Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

[PERSON] (надалі - також «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Територіальної громади м. Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] в період з січня 2013 року по 11 грудня 2019 року та на час відкриття спадщини станом на 11 грудня 2019 року. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.09.2020 року замінено у даній цивільній справі первісного відповідача - Територіальну громаду м. Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради на належного відповідача - [PERSON] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08.12.2020 року до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства залучено в якості співвідповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] звернулися до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, в якому просили встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , є двоюрідною сестрою померлої [INFO] [PERSON] ; встановити факт, що померла [INFO] [PERSON] є двоюрідною сестрою померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.02.2021 року цивільну справу №344/13463/20 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин об`єднано в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства. Надано справі загальний номер 344/2498/20, провадження № 2/344/741/21. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства та за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин. Позовні вимоги за позовом [PERSON] мотивовано тим, що у зв`язку з проживанням [PERSON] та [PERSON] в період з січня 2013 року по 11 грудня 2019 року однією сім`єю, необхідним є встановлення даного факту в судовому засіданні з метою реалізації спадкових прав Позивача. Як зазначила Позивач в позовній заяві, факт її спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] підтверджується поясненнями свідків - сусідів. [PERSON] та [PERSON] разом зустрічали свята, вели домашнє господарство, Позивач турбувалася про [PERSON] як про свою матір. В судовому засіданні Позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , представник [PERSON] в судових засіданнях проти позовних вимог [PERSON] заперечили, посилаючись на їх безпідставність, в обґрунтування чого зазначили про те, що померла [PERSON] , яка є їхньою родичкою, ніколи не проживала в сім`ї інших осіб, оскільки мала власне житло, придатне для проживання (по [ADDRESS] ), і саме там проживала по день своєї смерті. Відповідачі систематично відвідували свою родичку [PERSON] в її домі, вона ніколи не казала про те, що постійно проживає в сім`ї [PERSON] . Відповідач [PERSON] на адресу суду направив заяву про розгляд справи без його участі, в якій повністю заперечив проти позову [PERSON] . В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник, відповідач [PERSON] та її представник (який також є представником відповідача [PERSON] ) проти позовних вимог заперечили та просили відмовити в їх задоволенні. В ході судового розгляду справи Судом допитано свідків: [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] (та в минулому - [PERSON] ), як пояснила суду, що покійна [PERSON] перейшла на постійне проживання до сім`ї [PERSON] після смерті її сина [PERSON] підтвердила факт спільного проживання та ведення господарства, наявність у померлої окремої кімнати в будинку [PERSON] . [PERSON] яка є сусідкою [PERSON] (та в минулому - [PERSON] ), як пояснила суду, що покійна [PERSON] постійно проживала в будинку [PERSON] приблизно з 2014 року, свідок особисто бачила її в домашньому одязі в будинку [PERSON] . Підтвердила факт спільного святкування свят [PERSON] з [PERSON] . [PERSON] , яка є подругою [PERSON] близько 40 років, яка підтвердила факт постійного проживання [PERSON] у будинку [PERSON] , факт наявності окремої кімнати у покійної. [PERSON] , яка є дружиною відповідача [PERSON] , тобто родичкою покійної [PERSON] . Пояснила суду, що вона періодично приїжджала в гості до [PERSON] (частіше, ніж один раз на рік). Заперечила факт проживання [PERSON] у чужій сім`ї, оскільки, як зазначила свідок, [PERSON] проживала у своєму будинку по [ADDRESS] . [PERSON] , яка є родичкою та була близькою подругою покійної [PERSON] , котра пояснила суду, що систематично (на свята тощо) приходила в гості до [PERSON] , яка проживала у своєму власному будинку, в якому були необхідні умови для проживання. [PERSON] , двоюрідну сестру [PERSON] , відповідача по справі, яка заявила клопотання про її допит в статусі свідка. Пояснила суду, що вони постійно спілкувалися з померлою [PERSON] , яка була здоровою жінкою, сама себе обходила, жила за адресою [ADDRESS] у своєму будинку, а не в чужій сім`ї. [PERSON] , який є чоловіком Позивача [PERSON] . Повідомив суду, що покійна [PERSON] постійно проживала у них в сім`ї, до смерті сина - періодично, а після смерті - постійно. [PERSON] мала власні ключі від будинку [PERSON] , всі документи на майно [PERSON] віддала [PERSON] . Свідок сприймав її як члена своєї сім`ї. [PERSON] , який є найближчим сусідом покійної [PERSON] зазначив про те, що між [PERSON] та [PERSON] завжди були близькі дружні відносини, завжди всюди були разом. Проте, достеменно сказати, де саме та в якому будинку проживала покійна [PERSON] свідок [PERSON] сказати не може, оскільки він на цьому не акцентував увагу. [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] по [ADDRESS] . Повідомила суду, що відразу після смерті сина [PERSON] перейшла проживати до [PERSON] , де мала окрему кімнату, перебувала у домашньому одязі, коли свідок заходила в гості. [PERSON] , яка є дружиною двоюрідного брата [PERSON] , пояснила суду, що покійна [PERSON] ніколи не проживала в чужій сім`ї, оскільки мла власний будинок. Позовні вимоги за позовом [PERSON] та [PERSON] мотивовано тим, що оскільки [PERSON] , [INFO] , є двоюрідною сестрою померлої [INFO] [PERSON] , однак документальне підтвердження даного факту не збережене, необхідним є встановлення даного факту родинних відносин в судовому порядку з метою реалізації права на спадкування. Аналогічно, посилаючись на те, що померла [INFO] [PERSON] (матір [PERSON] ) є двоюрідною сестрою померлої [INFO] [PERSON] , [PERSON] просила встановити такий факт родинних= відносин в судовому порядку. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , а також їхні представники в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] та [PERSON] не заперечили. [PERSON] на адресу суду направив заяву про розгляд справи без його участі. Судом в ході розгляду даної справи також допитано свідків [PERSON] (жителька села [PERSON] , сусідка [PERSON] в селі) та [PERSON] (жителька села [PERSON] , сусідка [PERSON] в селі), які підтвердили факт того, [PERSON] є двоюрідною сестрою [PERSON] , а померла [INFO] матір [PERSON] - [PERSON] , - є двоюрідною сестрою померлої [INFO] [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 1. Позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства. Згідно Довідки Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори від 10.02.2020 року №279/02-14 (том 1, а.с.8) в Першій Івано-Франківській державній нотаріальній конторі 24.12.2019 року заведена спадкова справа за №915/2019 за заявою №2695 гр. [PERSON] , [INFO] , після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав після смерті [PERSON] , [INFO] , яким помер [INFO] . Посилаючись на те, що з січня 2013 року Позивач [PERSON] постійно проживала з померлою [PERSON] однією сім`єю, однак без відповідного судового рішення про встановлення юридичного факту неможливо оформити її спадкові права, - [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом про визнання факту спільного проживання з спадкодавцем протягом останніх п`яти років до часу смерті та станом на час відкриття спадщини. При цьому Суд звертає увагу на те, що за даним цивільним позовом [PERSON] пред`явлено виключно позовну вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення (проживання однією сім`єю у відповідний період часу); будь-яких майнових вимог (зокрема, визнання права власності в порядку спадкування) за даним цивільним позовом не пред`явлено. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини (пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Звертаючись з позовом до відповідачів про встановлення факту, що має юридичне значення, [PERSON] посилається на те, що встановлення факту є необхідним для реалізації її спадкових прав як спадкоємця четвертої черги, та просить встановити факт її спільного проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства з [PERSON] в період з січня 2013 року по 11 грудня 2019 року та на час відкриття спадщини станом на 11 грудня 2019 року. Судом встановлено з пояснень Позивача, що нотаріусом відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] в зв`язку з неможливістю довести факт проживання зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менше як п`ять років, та рекомендовано з даного приводу звернутися до суду. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 та ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до ч. 2, 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. З матеріалів спадкової справи № 915/2019 після смерті [PERSON] (том 2, а.с.73-166) вбачається, що до складу спадщини померлої входило право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] . Відтак, саме щодо вказаного майна у [PERSON] існує намір щодо його спадкування за законом. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тому завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19). Виходячи з системного аналізу положень ЦК та ЦПК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права; порушення (невизнання або оспорювання) такого права з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Спір про право характеризує такий стан правовідносин, коли між сторонами існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких є неможливим без судового втручання. Спір про право є особливим видом правовідносин, який виникає внаслідок відсутності згоди між сторонами регулятивних або охоронних правовідносин щодо взаємних прав та обов`язків. Таким чином, ключовим показником визначення наявності спору про право у цій справі є наявність суперечностей, відсутність згоди між учасниками справи стосовно наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків заявника шляхом визнання чи заперечення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем. Подібний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 541/597/17 (провадження № 61-34116св18). Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав. Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 482/2163/17, провадження № 61-1494св19: «Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Принцип ефективності закріплений і у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про встановлення факту спільного проживання сторін є доцільним та ефективним як спосіб захисту у випадку визнання майна спільним майном сторін. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 369/5481/16-ц (провадження № 61-10372св18) та у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 379/3191/15-ц (провадження № 61-14379св18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. З огляду на наведене, Верховний Суд визнає обґрунтованими висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не заявила позовних вимог на захист тих порушених відповідачами прав, для реалізації яких позивачу необхідно було встановити юридичний факт». Як вже було зазначено, у даній цивільній справі [PERSON] пред`явлено до відповідачів виключно позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю у відповідний період часу; будь-яких майнових вимог (зокрема, визнання права власності в порядку спадкування) за даним цивільним позовом не пред`явлено. При цьому, Суд зауважує, що ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про встановлення факту спільного проживання відповідних осіб (в даному випадку Позивача [PERSON] та померлої [PERSON] ) є доцільним та ефективним як спосіб захисту у випадку визнання права власності на спадкове майно, оскільки вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю Позивачем висунута з певною правовою метою - вирішити спір з відповідачами щодо її права на спадщину. Оскільки Позивач не заявила позовних вимог на захист тих порушених (невизнаних, оспорюваних) відповідачами прав, для реалізації яких Позивачу необхідно було встановити юридичний факт, тому Суд вважає, що в рамках розгляду даної цивільної справи Позивачем обрано невірний та неефективний спосіб захисту своїх прав. Крім того, Суд зауважує на тому, що відповідну позовну вимогу щодо встановлення факту проживання зі спадкодавцем протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини Позивачем (тобто, віднесення [PERSON] до четвертої черги спадкоємців за законом) заявлено Позивачем, зі змісту її пояснень, задля можливості реалізації спадкових справ після смерті спадкодавця [PERSON] . В той же час, чинний Цивільний кодекс України встановлює наступну черговість спадкування за законом: - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України); - у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України); - у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України); - у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України); - у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування (ст. 1265 ЦК України). Порядок спадкування за правом представлення врегульовано статтею 1266 ЦК України. Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення. В рамках розгляду даної цивільної справи Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є двоюрідною сестрою померлої [PERSON] . Відтак, враховуючи ступінь родинного зав`язку з померлою спадокодавицею та вимоги ч. 3 ст. 1266 ЦК України, є підстави стверджувати про можливість спадкування даною спадкоємицею за правом представлення, тобто віднесення її до третьої черги спадкоємців за законом. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Підстав застосування положень ст. 1259 ЦК України у спірних відносинах суду не доведено та не підтверджено. Враховуючи вищезазначене, Суд зауважує, що наявність спадкоємців за законом попередньої черги нівелює необхідність встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, оскільки в разі встановлення такого факту [PERSON] отримала б право на спадкування в четверту чергу, тобто наступну чергу після третьої. Іншими словами, встановлення такого факту не матиме юридичного значення для Позивача. Враховуючи все вищевикладене, зважаючи на те, що Позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх невизнаних та оспорюваних прав, Суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства слід відмовити з викладених вище підстав. 2. Позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин Згідно Свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 18 грудня 2019 року (том 1, а.с.20) [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 82 роки. З матеріалів спадкової справи № 915/2019 після смерті [PERSON] (том 2, а.с.73-166) вбачається, що до складу спадщини померлої входить право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] . У відповідь на звернення до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори вже із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом, [PERSON] та [PERSON] було роз`яснено, що для оформлення спадщини необхідно подати докази родинних відносин (зв`язків) між ними та спадкодавцем, тому відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується листами державного нотаріуса Дмитрук С.Д. від 29.09.2020 року за №1575/02-14 та за №1576/02-14 (том 2, а.с.11-12). Посилаючись на наявність родинних зв`язків з померлою [PERSON] та відсутність документів для їх документального підтвердження, [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з даний цивільним позовом. Як встановлено Судом, в діда позивачів, [PERSON] , було троє дітей: [PERSON] (батько [PERSON] - дівоче прізвище [PERSON] ), [PERSON] (мати спадкодавця [PERSON] - дівоче прізвище [PERSON] ) та [PERSON] (мати [PERSON] - дівоче прізвище [PERSON] ). Так, з архівної довідки №Л-23(Ц)/06-06 від 19.06.2020 року вбачається, що дід [PERSON] , народився [INFO] у селі Олеша Тлумацького району. Батьком останнього є [PERSON] , а мамою [PERSON] . Його син, [PERSON] , народився [INFO] в селі Олеша Тлумацького району і його батьками є [PERSON] , син [PERSON] і [PERSON] , уродженої [PERSON] , мамою є [PERSON] , донька [PERSON] і [PERSON] , уродженої [PERSON] довідка Л-13(Ц)/06-06 від 18.03.2020 року). Проте, в свідоцтві про смерть [NUMBER] вказано, що [INFO] помер [PERSON] . В свідоцтві про народження [PERSON] , що народилася [INFO] зазначено, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] , замість правильно « [PERSON] » та « [PERSON] », і відповідно її дівоче прізвище є « [PERSON] » замість правильно « [PERSON] ». В подальшому, у зв`язку з одруженням, прізвище [PERSON] змінилося на « [PERSON] », а після - на « [PERSON] ». Аналогічно, дочка [PERSON] , [PERSON] , народилася [INFO] в селі Олеша Тлумацького району і її батьками є [PERSON] ( [PERSON] ), син [PERSON] і [PERSON] , уродженої [PERSON] . [PERSON] є [PERSON] , донька [PERSON] і [PERSON] , уродженої [PERSON] довідка С-104(Ц)/06-06 від 18.09.2020 року). В подальшому, [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] і відповідно її прізвище стало « [PERSON] ». Від даного шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка одружилася з [PERSON] і відповідно прізвище останньої стало « [PERSON] ». [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] і відповідно її дівоче прізвище є « [PERSON] ». В подальшому, у зв`язку з одруженням, прізвище [PERSON] змінилося на « [PERSON] ». Згідно із витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 16.07.2020 року мама спадкодавця ( [PERSON] ) [PERSON] народилася [INFO] в селі Олеша Тлумацького району і її батьками є [PERSON] та [PERSON] . В подальшому [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] і її прізвище змінилося на « [PERSON] ». Спадкодавець, [PERSON] , народилася [INFO] в селі Олеша Тлумацького району, її батьками є [PERSON] та [PERSON] . В свідоцтві про народження [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зроблено запис щодо їх батька [PERSON] , проте як зазначено в позовній заяві, невідповідності написання прізвища померлих в свідоцтві про народження виникли по причині написання латиницею, російською та українською мовами, діалектами, а також через неуважність осіб, що вчинили вказані записи. На даний час зробити виправлення в них не можливо у зв`язку із смертю перелічених вище осіб. Отже, факт наявності родинних відносин (зв`язків) між [PERSON] , [PERSON] та померлою [PERSON] підтверджується також спільним місцем народження їх родичів і спадкодавця - село Олеша Тлумацького району Івано-Франківської області, свідоцтвами про смерть, народження, одруження, архівними довідками та витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, що наявні в матеріалах справи. Крім того, вказані вище факти в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили те, що [PERSON] є двоюрідною сестрою померлої [PERSON] , а рідна мати [PERSON] - [PERSON] була двоюрідною сестрою померлої [PERSON] . Відповідачі по справі вказаних фактів родинних зв`язків вищезазначених осіб не заперечили. Пунктом 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про становления факту родинних відносин між фізичними особами. Аналогічно згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. №7 встановлено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до п.1 ч.1 с. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Отже, як встановлено Судом, в матеріалах справи містяться докази, які підтверджують факт родинних відносин [PERSON] та [PERSON] , між [PERSON] (матір`ю [PERSON] ) та [PERSON] . Докази, які б спростовували факт родинних відносин між вищевказаними особами в матеріалах справи відсутні, а відповідачі по даній справі такого факту не заперечували. Зважаючи на вищевказані обставини, вивчивши матеріали справи, Суд вважає, що позовна заява [PERSON] та [PERSON] підлягає до задоволення, оскільки дані факти та відповідні їм правовідносини підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 3, 21,36 Сімейного кодексу України, пункту 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 , пунктів 2,23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування»,

Outcome: approved