Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

[PERSON], інтереси якого представляє [PERSON], звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням а саме кімнатою [ADDRESS]. У позовній заяві зазначено, що позивач є власником кімнати №6 згідно Свідоцтва про право власності від 07.10.2010 року, а з 02.02.2011 року в дану кімнату без згоди власника було зареєстровано відповідача. З часу реєстрації в цій кімнаті відповідач не проживав, речі не зберігав комунальні платежі не сплачував. Представник позивача просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув і про причину своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, в тому числі через оголошення в ЗМІ. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником кімнати [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 12.08.2011р. №493, згідно Свідоцтва про право власності від 07.10.2010 року (а.с.11, 12). З 02.02.2011 року в дану кімнату №6 без згоди власника цієї кімнати було зареєстровано [PERSON], що підтверджено довідкою ЖЕО №5 (а.с.33, 10), однак підставою реєстрації та обставини такої реєстрації в довідці не зазначено, позивачу не відомо. З часу реєстрації в цій кімнаті відповідач ніколи не проживав, речі не зберігав комунальні платежі не сплачував, що не спростовано останнім. Актами балансоутримувача КП «Дирекція замовника» від 19.02.2013р.,26.03.2013р., 22.04.2013 р., 28.05.2013р. (а.с.5-8) встановлено, що у приватизованій позивачем квартирі, відповідач [PERSON] відсутній і ніколи не з'являвся по місцю реєстрації. Ця ж сама інформація та факти відсутності проживання [PERSON] підтверджено і довідкою КП «ЄРЦ» (а.с.9). Отже право на користування було безпідставно набуто відповідачем, а встановлення факту не проживання більше 3-х років по місцю реєстрації, підтверджено належними доказами. За ст..383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та членів своєї сім»ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). При розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Як слідує зі ст..71, 72 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 383, 386 ЦК України, ст..71, 72 ЖК,

Outcome: approved