Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) 08 липня 2013 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) про визнання не ійсним договору дарування 1/2 частини житлового будинку, мотивуючи свої вимоги тим, що в серпні 2010 року вона подала до газети «Олександрійський тиждень» оголошення про продажу або обмін на автомобіль частини житлового будинку [ADDRESS] з належною частиною житлових будівель, який належав їй відповідно до Свідоцтва про право на спадщину і був успадкований після смерті батька. За цим оголошенням до неї зателефонував [PERSON] та запропонував здійснити обмін частини житлового будинку на автомобіль марки ВАЗ 2103, випуску 1981 року, державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований у МРЕВ ВДАІ м. Олександрія на ім'я [PERSON], який перебував у його та його матері володінні та користуванні. Досягнувши домовленості, у нотаріуса 29 вересня 2010 року [PERSON] та [PERSON] на її ім'я, чоловіка [PERSON] та її свекрухи [PERSON] було видано довіреність на право керування та розпорядження автомобілем марки ВАЗ 2103, випуску 1981 року, державний номерний знак [NUMBER], який належить [PERSON]. Довіреність від імені [PERSON] було підписано його представником - [PERSON] Того ж дня між нею та [PERSON] було укладено та посвідчено нотаріально договір дарування частини житлового будинку [ADDRESS], за яким вона подарувала [PERSON], яку вона раніше не знала, частину свого житлового будинку. При цьому уже пізніше вона з'ясувала, що вони не мали права укладати договір міни стосовно належного [PERSON] автомобіля, а оформлена на її ім'я довіреність не дає змоги їй здійснити юридичне оформлення права власності на автомобіль на своє ім'я. На даний час термін дії довіреності закінчився, і вона не має права на управління придбаного в 2010 році автомобіля. Вважає, що укладений договір дарування суперечить вимогам ЦК України, оскільки вчинений з дефектом волі дарувальника та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Просить суд визнати недійсним з моменту вчинення договір дарування частини житлового будинку [ADDRESS], що був укладений 29 вересня 2010 року та посвідчений нотаріально між [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні позивач та представник позивача на позовних вимогах наполягають посилаючись на викладені обставини. Інтереси позивача в суді за довіреністю представляв [PERSON] Відповідач [PERSON] втретє в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в суді. Про причини неявки суд не повідомила, письмових заяв чи клопотань до суду від неї не надійшло. Суд вважає, що відповідач була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи в суді, оскільки поштові повідомлення повернулись до суду з відміткою пошти про особисте отримання кореспонденції. [PERSON], як третя особа, не має заперечень проти задоволення позовних вимог. [PERSON], як третя особа, в судове засідання з'явився особисто, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, не заперечує проти задоволення позовних вимог, що сторони мали домовленість щодо обміну автомобіля на частину житлового будинку. У нотаріуса вони не змогли укласти договор міни, оскільки він не був власником автомобіля, а за порадою уклали договір дарування між позивачем та відповідачем, з якою він на той час спів мешкав, однак скоро вони розлучились. В тому будинку [PERSON] не проживала та не проживає на даний час, за будинком доглядає та продовжує його ремонтувати саме він. На сьогодні автомобіль [PERSON] йому не повернула, оскільки закінчився термін дії довіреності, а житло йому не належить. Також вказує, що [PERSON] на його пропозицію оформити у нотаріуса угоду про дарування цієї частини будинку [PERSON] відмовилась, вимагаючи сплатити їй певні кошти. Нотаріус, як третя особа, проти задоволення позовних вимог заперечує, в письмовому запереченні вказує, що позивач укладала договір дарування за власною волею, без будь-яких погроз чи насильства, сторони стверджували, що при укладанні договору дарування були відсутні будь який обман чи інше приховування фактів, які мали б істотне значення та були свідомо приховані ними, договір не є фіктивним чи удаваним, а тому відповідає вимогам ст.ст. 182, 215-220, 225, 228-236, 257, 258, 261, 334, 377, 383, 719, 721 ЦК України. Просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести перед судом ті обставини, на які вона посилається , як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 3, 11-14, 15, 16, 22, 182, 203, 215 -220, 228 - 236, 328, 334, 355, 356, 362, 368, 369, 377, 383, 715, 716, 719, 721 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За загальним правилом відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих позивачем. Судом встановлено, що у нотаріуса 29 вересня 2010 року [PERSON] та [PERSON] на ім'я [PERSON] - позивача у справі та [PERSON] та [PERSON] було видано довіреність на право керування та розпорядження автомобілем марки ВАЗ 2103, випуску 1981 року, державний номерний знак [NUMBER] (зареєстровано в реєстрі за № 2505) та того ж дня між [PERSON] - позивач у справі та [PERSON] було укладено та посвідчено нотаріально договір дарування частини будинку [ADDRESS] (зареєстровано в реєстрі № 2506). Судом достовірно встановлено, що позивач була позбавлена права власності частини будинку [ADDRESS] при укладенні договору дарування в обмін на автомобіль марки ВАЗ 2103, випуску 1981 року, що є підставою для задоволення позову, тобто вільне волевиявлення сторін не мало місце щодо дарування частини нерухомого майна. Суд дійшов висновку, що між сторонами була досягнута домовленість щодо обміну автомобіля марки ВАЗ 2103, випуску 1981 року, державний номерний знак [NUMBER] на частину житлового будинку [ADDRESS]. Суд також приймає до уваги, що за рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 04 січня 2013 року було відмовлено в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування частини житлового будинку [ADDRESS] недійсним, оскільки [PERSON] не є власником нерухомого майна та не був стороною договору дарування. Суд вважає доведеним, що 29 вересня 2010 року, укладаючи два правочини, сторони приховали чи підмінили інший правочин. За таких обставин суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити та визнати укладений договір дарування не дійсним. Судові витрати суд вважає необхідним віднести на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved