Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Адвокат Ткачук Олена Валеріївна в інтересах [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області, третя особа: Рубіжанська державна нотаріальна контора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з житлового будинку [ADDRESS] , зареєстрований 02 грудня 2005 року реєстратором: Рубіжанська державна нотаріальна контора за № 2651761, на підставі «вироку суду, б/н, 25.11.1996, Рубіжанський міський суд» на ім`я власника Сімакової Марії Михайлівни. В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Представник позивача у поданій заяві просила розглянути справу без її участі та без участі позивача, проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у встановлений йому строк правом на подачу відзиву на позов не скористався. Третя особа, також просила розглянути справу без її участі. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав; був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився без повідомлення причин; позивач не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Позиції учасників справи. Позиція позивача полягала у тому, що на підставі договору купівлі-продажу 11 червня 1997 року вона придбала будинок [ADDRESS] . Цей будинок їй продала [PERSON] , якій будинок належав на підставі договору дарування від 27 вересня 1996 року. Однак коли позивачка захотіла продати будинок у 2019 році, вона дізналась, що на підставі вироку Рубіжанського міського суду від 25 листопада 1996 року у відношенні [PERSON] , був накладений арешт, з чим вона, як власник майна, незгодна. \~ \~ \~ \~Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав. Третя особа, будь-яких пояснень не надавала. Питання щодо зняття арешту просила вирішити на розсуд суду. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Оцінка суду щодо фактів. На основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: 11 червня 1997 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купила будинок [ADDRESS] (а.с. 7). При цьому цей будинок належав [PERSON] на підставі договору дарування з 27 вересня 1996 року (а.с.7). Однак за відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на придбаний будинок накладено арешт, зареєстрований 02 грудня 2005 року за №2651761 реєстратором: Рубіжанська державна нотаріальна контора, а підставою обтяження є: вирок суду, б/н, 25.11.1996 року, Рубіжанський міський суд, власником якого зазначена [PERSON] (російською мовою: [PERSON] ) (а.с. 9). Але з інформації наданої Рубіжанським міським судом Луганської області, кримінальне провадження відносно [PERSON] у 1996 році, цим судом не розглядалось (а.с. 15,55). Станом, на 25 листопада 1996 року та 10 червня 1997 року, в реєстрі територіальної громади міста Рубіжне Луганської області та квартирній картці, відсутні будь-які відомості про зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] (а.с. 58). Відповідно до повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, [PERSON] (яка була матір`ю [PERSON] , що продала спірний будинок) померла [INFO] (а.с. 8,92-93,96). А до моменту смерті [PERSON] проживала одна та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 127). І після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась (а.с. 97,98-102). Станом на дату розгляду справи судом, згідно з відомостями Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт з будинку [ADDRESS] , не знятий (а.с.9). При цьому, згідно з відомостями Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради Луганської області, станом 31 грудня 2012 року, власником на будинок [ADDRESS] , є [PERSON] , яка, через наявність арешту на ј частину квартири не має можливості розпорядитись нею (а.с.8,9). Оцінка суду правовідносин учасників спору. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини у сфері власності, в межах яких, між ним і відповідачем виник спір щодо правомірності втручання відповідача у право позивача самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном, як його власником. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Оцінка суду щодо права. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. А стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, будинок [ADDRESS] , слід розглядати як нерухому річ, право власності та інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов`язані з такою реєстрацією є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Стаття 3 цього закону передбачає, що державна реєстрація прав є обов`язковою, а інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною 4 цієї ж статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. З огляду на положення частини 4 статті 86 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), цивільне право власності, існувало у чотирьох формах, серед яких була і особиста власність, яка нині іменується приватна. Згідно положень статті 100 та 101 вказаного кодексу, в особистій власності громадян могли бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, а також жилі будинки (або їх частини). А згідно частини 1 статті 13 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року №697-XII, об`єктами права приватної власності визнавались і жилі будинки. При цьому, виходячи з положень частини першої статті 4 та статей 224 і 227 ЦК УРСР кодексу, право особистої (приватної) власності могло виникнути на підставі угоди, у тому числі договору купівлі продажу чи дарування. І якщо такий договір укладався, він підлягав нотаріальному посвідченню та реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Суд враховує, що за діючими, на момент придбання позивачем будинку, положеннями статті 50 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік, право власності у набувача майна по договору виникало з моменту передачі речі, якщо інше не було передбачено законодавством або договором; якщо договір про відчуження майна підлягав державній реєстрації або нотаріальному посвідченню, право власності у набувача виникало в момент реєстрації або посвідчення договору; а якщо договір про відчуження майна підлягав державній реєстрації, право власності у набувача виникало в момент такої реєстрації. Однак будь-яких нормативно-правових положень, які б унормовували порядок державної реєстрації договорів купівлі-продажу або передбачали виникнення права власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу чи дарування виключно після реєстрації такого права, на момент укладення договору купівлі-продажу позивачем чи договру дарування, не існувало. Суд враховує, що на момент придбання позивачем будинку діяли «Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджені Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №56. Проте,з огляду на положення пунктів 1.1., 1.2., 1.4., 1.5. названих правил, державній реєстрації підлягали не договори купівлі-продажу нерухомого майна чи будь-які речові права на них, а конкретні об`єкти нерухомого майна, що вочевидь неможна ототожнювати з державною реєстрацією договорів чи речових прав на них. І хоча пункт 4.1. вказаних правил і передбачав оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності фізичним особам, таке оформлення здійснювалось на підставі документів, які вже підтверджували право власності фізичних осіб на об`єкти нерухомого майна. І до таких документів, відносились договори купівлі-продажу чи дарування посвідчені нотаріально. Отже, як на момент придбання позивачем будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, так і на момент отримання в дар цього будинку, діючі нормативно-правові положення передбачали, що право власності у таких випадках виникало у покупця в момент нотаріального посвідчення договору. Таким чином, з огляду на те, що позивач придбала будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, який був нотаріально посвідчений 11 червня 1997 року, саме в цю дату позивач набула право власності на вказане нерухоме майно в силу законодавства, що діяло на момент укладення договору купівлі-продажу. Разом з цим, [PERSON] , яка продала цей будинок позивачці, дійсно отримала його в дар, тобто отримала право власності на цей будинок 27 вересня 1996 року. Згідно з відомостями Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради Луганської, станом на дату розгляду справи судом, право власності на будинок [ADDRESS] , зареєстровано виключно за [PERSON] , яка, через наявність арешту на будинок не має можливості розпорядитись нею (а.с.8,9). За таких обставин, а також в силу положень частини 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з будинку [ADDRESS] , слід зняти. Висновок суду по суті позову. Тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області, третя особа: Рубіжанська державна нотаріальна контора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зняття арешту, підлягають задоволенню повністю. Отже,

Outcome: approved