Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася із позовом до Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання права на земельну частку (пай), видачу державного акту на землю, посилаючись, після уточнення позову, на наступне. Із 16 квітня 1991 року по 13 жовтня 1996 року вона працювала бухгалтером автопарку в радгоспі ім. «Челюскінців» Близнюківського району Харківської області, який був розташований на території Алісівської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Має хворих дітей - інвалідів. У 1996 році звільнилася з роботи у зв'язку із необхідністю догляду за сином та хворою матір'ю. При цьому адміністрація радгоспу ім. «Челюскінці» при її звільненні не вказала у трудовій книжці про її звільнення у зв'язку із доглядом за хворим членом сім'ї. За таких обставин вона залишилася без земельного паю. А тому і просить суд зобов'язати Близнюківську районну державну адміністрацію Харківської області виділити їй із земель резерву Алісівської сільської ради єдиним масивом 9,98 га ріллі, як пропущеній у списках на розпаювання землі(а.с.19-21). Ухвалою суду від 23.10. 2017 до участі у справі як третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Алісівську сільську раду Близнюківського району Харківської області(а.с.33,34). Будучи своєчасно та належним чином повідомленою по час та місце розгляду справи, що вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, [PERSON] у судове засідання не з'явилася. За клопотанням її представника [PERSON] розгляд справи проведено за її відсутності. У судовому засіданні представник [PERSON] [PERSON] на задоволенні позову наполягав, посилаючись на обставини, вказані в позовній заяві. Крім того пояснив, що [PERSON] не була включена до списку осіб які мають право на земельний пай оскільки не була членом КСП ім. «Челюскінців» але не втратила таке право тому що її звільнення із роботи із радгоспу ім. «Челюскінців» було пов'язане з хворобою дітей. У судовому засіданні представник відповідача - Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області Парахотіна Л.О. проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що [PERSON] права на отримання земельної частки (паю) не має. Пояснила, що [PERSON] не була членом КСП ім. «Челюскінців, так як звільнилася із радгоспу ім. «Челюскінців» ще до його реформування в КСП. Державний акт на право колективної власності на землю КСП ім. «Челюскінців» видано у 2000 році. За таких обставин їй не було видано відповідно і сертифікат на земельну частку. Щодо вимоги про видачу державного акту на землю вказала, що з 2013 року такі акти не видаються. У судовому засіданні представник третьої особи Алісівської сільської ради Близнюківського району Харківської області проти задоволення позову також заперечував, підтримавши правову позицію відповідача. Вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність у позові відмовити повністю, виходячи із наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є громадянкою України, про що свідчить фотокопія її паспорту(а.с.5). Із фотокопії її трудової книжки вбачається, що з 16.04. 1991 по 23.10. 1996 року вона працювала в радгоспі ім. «Челюскінців». Звільнилася за власним бажанням(а.с.6). Довідкою виконкому Дебальцівської сільської ради від 29.12. 2006 №1312 посвічено, що [PERSON] з 23.1. 1996 року проживає в с. Дебальцеве Васильківського району Дніпропетровської області(а.с.9). Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як передбачено ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторонами та третьою особою визнано, що радгосп ім. «Челюскінців» було реорганізовано в Колективне сільськогосподарське підприємство ім. «Челюскінців» (надалі - КСП ім. «Челюскінців»). Також визнано і те, що позивач [PERSON] членом КСП ім. «Челюскінців» не була, сертифікат на земельну частку (пай) не отримувала, до списку осіб які мають право на цю частку (додатку до Державного акту на право колективної власності на землю), включена не була. Отже ці обставин не потребують доказування. Відповідно до ст.2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку /пай/ мають члени колективного сільськогосподарського підприємства ... , які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю. Із фотокопії Державного акту на право колективної власності на землю Серії [NUMBER] вбачається, що він виданий КСП ім. «Челюскінців» Алісівською сільською радою Близнюківського району Харківської області в тім, що цьому підприємству, на підставі рішення Х1Х сесії ХХ11скликання ради від 25 грудня 1997 року передано у колективну власність 4533,7 гектарів землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державний акт видано 19 січня 2000 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №23. Акт містить додаток - Список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства. Відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Як встановлено судом, ні станом на 25.12. 1997 (день прийняття рішення сесією про передачу землі у колективну власність), ні станом на 19.01. 2000 (на день видачі державного акту), ні пізніше [PERSON] членом КСП ім. «Челюскінців» не була і не стала. З 23.10. 2006 вона проживала в іншій області. Отже [PERSON] не набула право на отримання земельної частки (паю). При цьому причини її звільнення з радгоспу ім. «Челюскінців», в тому числі пов'язані з необхідністю догляду за хворими членами сім'ї тощо, правового значення в межах розгляду цього спору не мають. Такі висновки суду підтверджуються і наступним. Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі - Закон). У преамбулі вказаного Закону передбачено, що виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) провадиться із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності. Відповідно до ст. 1 Закону право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законом порядку; громадяни-спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (па місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Статтею 2 Закону передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією, а документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема, розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів. На підтвердження своїх вимог позивач [PERSON] надала лише фотокопію своєї трудової книжки, посвідчення про отримання пенсії у зв'язку із інвалідністю дитини(а.с.7), епікриз із історії хвороби сина(а.с.8). Вбачається, що вони не є документами які визначені у ст. 2 Закону. Слід також зазначити, що трудова книжка може бути підставою для виділення земельної частки але це стосується лише громадян України, зазначених в абзаці п'ятому частини першої статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», а саме громадян України, евакуйованих із зони відчуження, відселених із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадян України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Позивачем на підтвердження своєї належності до вищезазначених категорій громадян доказів не надано. Пунктом 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 року № 122, передбачено, що у разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). Ці нори до [PERSON] також не можуть бути застосовані, оскільки вона не є особою, яка отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) і в подальшому відповідно до законодавства таке право не набула. На підставі ч.1 та ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не вважає належними доказами та не бере їх до уваги надані [PERSON] копії ухвал Барвінківського районного суду Харківської області оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування. Так цими ухвалами позови [PERSON] до держави, філії державного земельного кадастру, КСП «Мирний» про виділення земельної ділянки та виготовлення Державного акту на землю залишені без руху та визнані неподаними і повернені позивачу. З огляду на вищенаведене не підлягає задоволенню і вимогам позивача щодо виготовлення на ім'я [PERSON] Державного акту на право власності на землю оскільки ця вимога є похідною від визнання за нею права на земельну частку (пай) у чому їй суд відмовляє, а також і тому що з 2013 року не передбачено видачу державних актів. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстрація права власності на земельну ділянку здійснюється шляхом внесення на підставі заяви та відповідних документів згідно законодавства запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Результатом розгляду заяви є рішення державного реєстратора чи витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію. За таких обставин у задоволенні позовних вимог позивачу необхідно відмовити повністю. При поданні позову судовий збір позивачем сплачений. Інших судових витрат по справі немає. А тому,

Outcome: dismissed