Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») про захист прав споживача. Позов підписано її представником. В обґрунтування позову зазначено, що 01.09.2020 р. між [PERSON] та АТ ««Ідея Банк» було укладено договір кредиту та страхування № 202.24224.006986404, за умовами якого Банк зобов`язався надати їй суму грошових коштів у розмірі 16754,00 гривень. В порушення вимог Закону, перед укладенням Кредитного договору Відповідач не надав їй інформацію визначену ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка має надаватись перед укладенням кредитного договору. Відповідно до п. 2 Кредитного договору, ціль кредиту - споживчі цілі. Позивач посилалась на несправедливі умови договору, нечітки або двозначні положення, порушення положень Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою правління НБУ віл 10.05.2007 року № 168. З огляду на викладені у позові підстави представник позивача та позивач просять визнати недійсним пункт кредитного договору № 202.24224.006986404 від 01.09.2020 року, щодо графіку щомісячних платежів у частині визначеної в ньому комісії за обслуговування кредитної заборгованості та розрахунково - касове обслуговування, застосувати наслідки недійсності частини правочину шляхом зарахування незаконно сплаченої суми платежів за обслуговування кредитної заборгованості та розрахунково - касове обслуговування в рахунок інших обов`язкових платежів, а саме зі сплати заборгованості по тілу кредиту, що передбачено кредитним договором (а.с. 25-31). Ухвалою від 19.05.2021 року заяву було залишено без руху. 24.05.2021 року надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою від 28.05.2021 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов з доказами його обґрунтування. Копію ухвали та копію позовної заяви із додатками було надіслано відповідачу. Клопотання про розгляд справи в іншому провадженні сторони не заявляли. Представник позивача просив суд розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Позивачка та її представник повідомлялись за адресою для листування, вказаною у позовній заяві. В судове засідання не з`явились, 28.07.2021 року до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідач в судове засідання не з`явився, 29.06.2021 року надав відзив на позов, згідно якого позовні вимоги [PERSON] заперечив, вказуючи що до підписання кредитного договору позивачу в письмовій формі була надана вся інформація про умови кредитування. При цьому, отримання банком плати за обслуговування кредиту не суперечить приписам Закону України «Про споживче кредитування». Вказав, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», позивач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, позивач не відмовлявся від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав, і не звертався до банку за додатковими роз`ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення, тобто не скористався цим своїм правом. Просив відмовити у задоволенні позову повністю та проводити розгляд у її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.09.2020 року між [PERSON] та АТ ««Ідея Банк» було укладено договір кредиту та страхування № 202.24224.006986404, за умовами якого Банк зобов`язався надати грошові кошті у розмірі 16754,00 гривень (а.с. 8-11). Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов`язок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). За приписами ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору), Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. За змістом статті 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення кредитного договору), цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Так, відповідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» (в редакції на час укладення кредитного договору) чітко зазначено, що загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. З 10.06.2017 року набули чинності нові «Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що затверджені Постановою Правління НБУ від 08.06.2017 року №49. У свою чергу, пунктом 5 Правил (у радекції, чинній на час укладення договору 01.12.2020 року) також передбачено у складовій загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів вартість всіх додаткових та супутніх послуг за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Колонка 7 «Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що є додатком 2 до цих Правил також передбачає здійснення платежів позичальниками на користь Банків за додаткові та супутні послуги, що включають в себе, в тому числі платежі за обслуговування кредитної заборгованості. У свою чергу, пунктом 5 Правил також передбачено у складовій загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів вартість всіх додаткових та супутніх послуг за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Колонка 7 «Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що є додатком 2 до цих Правил також передбачає здійснення платежів позичальниками на користь Банків за додаткові та супутні послуги, що включають в себе, в тому числі платежі за ведення рахунку та розрахунково-касове обслуговування. Згідно п.5 Пояснення щодо заповнення Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, у колонках 7 (у розрізі платежів за колонками 7.1, 7.2, 7.3, 7.4 і т.д.) та 8 (у розрізі платежів за колонками 8.1, 8.2 і т.д.) зазначаються усі платежі споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. Отже, чинним законодавством України надано право відповідачу отримувати плату (комісію) за обслуговування кредитної заборгованості та розрахунково - касове обслуговування, оскільки щомісячна плата якраз встановлена за надання послуг позичальнику по кредитному договору, а тому немає підстав для визнання кредитного договору в ті частині недійсним. Посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року в справі №15-рп/2011, є не обґрунтованим та не актуальним і не може слугувати підставою для задоволення позову в цій частині, оскільки таке рішення було прийнято по кредитних договорах, що укладались з Банками зі споживачами до набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року. У постанові від 04.12.2020 у справі №917/1739/17 ВП ВС зазначила, що «правові підстави позову» - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду від 23.10.2019 у справі №761/6144/15-ц). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою позовних вимог, тобто обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги про визнання недійсним пункту кредитного договору № 202.24224.006986404 від 01.09.2020 року, щодо графіку щомісячних платежів у частині визначеної в ньому комісії за обслуговування кредитної заборгованості та розрахунково - касове обслуговування, позивач та її представник, зокрема, вказують порушення при укладенні договору положень ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», інших положень вказаного Закону та Постанови НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168. Однак позивачем та її представником не враховано, що з 10.06.2017 року набрав чинності ЗУ «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами час надання послуг споживчого кредитування. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договорі був укладений 01.09.2020 року, тобто укладений після набрання чинності ЗУ «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, редакція ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» зазнала змін, а затверджені Постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» втратили чинність ще 10.06.2017 року. Також слід зазначити, що відповідач має право отримувати плату за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, оскільки таке право на отримання плати за обслуговування кредитної заборгованості прямо передбачено ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» № 1734-VIII у чинні на час укладення договору редакції. Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Враховуючи вищевикладене, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, ураховуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок держави. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed