Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до Арбузинського районного суду Миколаївської області з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором. 03 грудня 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи надійшли в провадження судді Арбузинського районного суду Миколаївської області Кірімової О.М. Згідно ухвали Арбузинського районного суду від 16.12.2019 року провадження у справі відкрито та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідач відповідно до укладеної генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт ( далі Генеральна угода) від 23.09.2014 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 19370 грн. 79 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» умовами та правилами, тарифами складають між нею та банком кредитний договір. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач виконує свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, заборгованість за договором станом на 13.11.2018 року складає 65000 грн. 82 коп., з яких 17794 грн. 32 коп. заборгованість за кредитом, 16178 грн. 86 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 0 грн. 00 коп. заборгованість за комісією; 31027 грн. 64 коп. заборгованість за пенею. Позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати. Одночасно з пред`явленим позовом, представником відповідача суду надано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Будь-яких інших заяв та клопотань під час розгляду справи від представника позивача не надходило. Від представника відповідача до судового засідання надійшло клопотання про слухання справи за його відсутності та відсутності відповідача. Позовні вимоги визнав частково, згідно наданого ним уточненого розрахунку заборгованості. Крім того, до вказаного клопотання додано копію свідоцтва про шлюб, згідно якого відповідач [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] та копію паспорта відповідача. Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що 23 вересня 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднанні до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с. 8). Згідно умов п. 1.1.2 Генеральної угоди заборгованість за договором 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 20520 грн. 79 коп. У відповідності до п. 1.1.3 Генеральної угоди дата кінцевого погашення заборгованості по договору 30.09.2016 року. Умовами п. 1.2 Генеральної угоди передбачено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором, позичальник зобов`язується в день підписання Генеральної угоди мати залишок на будь-якому відкритому у банку рахунку в розмірі 1150 грн. У відповідності до п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 19370 грн. 79 коп. на строк 24 місяці, з 23.09.2014 року по 30.09.2016 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту, на споживчі цілі в сумі 19370 грн. 79 коп. в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, уплати відсотків у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані у заяві, умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 969 грн. 31 коп. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших розходів у відповідності до умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30.09.2016 року. Згідно умов п. 2.8 Генеральної угоди при порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в умовах та правилах за кожен день прострочки. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви (а.с. 5-6) станом на 13.11.2019 року заборгованість за договором б/н від 23.09.2014 року складає 65000 грн. 82 коп., з яких 17794 грн. 32 коп. загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту), 16178 грн. 86 коп. загальний залишок заборгованості за відсотками; 31027 грн. 64 коп. заборгованість по пені. Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1049\~ЦК України також передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний, як це передбачено ч. 1 ст. 527 ЦК України, виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Однак, поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, встановлено, що 23.09.2014 року сторони уклали Генеральну угоду, за умовами якої відповідач отримала строком на 24 місяці, з 23.09.2014 року по 30.09.2016 року, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 19370 грн. 79 коп., які зобов`язалась повернути зі сплатою відсотків у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мала здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 25 числа кожного місяця кошти у сумі 696 грн. 31 коп. (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Сторонами погоджено, що дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30.09.2016 року. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. В зв`язку з зазначеним суд приходить до висновку, що в зв`язку з порушенням відповідачем умов Генеральної угоди щодо погашення кредиту, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 17794 грн. 32 коп. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по відсоткам за користування кредитом суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 30.09.2016 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 30.09.2016 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01.10.2016 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові № 444/9519/12 від 28.03.2018 року та № 175/4753/15-ц від 06.02.2019 року. У відповідності до розрахунку заборгованості за договором б/н від 23.09.2014 року, доданого до позовної заяви станом на 30.09.2016 року загальний залишок заборгованості за відсотками становить 6231 грн. 84 коп. Таким чином з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 6231 грн. 84 коп. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за пеню суд приходить до наступного. Згідно умов п. 2.8 Генеральної угоди при порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в умовах та правилах за кожен день прострочки. Відповідно до Генеральної угоди зазначається пр. те. що відповідач ознайомилась та згодна з умовами та правилами. Підтверджує факт надання повної інформації про умови та правила кредитування. Згодна, що Генеральна угода разом з запропонованими банком умовами та правилами, тарифами складають між нею та банком кредитний договір. До позовної заяви позивачем додано копію витягу з умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 (а.с. 9-32). Крім того, в позовній заяві зазначається проте, що з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами АТ КБ «ПриватБанк» можна ознайомитися на сайті https://privatbank.ua/rules. Згідно з наданим банком розрахунком, який додано до позовної заяви, заборгованість відповідача по пені становить 31027 грн. 64 коп. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Однак, в Генеральній угоді, підписаній сторонами, відсутні умови щодо визначеного розміру пені, а лише зазначено про те, що такий розмір зазначено в умова та правилах. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути також пеню за порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23.09.2016 року, посилається на Витяг з умов та правил надання банківських послуг з якими можна ознайомитися на сайті https://privatbank.ua/rules, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Генеральну угоду, а також те, що вказані умови та правила на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені, та у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто позивач міг додати до позовної заяви витяг з умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила банківських послуг, відсутність у Генеральній угоді домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту саме на підставі редакції умов та правил доданих до позовної заяви, наданий банком витяг з умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Генеральній угоді, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що витяг з умов та правил надання банківських послуг, який містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину Генеральної угоди, укладеної між сторонами 23.09.2014 року. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні Генеральної угоди з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові № 342/180/17 від 03.07.2017 року. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за пеню задоволенню не підлягають. Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, відповідачем в період з 21.10.2014 року по 02.04.2019 року здійснювались платежі в рахунок погашення заборгованості по кредиту. Всього за вказаний період відповідачем на користь АТ КБ «ПриваБанк» було перераховано грошові кошти в сумі 12395 грн. 02 коп. В період до 26.12.2014 року сплачені відповідачем кошти позивачем зараховувались на погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом. Так, позивачем на погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом було зараховано 2140 грн. Починаючи з 31.01.2015 року, кошти перераховані відповідачем на користь позивача, останнім було зараховано виключно на погашення заборгованості по пені. Оскільки судом\~встановлено безпідставність\~нарахування позивачем\~пені на\~підставі умов\~та правил надання банківських послуг, суд також вважає безпідставним зарахування грошових коштів в сумі 10255 грн. 02 коп., сплачених позивачем в рахунок погашення заборгованості за кредитом, в рахунок погашення заборгованості за пеню. В зв`язку з зазначеним, суд вважає, що вказана сума грошових коштів має бути зарахована в рахунок погашення заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню. На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягненню з відповідача на користь позивача 13771 грн. 14 коп. (17794 грн. 32 коп. (тіло кредиту) + 6231 грн. 84 коп. (нараховані відсотки за користування кредитом) 10255 грн. 02 коп. (грошові кошти, зараховані в рахунок погашення заборгованості за пенею). Оскільки позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 21,19 %, тому на підставі ст. 141 ЦПК України сплачені позивачем судові витрати у сумі 407 грн. 06 коп. судового збору (21,19% від 1921,00 грн.) виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог, слід компенсувати позивачу за рахунок відповідача. У відповідності до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , внаслідок укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . Крім того, матеріали справи містять копію паспорта громадянина України [PERSON] , [INFO] .

Outcome: partial