Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

[PERSON] , яка діє від імені та в інтересах [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на перетин кордону дитини без згоди батька. Позовні вимоги мотивує тим, що сторони проживали у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано 03 грудня 2009 року. Від шлюбу у сторін народилася одна дитина - дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачкою та перебуває на її повному утриманні та вихованні. Рішенням Рахівського районного суду від 05.12.2016, надано дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі державного кордону України, а саме до Чеської Республіки до досягненню нею 16-ти річного віку, без згоди її батька, [PERSON] , [INFO] . На даний час, позивачка має можливість відвезти дитину на відпочинок до родичів у Російську Федерацію, однак виїхати з України не може, оскільки батько дитини не надає нотаріальної згоди. Більше того, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні позивачкою заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за межі України, Такі дії з боку відповідача, порушують право малолітньої дитини на необхідне розширення кругозору, спілкування із матір`ю, відпочинок та оздоровлення. Оскільки виїзд дитини за кордон відповідає її інтересам, а вирішити даний спір без винесення відповідного судового рішення, не являється можливим, тому позивачка змушена звернутися в суд з даним позовом для захисту інтересів та прав дитини. На підставі наведеного просила надати [PERSON] дозвіл на тимчасові виїзди за кордон доньки, [PERSON] , [INFO] , в тому числі до Російської Федерації, строком на п`ять років, без згоди та супроводу [PERSON] . Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 02.07.2019, відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Рахівської РДА, Закарпатської області. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. У встановлений ч.1 ст.193 ЦПК України та визначений ухвалою суду про відкриття провадження від 02.07.2019 у справі п`ятнадцятиденний строк, відповідач не скористалися своїм правом для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 15.08.2019 закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] , що стверджується копією паспорта громадянина України № [NUMBER] виданого 01.10.2019. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Представник позивача, [PERSON] подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та без участі її довірительки. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. На задоволенні позову наполягає. Одночасно подала докази про призначення дитині державної соціальної допомоги, як інваліду дитинства. Відповідач, [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомив. Відзиву, письмових пояснень, заяв та клопотань від відповідача до суду не надходило. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, Органу опіки та піклування Рахівської РДА Закарпатської області в судове засідання не з`явився. Головний спеціаліст служби у справах дітей Рахівської РДА, [PERSON] , надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений судом строк відзив не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано 03 грудня 2009 року, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 03 грудня 2009 року. Від шлюбу у сторін народилася одна дитина, дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження дитини, серії [NUMBER] від 05 травня 2008 року. Малолітня дитина, [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, що стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання та довідками №2681, №2682 виданими 21.10.2019 виконавчим комітетом Кобилецько-Полянської селищної ради, Рахівського району, Закарпатської області. З матеріалів справи, зокрема, з посвідчення серії [NUMBER] від 13 грудня 2017 року, вбачається, що малолітня [PERSON] , [INFO] , являється інвалідом з дитинства, та потребує лікування за межами України. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області по справі №305/1346/16-ц, провадження по справі №2/305/948/16 від 05.12.2016, надано дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] за межі державного кордону України, а саме до Чеської Республіки до досягненню нею 16-ти річного віку, без згоди її батька, [PERSON] , [INFO] . [INFO] , адвокат Поштак Ю.С., надіслала відповідачу [PERSON] письмову пропозицію про необхідність з`явитися до Рахівської ДНК для надання нотаріальної згоди на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за кордон у супроводі матері. Станом на день винесення рішення, відповідач проігнорував вказану пропозицію. Законом України від 14.07.2016 р. N 1474-VIII внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України. У відповідності до ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. В судовому засіданні встановлено, що мати малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , позивачка по справі, [PERSON] , має можливість вивезти дитину за межі України з метою її лікування та відпочинку. Однак, батько малолітньої дитини, [PERSON] безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, виключно з метою належного її лікування та відпочинку, при цьому його поведінка не обумовлена піклуванням про інтереси дитини, а виключно власними егоїстичними, матеріальними мотивами. Вирішуючи питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за закордон суд враховує, що дитина перебуває на вихованні та утриманні матері, яка має можливість забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; малолітня дочка [PERSON] , перебуваючи із матір`ю за кордоном може отримати там належне лікування та догляд. Зважаючи на викладене, суд вважає, що надання дозволу на тимчасові виїзди дитини з матір`ю за кордон в період літніх та зимових канікул відповідатиме найкращим інтересам дитини. З огляду на викладене, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання про відшкодування судових витрат позивачем не ставилося. На підставі викладеного,

Outcome: approved