Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

[PERSON] у лютому 2017 року звернулась до суду із указаним позовом, який мотивувала тим, що [PERSON] вчиняв проти неї фізичне,економічне, статеве та психологічне насильство при проживанні у зареєстрованому шлюбі з 1995 по 1998 рік. Оскільки позивач була членом Євангельських Християн-бабтистів, то щоб її не виключили з церкви, остання терпіла знущання її чоловіка. Після одруження позивач проживала з відповідачем в м.Тростянець, протягом 5 місяців отримувала допомогу по безробіттю, на її утриманні перебував неповнолітній син, який навчався у м.Суми і проживав із бабусею. У подальшому позивач працевлаштувалася до ТОВ «Рассвєт» бухгалтером, проте її зарплата була мінімальною і виплачувалась частково, а чоловік у цей час працював робітником, отримував кошти від продажу молоката пенсію як вертолітник. Позивач стверджує, що відповідач за час спільного проживання своїх коштів їй як дружині не надавав, вона ледь не померла з голоду, харчувалась тим, що привезла з Суми від матері та тим, що виростила перед заміжжям. В їх помешканні було холодно, а тому позивач постійно застужувалася. Крім того, [PERSON] вказала, що відповідач їй зраджував, ображав, принижував, глумився, здійснював статеві знущання. За таку нехристиянську поведінку відповідач був відлучений від церкви і позивачу церквою дозволено було покинути його, а тому позивач звільнилась з роботи і повернулась у м.Суми. У подальшому стосунки між сторонами налагодилися і шлюб між ними було знову зареєстровано у 2005 році, але позивач, відмовившись переїжджати у м.Тростянець, вимушена була півтижня їздити у м.Тростянець, півтижня жити в Сумах. Незважаючи на добрі стосунки, без сварок, відповідач зненацька заборонив їй приїжджати в м.Тростянець в його помешкання, поводив себе неадекватно. На думку позивача через простуди внаслідок проживання в м.Тростянець разом з відповідачем в мерзлій хаті, вона потрапила на операцію з приводу гострого гнійного парапроктиту. В подальшому внаслідок хвороби [PERSON] не була в змозі виконувати обов'язки на роботі, а тому її примусово було звільнено, у результаті позивач залишилася без засобів існування, і крім того, на її утриманні в цей час перебував син, який тяжко хворів. Позивач зазначила, що її стан здоров'я погіршився у зв'язку з економічним насильством [PERSON] Якщо б чоловік не вчиняв економічного насильства щодо позивача, а ділився своїми достатнього розміру доходами, їй не довелося б звертатися у суди. Відповідач на думку [PERSON] має можливість утримувати і її, і дитину, оскільки отримує пенсію за вислугу років більше 8 тис. грн. Також під час судових засідань у справах про стягнення аліментів та про розірвання шлюбу між сторонами, відповідач здійснював на неї психологічний тиск, щоб вона відмовилась від позовів. Відповідач прислав їй фото своєї покійної матері з написом «До зустрічі», а також присилав їй листи та смс повідомлення з погрозами та залякуваннями. У результаті викладеного, позивач вважає, що їй було завдано моральної шкоди внаслідок економічного та психологічного насильства, яка полягає у її фізичних та душевних стражданнях. Фізичні страждання позивача полягали у відчутті голоду від недоїдання, болю від невиліковних хвороб. Посилаючись на указані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги,позивач просить суд захисти її від економічного і психологічного насильства з боку відповідача, а саме: 1) установити, що відповідач зловживає своїми правами на розірвання шлюбу, на вільне вираження своїх думок, на розпорядження своїми доходами; 2) зобов'язати відповідача припинити зловживання своїми правами, припинити економічне і психологічне насильство; 3) стягнути з [PERSON] завдану позивачу моральну шкоду у сумі 23328 грн. (а.с. 2-6, 63-66). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі (а.с.53). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що з 03.11.1995 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, у зв'язку з чим остання змінила прізвище на «[PERSON]». Указаний шлюб було розрізано 01.08.1998 року (а.с. 27). У подальшому сторони знову зареєстрували шлюб 04.02.2005 року, який рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 23.11.2011 року було також розірвано (а.с.25, 26). Між сторонами судами неодноразово розглядались справи за позовами [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дружини, захист честі і гідності (а.с.28, 67). Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За змістом частин 1-3 статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи позов в межах заявлених підстав та вимог про установлення зловживання відповідачем своїми правами на розірвання шлюбу, на вільне вираження своїх думок, на розпорядження своїми доходами та зобов'язання відповідача припинити зловживання своїми правами, припинити економічне і психологічне насильство, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до частин 1 - 3 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які б могли б порушити права інших осіб, завдавати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Тягар доказування при зловживанні правом в силу загальних положень цивільного процесу лежить на особі, яка заявляє про зловживання правом, і вона повинна доказувати його факт, настання несприятливих наслідків і причинний зв'язок, а також і наявність умислу відповідної особи. В силу вимог частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Разом з тим, відповідач не брав участі в судовому засіданні і не надавав суду будь-яких заяв про те, що визнає позов та обставини, викладені у позовній заяві. Посилання позивача на те, що оскільки [PERSON] не з'явився в судове засідання, подав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, тому на її думку визнав факти, викладені у позові, є припущеннями позивача, а тому остання зобов'язана довести факт вчинення відповідачем дій, які позивач вважає різними видами насильства по відношенню до неї, та довести наявність сукупності умов для виникнення у відповідача обов'язку відшкодувати шкоду: протиправність поведінки завдавача шкоди; наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою правопорушника та її результатом - шкодою; вину відповідача. Відповідно до статті 1 Закону України «Про попередження насильства в сім'ї» насильство в сім'ї - будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім'ї по відношенню до іншого члена сім'ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім'ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров'ю. Фізичне насильство в сім'ї - умисне нанесення одним членом сім'ї іншому члену сім'ї побоїв, тілесних ушкоджень, що може призвести або призвело до смерті постраждалого, порушення фізичного чи психічного здоров'я, нанесення шкоди його честі і гідності. Економічне насильство в сім'ї - умисне позбавлення одним членом сім'ї іншого члена сім'ї житла, їжі, одягу та іншого майна чи коштів, на які постраждалий має передбачене законом право, що може призвести до його смерті, викликати порушення фізичного чи психічного здоров'я. Психологічне насильство в сім'ї - насильство, пов'язане з дією одного члена сім'ї на психіку іншого члена сім'ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоров'ю. Позивач на підтвердження своїх доводів про вчинення насильства відповідачем подала направлення № 133 від 01.11.1996 року до судмедексперта для визначення тяжкості тілесних ушкоджень та висновок спеціаліст Тростянецької поліклініки від 04.11.1966 про наявність у неї закритого перелому 11 ребра зліва (а.с.12). Разом з тим, указані докази без доказів заподіяння саме відповідачем позивачу таких ушкоджень, зокрема рішень суду про притягнення [PERSON] до відповідальності за статтею 173-2 КУпАП чи за вчинення злочинів, передбачених статтями 121-126 КК України, не дають підстав для висновку про наявність причинного зв'язку між шкодою, яку зазнала позивач і поведінкою відповідача. Надані позивачем довідки та епікриз, за змістом якого [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 31.10.2005 по 11.11.2005 року з гострим гнійним парапроктитом також самі по собі не є доказами фізичного чи іншого насильства позивача з боку відповідача (а.с.74,75). Доказів надіслання відповідачем смс-повідомлень з висловами на адресу позивача, які б містили образи чи інших прояви психологічного насильства на адресу останньої, а також надсилання ним фотокартки, суду не надано (а.с. 15-18, 83). Посилання позивача на те, що вчинення [PERSON] економічного насильства, який не ділився під час перебування у шлюбі своїми доходами, що призводило до недоїдання позивача, відчуття голоду, викликало порушення її здоров'я, крім пояснень позивача, також не підтверджується жодними об'єктивними доказами. Твердження [PERSON] про те, що відповідач звернувся із позовом про розірвання шлюбу з метою звільнення від обов'язку утримувати її з огляду на звернення позивача у 2011 році із позовом про стягнення з нього аліментів на її утримання, суд вважає припущенням. Згідно із статтею 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (стаття 56 СК України). Отже, виходячи з положень указаних норм Сімейного кодексу України, відсутні підстави для визнання звернення [PERSON] із позовом до суду як зловживання його правом на розлучення та як спосіб економічного насильства, оскільки примушування особи до збереження шлюбу без його вільної згоди є недопустимим, відсутні будь-які докази наявності наміру відповідача спричинити шкоду позивачу через розірвання шлюбу, що виключає ознаки будь-якого зловживання правом. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту відповідачем зловживання правами, вчинення насильства по відношенню до позивача, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Вирішуючи вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із частиною 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Як вбачається із матеріалів справи, до випадків, які зазначені у частині 2 статті 1167 Цивільного кодексу України, наведені позивачкою у позові обставини не відносяться. Таким чином, обов'язок доказування протиправності діяння заподіювача, спричинення моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом. Оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про установлення зловживання відповідачем правами, вчинення насильства по відношенню до позивача, які задоволенню не підлягають, відповідно підстави для задоволення вимоги позивача про відшкодування завданої [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 23328 грн. у такому разі також відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed