Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , треті особи: територіальний підрозділ центру надання адміністративних послуг Шевченківського району м.Харкова департаменту реєстрації Харківської міської ради, Харківська міська рада, [PERSON] в якому просить усунути перешкоди у праві користування квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. В обґрунтування позову зазначає, що їй на праві спільної сумісної власності належить 3/8 частини квартири [ADDRESS] . Співвласниками вказаної квартири є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після смерті батька - [PERSON] у 2016 році, позивач разом з сестрою [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на користь матері, дружини померлого, [PERSON] , яка у 2016 році прийняла спадщину. Позивач зазначила що їй, [PERSON] та [PERSON] належить по 3/8 частини вказаної квартири. На час подання позовної заяви у вказаній квартирі зареєстровані позивач разом з сестрою [PERSON] , їх матір [PERSON] та відповідач [PERSON] , який є родичем померлого батька. В кінці 2009 відповідач звернувся до батька позивача з проханням зареєструвати його у вищевказаній квартирі строком на 6-ть місяців. Про реєстрацію відповідача в квартирі, позивач дізналась з отриманих квитанцій по нарахуванню комунальних платежів. Після реєстрації відповідача в квартирі, він в ній не проживав, жодних речей не залишав, за комунальні послуги не сплачував. Позивач зазначає, що відповідач постійно проживає в Грузії вже понад 6-ти років, але досі зареєстрований у квартирі, що належить позивачу на праві спільної сумісної власності. У зв`язку з тим, що позивач вбачає достатність правових та фактичних підстав для визнання відповідача, зареєстрованого у квартирі [ADDRESS] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.06.2018 року позовну заяву залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали позивачем подано уточнену позовну заяву в якій визначено єдиним позивачем [PERSON] , а [PERSON] віднесено до кола третіх осіб по справі. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 27.08.2018 року позовну заяву повторно залишено без руху, через невиконання позивачем вимог щодо сплати судового збору. Ухвалою суду від 27.08.2018 року позовну заяву вирішено повернути позивачеві [PERSON] . Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.10.2018 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.12.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 10.12.2019 року повернуто [PERSON] сплачений судовий збір. Ухвалою суду від 28.04.2020 року до участі у справі залучено Харківську міську раду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. На підставі розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи від 22.07.2020 року, справу передано в провадження судді Дзержинського районного суду м. Харкова Цвірюка Д.В. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.09.2020 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник третьої особи територіального підрозділу центру надання адміністративних послуг Шевченківського району м. Харкова департаменту реєстрації Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у відсутність представника. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивачки, кожний окремо, показали що відповідача [PERSON] ніколи не бачили. Перешкод для його проживання у квартирі ніхто не чинив. Суд, заслухавши вступне слово позивача, пояснення третьої особи, допитавши свідків, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] , третім особам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, реєстраційний №1-07-263757 від 15.01.2007 року, договором про визначення часток у квартирі від 03.12.2009 року, договором дарування від 24.12.2009 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.11.2020 року. На час розгляду справи, судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку. Як вбачається зі змісту позову та пояснень позивача, наданих у судовому засіданні, наприкінці 2009 року відповідач звернувся до батька позивача з проханням про тимчасову реєстрацію у спірній квартирі як члена сім`ї. [PERSON] , батько позивача, зареєстрував відповідача - [PERSON] у вказаній квартирі без відома позивача та третіх осіб по справі - [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації відповідача в квартирі, він в ній не проживав, речей не привозив, про житло не турбувався та не сплачував за комунальні послуги. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона є сусідкою позивача, зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] більше 30 років, є пенсіонеркою. Свідок зазначила що їй відомо, що у квартирі [ADDRESS] проживає позивач разом з сестрою [PERSON] та матір`ю [PERSON] 7-8 років потому бачила останній раз батька позивача [PERSON] . Вказані сусіди почали проживати за цією адресою більше 20 років тому. [PERSON] жодного разу за вказаною адресою не бачила, про перешкоди у проживанні відповідачу їй невідомо. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що він проживає за адресою [ADDRESS] , працює двірником у школі. З відповідачем по справі особисто не знайомий, ніколи його не бачив. Свідок зазначив що у квартирі [ADDRESS] проживають тільки позивач, сестра [PERSON] та їх матір [PERSON] . Жодних перешкод для проживання відповідача за всі роки з боку позивача не чинилось. У суду немає підстав для сумнівів у достовірності показів свідків, які попереджені про кримінальну відповідальність та приведені до присяги. Також, відповідно до відповіді з Шевченківського відділу поліції в Харківській області від 20.06.2018 року, дослідженої у судовому засіданні, встановлено, що упродовж останніх трьох років жодних звернень від [PERSON] за фактом перешкоджання йому у проживанні у спірній квартирі не надходило. Тому позивач звернулась до суду за захистом її порушеного права, а саме права на вільне користування та розпорядження належним їй майном. Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Отже аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. При цьому суд зауважує, що право члена сім`ї власника та інших осіб на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим ці правовідносини регулюються ст. 401-406 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.1,2,5,6 ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут зберігає свою чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Отже, аналіз положень гл.32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що відповідач був зареєтрований у квартирі [ADDRESS] і відповідно набув право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. До таких обставин можна віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї. Отже у разі доведеності фактів, які можуть бути прийняті у якості підстав для припинення сервітуту, перешкоди власнику у користуванні належною йому квартирою унаслідок неможливості спільного проживання із колишнім членом сім`ї власника можуть бути усунуті шляхом припинення права користування квартирою (припинення сервітуту). Право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їхні діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до чч.2 та 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Член сім`ї (у сімейно-правовому аспекті) - це особа, яка має тісний правовий зв`язок із сім`єю, що ґрунтується на шлюбі, спорідненні, усиновленні, інших формах влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, характеризується спільністю життя та інтересів, наявністю взаємних прав і обов`язків, передбачених сімейним законодавством. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Враховуючи викладене, суд дійшов переконливого висновку, що відповідач не може вважатися членом сім`ї позивача, оскільки спільним побутом сторони не пов`язані, спільного господарства не ведуть, взаємних прав та обов`язків не мають, про що зазначили позивач та третя особа у судовому засіданні, та відповідач не є наймачем або членом його сім`ї, оскільки зареєстрований в квартирі зі згоди колишнього співвласника, а не на підставі договору найму. Тому право відповідача на користування чужим майном по суті є сервітутом та підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Отже, враховуючи, що відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі зі згоди колишнього співвласника, який помер, а позивач, як співвласник квартири, такої згоди відповідачу не давала, за комунальні послуги відповідач не сплачує, не приймає участі в утриманні майна, тому обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, для відповідача припинились, а власник житлового приміщення має намір користуватись й розпоряджатись ним на власний розсуд. Тому суд дійшов висновку, що право відповідача на користування чужим майном (квартирою позивача) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позивач обґрунтовано та правомірно ставить вимоги до відповідача про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , оскільки, відповідач не є членом сім`ї позивача та реєстрація його місця проживання в квартирі позивача створює останній перешкоди у користуванні своїм майном, що дає суду підстави визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно ч.1 ст.71 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. 406 ЦК України,

Outcome: approved