по трудових спорів ПАТ «УСК «Гарант-Авто», які пред'явлено позивачем до примусового виконання та перебувають у провадженні Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві. На дату звернення з цим позовом до суду, відповідачем не погашена заборгованість по заробітній платі, що дає право позивачу звернутись з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка нарахована позивачем за період з 27 липня 2015 року по 12 лютого 2016 року та складає 74211, 12 грн., та застосувати до склавшихся відносин положення ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України та стягнути заборгованість по заробітній платі з урахуванням інфляційних втрат в розмірі 3335,19 грн. та 3% річних в розмірі 1062,07 грн., що є предметом позову. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», в судове засідання не з'явивися. Про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотними поштовим повідомлення, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористався. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до п.1 ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаний або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно положень ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичною особою. А відповідно до ст.4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Так, питання звільнення працівника з роботи вирішується в досудовому порядку уповноваженим на те органом, тобто адміністрацією чи власником підприємства, які працевлаштували працівника. Судом встановлено, що з 24 липня 2015 року [PERSON], звільнено з посади заступника начальника управління правового забезпечення Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» за власним бажанням згідно з п.3 ст.38 КЗпП України, про що видано наказ від 24 липня 2015 року за №316-кго. (а.с.4 зворот) Відповідно до ст. ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Така правова позиція висловлена у Висновках Верховного Суду України, викладена у рішеннях прийнятих за результати розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, безпосередньо у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 року у справі №6-15цс13. Як зазначено у мотивувальній частині вищенаведеної постанови Верховного Суду України, «непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку незалежно від розміру належних до виплати сум у разі відсутності спору про їх розмір. Визначальним є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог». Відповідно до положень ст. 221 Кодексу законів про працю України, трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору. Як з'ясовано судом, на підставі рішення комісії по трудових спорах ПАТ «УСК «Гарант-Авто» за №10 від 21 травня 2015 року присуджено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь [PERSON] заробітну плату за період з березня 2015 року по квітень 2015 року і компенсацію втрати частини заробітної плати, в зв'язку з порушенням термінів її виплати, на загальну суму 16867 грн. 08 коп. (а.с.7) 15 червня 2015 року комісією по трудових спорах ПАТ «УСК «Гарант-Авто» прийнято рішення за №88 на підставі якого присуджено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь [PERSON] заробітну плату за травень 2015 року і компенсацію втрати частини заробітної плати, в зв'язку з порушенням термінів її виплати, на загальну суму 8346 грн. 67 коп. (а.с.7 зворот) 29 липня 2015 року комісією по трудових спорах ПАТ «УСК «Гарант-Авто» прийнято рішення за №152 на підставі якого присуджено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь [PERSON] заробітну плату за червень 2015 року і компенсацію втрати частини заробітної плати, в зв'язку з порушенням термінів її виплати, на загальну суму 7427 грн. 41 коп. (а.с.8) 29 липня 2015 року комісією по трудових спорах ПАТ «УСК «Гарант-Авто» прийнято рішення за №154 на підставі якого присуджено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь [PERSON] заробітну плату за липень 2015 року і вихідну допомогу на загальну суму 29519 грн. 47 коп. (а.с.8 зворот) Враховуючи викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, що відповідає положенням ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 74211, 12 грн. є безпідставними та таким, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач скористався своїм правом отримати задоволення своїх вимог щодо стягнення нарахованої, але невиплаченої при звільненні заробітної плати, шляхом звернення до комісії по трудовим спорам ПАТ «УКС «Гарант-Авто», рішення комісії по трудовим спорам пред'явлено позивачем, як стягувачем, до примусового виконання, в той же час суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Зважаючи на викладене, передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносин. Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими і регулюються нормами трудового законодавства, а не нормами ЦК України, у зв'язку з чим відсутні підстави для застосування до склавшихся відносин положень ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 3335,19 грн. та 3% річних в розмірі 1062,07 грн. на підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed