Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , [INFO] , 13 вересня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради про визнання правочину недійсним. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2019 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч.ч. 1, 5 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 30 вересня 2019 року засобами поштового зв`язку було направлено копії наявних у неї доказів, які надійшли до суду 02 жовтня 2019 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року позовну заяву судом було прийнято до розгляду та відкрито загальне провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року підготовче провадження закрито і справу призначено до судового розгляду. Позивач у своєму позові, а її представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що у 2012 році [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про розірвання договору та стягнення матеріальної та моральної шкоди. Підставою позову було невиконання [PERSON] умов договору, оформленого розпискою. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково і стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 64 000 гривень. 17 листопада 2014 року Ленінським ВДВС Дніпровського МУЮ в межах виконавчого провадження проведено електронні торги з реалізації 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2003 року. Переможцем вказаних торгів стала [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2016 року [PERSON] було вселено до квартири, проте, до квартири фактично вселилася [PERSON] Надалі власники квартири [ADDRESS] створили штучний спір щодо користування житловим приміщенням. Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 233 від 20 квітня 2012 року за малолітнім [PERSON] , 2008 року народження, закріплено право користування зазначеною квартирою. [PERSON] було призначено прийомною матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . З 2012 року квартира [ADDRESS] , або її частина, не може бути відчужена без отримання згоди на це органу опіки та піклування, а на об`єкт нерухомого майна повинна бути накладена заборона на відчуження. Позивач зазначила, що боргова розписка у тому вигляді, в якому вона складена, взагалі не є правочином, оскільки не породжує прав та обов`язків у будь-яких інших осіб, крім самої [PERSON] . Вважає, що зазначений правочин є недійсним, оскільки із змісту розписки випливає, що [PERSON] отримала грошові кошти; іншої сторони, від якої боржник отримала кошти, та на користь якої має вчинити дії (надати послуги), не зазначено. Також не вбачається, які саме послуги зобов`язується надати [PERSON] . Відсутні істотні умови договору; не дотримано форми договору; правочин не направлений на настання реальних наслідків. Просили суд визнати недійсною боргову розписку від 04 лютого 2012 року про отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 8 000 доларів США за оформлення документів. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала. У ході судового засідання пояснила, що вона працює ріелтором. [PERSON] придбала квартиру за кредитні кошти, і квартира була передана в іпотеку. За кредитним договором у [PERSON] була заборгованість, а відповідач була знайома з особою, яка займалася списанням заборгованості, та повідомила її номер телефону [PERSON] . Спірну розписку написала для зразка, самі гроші лише перерахувала та залишила їх у [PERSON] . Жодного договору між нею та [PERSON] укладено не було, будь-яких документів готувати не мала. Просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник [PERSON] у ході судового розгляду проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що спірна розписка жодним чином права малолітнього [PERSON] , [INFO] , не порушує, перешкод у користуванні квартирою для малолітнього ніхто не чинить, тому підстави для позову відсутні. Позивач не є стороною по договору, оформленого розпискою, просить визнати недійсною боргову розписку, при цьому посилається на перешкоди малолітньому [PERSON] , [INFO] , у користуванні квартирою; вимоги про вселення, чи усунення перешкод позивачем не заявлені. Просила відмовити [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , [INFO] , у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради суду пояснила, що в 2011 році малолітньому [PERSON] , [INFO] , було надано статус дитини-сироти. Позивач [PERSON] є його опікуном. Право користування квартирою [ADDRESS] було закріплено за дитиною. Квартира перебувала на праві спільної часткової власності у власності трьох осіб. Просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 233 від 20 квітня 2012 року право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , було закріплено за малолітнім [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Рішенням виконавчого комітету Новокодацької районної у м. Дніпрі ради № 101 від 14 березня 2017 року внесено зміни до рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпрі ради № 643 від 25 вересня 2009 року та покладено обов`язки щодо виховання та утримання прийомних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на прийомну матір [PERSON] (а.с. 9). 04 лютого 2012 року [PERSON] згідно з розпискою отримала для оформлення документів 8 000 договорів США, що еквівалентно 64 000 гривень, на строк три тижні (а.с. 10). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору та стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково і стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 64 000 гривень та судовий збір; у задоволенні інших позовним вимог відмовлено (а.с. 11). 17 листопада 2014 року Ленінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ в межах виконавчого провадження № 53422779 з метою примусового виконання виконавчого листа № 2/422/3645/2012, виданого з метою виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року, було проведено електронні торги з реалізації нерухомого майна - 1/3 частини квартири, належної на підставі свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2003 року [PERSON] . Переможцем електронних торгів згідно з протоколом № [NUMBER] стала [PERSON] 27 грудня 2014 року [PERSON] зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на 1/3 частину спірної квартири на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна серії НАК № 468507, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 865. Як встановлено ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 10 грудня 2012 року права, свободи та інтереси малолітнього [PERSON] не вирішувалися, а тому апеляційне провадження було закрито. На підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залишено без задоволення (а.с. 81-87). Також зазначеною постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року встановлено, що предметом спору по справі є стягнення грошових коштів у зв`язку із невиконанням [PERSON] умов договору від 04 лютого 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а звернення стягнення на майно [PERSON] проведено в межах виконавчого провадження, жодне питання з приводу права користування малолітнім [PERSON] спірною квартирою не вирішувалося. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсності. За приписами ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Отже, наслідком визнання недійсності правочину повинно бути повернення сторін за договором у попереднє становище, а саме повернення у власність [PERSON] права власності на 1/3 частину спірної квартири та повернення [PERSON] на користь [PERSON] отриманих грошових коштів, які були стягнуті на її користь заочним рішенням суду від 10 грудня 2012 року. Такі наслідки недійсності правочину, жодним чином не впливають на законні права та інтереси малолітнього [PERSON] , зокрема, на його право на користування квартирою [ADDRESS] , оскільки малолітній [PERSON] власником, чи співвласником квартири, частина якої була реалізована з електронних торгів в межах примусового виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року, не був і не є. За ним рішенням виконкому Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 233 від 20 квітня 2012 року було закріплено лише право користування вказаною квартирою, яке у разі його порушення, може бути захищене іншим передбаченим законом способом. Самі по собі правовідносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON] щодо укладення договору про надання послуг від 04 лютого 2012 року, жодним чином на права, свободи та законні інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , не впливають та не порушують їх. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ця норма пов`язує право на звернення до суду із захистом прав, свобод чи інтересів саме особи яка звернулась до суду. З огляду на те, що малолітній [PERSON] , [INFO] , не є стороною договору про надання послуг від 04 лютого 2012 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , жодних законних прав чи свобод у разі визнання правочину недійсним у нього не виникне. Крім того, судом також приймається до уваги, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку, було встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 04 лютого 2012 року становить 64 000 гривень, на три тижні та зобов`язалася їх повернути у разі, якщо документи не будуть оформлені (а.с. 11). Дане зобов`язання [PERSON] виконано не було, тому з неї на користь [PERSON] було стягнуто отримані кошти. Тобто, зазначеним судовим рішенням фактично було визнано дійсним вчинений між [PERSON] та [PERSON] правочин і визнавати його недійсним на теперішній час підстав немає. З огляду на вищевикладене, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач не довів, яким чином спірний правочин, укладений 04 лютого 2012 року між [PERSON] і [PERSON] порушує право користування квартирою малолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки позивач посилається саме на це, як на підставу своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду і у їх задоволенні позивачеві слід відмовити у повному обсязі. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, судові витрати понесені нею при розгляді даної справи, слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed