Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Адвокат Ус Оксана Олександрівна звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області в інтересах [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що з 19 серпня 1995 року по 03 серпня 1999 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу вони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , яка наразі вже є повнолітньою. Постановою народного суду м. Сєвєродонецька Луганської області від 26.03.1997 року по справі АЕ-101/1997 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 26.03.1997 року і до повноліття дитини. Відповідач станом на 14.06.2019 не сплатив заборгованість з аліментів, яка утворилась ще у період з 02.12.2011 року по 10.11.2014 року, у розмірі 11 273 грн. 02 коп. 16.11.2015 року Сєвєродонецьким міським судом було ухвалено рішення, відповідно до якого було задоволено частково позовну заяву позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] та стягнуто з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 3473 грн. 64 коп. Проте відповідач заборгованість по аліментам не погасив. Таким чином, позивач вважає, що має право на стягнення на свою користь неустойки (пені) за весь час прострочення сплати аліментів по 14.06.2019 року, за виключенням вже стягнутої судом неустойки у сумі 3473 грн. 64 коп. На підставі власних розрахунків позивач просить стягнути з відповідача суму неустойки (пені) у зв`язку із несплатою аліментів за період з січня 2014 по 14.06.2019 року, з урахуванням вже стягнутої пені - 267 377 грн. 90 коп., а також понесені витрати на правову допомогу у розмірі 4500 грн. 00 коп. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, до суду від її представника адвоката Ус О.О. надійшла заява з проханням розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача, підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося сторонами по справі, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 1995 року (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане Сєвєродонецьким відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 595. Прізвища після укладення шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] ). Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21.11.1996 Сєвєродонецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану [PERSON] народилася [INFO] , актовий запис № 873. В графі батько вказаний [PERSON] , в графі мати - [PERSON] . Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 27.04.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, шлюб між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 386 від 03.08.1999 року. Згідно з копією заочного рішення Сєвєродонецького міського суду від 16.11.2015 у справі № 428/6789/15-ц стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення по сплаті аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , за період з квітня 2012 року по листопад 2014 року в сумі 3473 (три тисячі чотириста сімдесят три) грн. 64 коп. Згідно з копією довідки № 10428 від 14.06.2019, виданої відділом державної виконавчої служби Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, по виконавчому листу № АЕ-101/97 від 01.12.2014 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання повнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , існує заборгованість по аліментам з 02.12.2011 року по 10.11.2014 року (тобто на момент повноліття) у розмірі 11 273, 02 грн. Відповідач [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] виплачував нерегулярно та не в повному обсязі, рішення суду від 16.11.2015 не виконав. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу систематичної несплати відповідачем на користь позивача аліментів на утримання дочки, у зв`язку з чим позивач бажає стягнути з відповідача відповідну суму неустойки. Вказані правовідносини регулюються Сімейним кодексом України та Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач надала належні, допустимі та достатні докази того, що станом на 14.06.2019 відповідач без поважних причин, систематично, протягом декількох років не сплачував аліменти у повному обсязі на утримання дитини, у зв`язку з чим за ним утворився значний розмір заборгованості, а саме 11 273 грн. 02 коп. При цьому, позивач у позовній заяві просить суд стягнути неустойку у зв`язку із несплатою аліментів за період з січня 2014 року по 14.06.2019, а тому суд на підставі принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) розглядатиме відповідні позовні вимоги саме за цей період. Перевіряючи правильність розрахунків позивача та обраховуючи розмір неустойки за несплату аліментів, суд враховує наступне. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: ?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де: ?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц. Обраховуючи розмір неустойки у зв`язку з несплатою відповідачем аліментів за наведеною вище формулою, суд, з використанням відомостей, викладених у розрахунку заборгованості по аліментам, доходить висновку про те, що розрахунок виконаний позивачем правильно, з яким суд погоджується. За таких обставин, ураховуючи вимоги ч. 1 ст. 196 СК України, згідно з якими розмір неустойки, на стягнення якої має право одержувач аліментів, може бути не більше 100 відсотків заборгованості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача може бути стягнуто не більше 11273 грн. 02 коп. (розмір загальної заборгованості по аліментам), а отже для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі у сумі 267377 грн. 90 коп., суд не має законних підстав. Крім того, суд враховує наявність заочного рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16.11.2015, яким з відповідача на користь позивача вже стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за той самий період у розмірі 3473, 64 грн. Отже, суд доходить висновку, що стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає неустойка за прострочення сплати аліментів, за мінусом вже стягнутої раніше пені, що становить 7799 грн. 38 коп. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України). У разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року по справі № 161/4985/17. Враховуючи те, що позивач була звільнена від сплати судового збору за подання цього позову на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та позовні вимоги судом задоволені частково, а саме у розмірі 7 799, 38 грн., суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави витрати по сплаті судового збору у сумі 22 грн. 44 коп. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів витрачених нею на правову допомогу у розмірі 4500 гривень, суд зазначає наступне. Стаття 133 ЦПК визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 вищезазначеного закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Проте, позивач до позовної заяви не надав доказів щодо обсягу виконаних робіт адвокатом та їх вартості, що сплачена, а саме документ на підтвердження сплати правової допомоги позивачем не наданий, тобто позивач не навів жодного належного доказу понесення ним витрат на правову допомогу, а тому ця позовна вимога задоволенню не підлягає.

Outcome: partial