Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

[PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом [PERSON] , третя особа Перша Очаківська державна нотаріальна контора Миколаївської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Свої вимог обґрунтовувала тим, що за період з 08 січня 2011 року по 16.01.2013 року перенесла два інфаркти та мала безліч інших супутніх захворювань, зокрема гіпертонічне захворювання ІІ-ІІІ ступеня, з дуже великим ризиком СН ІІА ст, Дисцирекулягорна енцефалопатія І ст. з церебрастенічним сидромом, Цукровий діабет 2 типу, Ангіопатія сітківки, Макулолодистрофія обох очей. У вказаний період [PERSON] була одинока, потребувала стороннього догляду будучи пенсіонеркою отримувала невелику пенсію, яка складала у 2012 році від 948,10 до 1110,10 гривень на місяць, у 2013 році 1120,10 до 1175,10 гривень на місяць. У власності [PERSON] перебувала трикімнатна квартира [ADDRESS] . Наприкінці грудня 2012 року вона перебувала на порозі між життям і смертю внаслідок захворювання серця, а для проведення операції необхідні були значні грошові кошти. По сусідству з нею проживав [PERSON] , який дізнавшись про її проблеми зі здоров`ям, скориставшись її безпорадним станом запропонував свою допомогу, яка полягала у наданні грошових коштів на операцію і лікування, а [PERSON] за це мала в нотаріальному порядку укласти з ним договір довічного утримання, а також укласти з ним шлюб. У період з 03 січня 2013 року по 16 січня 2013 року [PERSON] була здійснена операція, яку повністю оплатив [PERSON] надавши грошові кошти близько 45000 грн. на ліки та відповідні препарати для операції. 14 червня 2013 року [PERSON] змінив свої умови та наполіг на укладенні Договору купівлі-продажу замість Договору довічного утримання, а якщо вона це зробить, то вона повинна негайно повернути йому витрачені ним грошові кошти, тому враховуючи, що вона ще хворіла, потребувала стороннього догляду, родичів не було, які могли б допомогти, в цей день між ними був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу був укладений нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений Чорною Л.С., нотаріусом Першої Очаківської державної нотаріальної контори Миколаївської області 14 червня 2013 року зареєстрований в реєстрі за. № 168 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. 27 квітня 2021 року представником відповідача - адвокатом Стинкою С.А., подано заяву про застосування позовної давності та про відмову у задоволенні позову з цих підстав. Свою заяву обґрунтував тим, що перебіг позовної давності у вказані справі почався 14 червня 2013 року, однак [PERSON] звернулася до суду лише 25 січня 2021 року після спливу трирічної позовної давності. Крім того, 29 квітня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив у якому останній зазначив, що з позовними вимогами не згодні, вважають що підстави вказані в позові є надуманими та такими що не відповідають дійсності, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. Так, 14 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір - купівлі продажу на трьохкімнатну квартиру. Згідно умов договору відповідачем, до укладання договору, було передано [PERSON] грошові кошти в розмірі 13200,00 доларів США що еквівалентно 107834. В свою чергу позивач передала відповідачу у власність вищевказану квартиру. [PERSON] розуміла значення і умови цього правочину та його правові наслідки, та підтвердила свої наміри при його укладанні, також підтвердила що цей правочин не суперечить інтересам держави та суспільства, а також те що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, не є правочином зловмисним, не приховує інший правочин, відповідає дійсним намірам сторін для себе юридичні наслідки, які обумовлені договором. Ці обставини підтверджуються абз. 3.6. договору та підписом та написом позивача. Ствердження позивачки про те, що договір купівлі - продажу був укладений нею під впливом тяжкої для неї обставинами жодним доказом не підтверджується та сума яку сплатив за квартиру відповідач в декілька разів перевищує суму, яка була сплачена позивачкою за проведення операції, та відповідає середній вартості трикімнатної квартири в місті Очакові на час укладання договору купівлі - продажу. В зв`язку з цім посилання позивачки на ст. 233 ЦК України, як на правові підстави своїх вимог також є безпідставними. Позивачкою не доведено що її захворювання та продаж квартири якимсь чином пов`язані між собою. Та навпаки належним чином укладений договір купівлі - продажу спірної квартири підтверджує добровільний намір позивачки продати квартиру та отримати за її продаж грошові кошти. Крім цього відповідно спірного договору купівлі-продажу позивачка розуміла значення і умови цього правочину, тому перебіг строку позовної давності почався з 14 червня 2013 року. Тобто на теперішній час сплив строк позовної давності. Також позивачка в позовній заяві вказує, що однією з вимог відповідача під час надання неї грошових коштів на лікування, було укладання з ним шлюбу. 06 березня 2021 року рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області по справі 483/1114/18, у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним відмовлено (рішення набрало законної сили). Своє рішення суд мотивував тим, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами той факт, що відповідач уклав з нею фіктивний шлюб, без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Крім цього, шлюб було зареєстровано 29 жовтня 2013 року, тобто через декілька місяців після укладання спірного договору купівлі - продажу. Посилаючись на викладене. представник відповідача просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. В обґрунтування свого позову позивачка вказала, що наприкінці 2012 року вона перенесла другий інфаркт їй потрібно було встановлювати клапани серця. В той час до неї зайшов її сусід [PERSON] зі своєю співмешканкою, яким вона поскаржилася на нестачу коштів для проведення операції. Останні запропонували їй надати кошти на лікування та в подальшому оплатили кошти за операцію в сумі приблизно 26000 грн. Після того, як вона була виписана з лікарні, вона у зв`язку з відсутністю грошей, запропонувала сусідам замість наданих коштів, залишити їм квартиру після своєї смерті. Приблизно через пів року вона пішла до нотаріуса, та, як вона вважала на той час, підписала договір довічного утримання. Документи для цього договору готував сусід [PERSON] . На момент підписання договору загрози її життю та здоров`ю не було. Представник позивача - адвокат Прутян О.А. заявлений позов підтримав та вказав, що договір купівлі-продажу, укладений між позивачкою та відповідачем, був вчинений позивачкою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, вона усвідомлювала свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому її волевиявлення не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Представник відповідача у судовому засідання позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов. Просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 14 червня 2013 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений нотаріусом Першої Очаківської державної нотаріальної контори Миколаївської області Чорною Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 168 (а.с.72-74). Відповідно до ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої, третьої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Серед іншого, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Підсумовуючи зазначене вище, правочин може бути визнаний недійсним з підстав передбачених ст.233 ЦК України за сукупністю наступних обставин: 1) наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. За змістом цієї норми та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» тяжкою обставиною слід вважати особистий стан фізичної особи, членів її сім`ї чи родичів як крайня необхідність, тяжка хвороба, смерть годувальника, загроза втрати житла тощо, який примусив укласти правочин на вкрай невигідних для неї умовах, або обставину, для усунення чи зменшення розміру якої необхідно укласти правочин на вкрай невигідних умовах. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Доказів того, що під час укладання договору у позивача були наявні тяжкі обставини, суду не надано. Як вбачається з копії виписки із медичної картки стаціонарного хворого кардіологічного центру № 124/53 від 16.01.2013 року, [PERSON] 11.01.2013 року було проведено стентування, а 16.01.2013 року її було виписано (а.с.57-59). Згідно копії рахунку на оплату № 24 від 09 січня 2013 року було придбано обладнання для проведення операції стентування на суму 26850,00 грн.(а.с.71). Тобто операція позивачці була зроблена за шість місяців до укладення договору купівлі-продажу квартири. Тому, підстави вважати, що спірний договір був укладений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин, а також укладання за вкрай невигідними умовами, відсутні. Крім того, позивачка у судовому засіданні підтвердила, що на час укладення договору купівлі-продажу загрози її життю не було. Підставою для підписання договору купівлі-продажу була боязнь, що відповідач вимагатиме повернути гроші. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є соціальним працівником соціального центру. Позивачку знає близько 15 років. Приблизно сім років тому [PERSON] зробили операцію, та зі слів позивачки знає, що кошти за лікування в розмірі 30000 грн. сплатив [PERSON] . У тому ж році, коли відбувся договір купівлі-продажу квартири, [PERSON] їй сказала, що замість договору довічного утримання, було укладено договір купівлі-продажу. Враховуючи, що позивачкою та її представником не доведено наявність тяжких обставин, укладання договору саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин, а також укладання за вкрай невигідними умовами, підстави для застосування в даному випадку ст. 233 ЦК України - відсутні. Що стосується застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 1 ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після пливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої виявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Крім того, слід враховувати, що суд має захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Згідно з роз`ясненнями абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи, що позивачкою та її представником позов не доведено, то у даному випадку він не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю. Також, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на сплату судового збору.

Outcome: dismissed