Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 29.12.2009 року звернулись до суду з позовом до [PERSON] про відновлення меж суміжного землекористування між власниками домоволодінь по [ADDRESS] і [ADDRESS] Ухвалою Київського райсуду м.Одеси від 13 травня 2010 року провадження по справі було зупинено до вирішення іншим судом справи за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS], укладеного 15.10.2009 року між [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] Після відновлення провадження по справі позивачеві сторона неодноразово уточнювала свої вимоги і в судовому засіданні [PERSON], який діє від свого імені та від імені [PERSON], та його представник підтримали такі вимоги: визнати неправомірним та скасувати рішення виконкому Таїровської селищної ради №204 від 25 травня 2001 року «Про безкоштовну передачу в приватну власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель площею 0,107 га»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1072 га по [ADDRESS] від 16.12.2004 року та скасувати його державну реєстрацію; відновити межі суміжного землекористування по [ADDRESS] і [ADDRESS] відповідно первісним правовстановлюючим документам; усунути позивам перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов»язання [PERSON] звільнити самочинно зайняту земельну ділянку та знести за його рахунок споруди, зведені на цій ділянці. [PERSON] до судового засідання не з»явився, про час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідач з позовом ознайомлений, надавав пояснення по справі як в усній так і в письмовій формі. Представник Таїровської селищної ради до суду не з»явився, про час та місце слухання справи сповіщений, причини неявки суду не повідомив. Представник Головного управління Держземагенства Одеської області позов [PERSON] і [PERSON] підтримав. Суд вислухав учасників процесу, вивчив матеріали справи і встановив наступне: На підставі договору дарування від 15 жовтня 2009 року [PERSON] та [PERSON] на праві власності у рівних частках належить житловий будинок лі.»Д», загальною площею 40 кв.м., в тому числі житловою 15,2 кв.м. з надвірними спорудами навіс літ.»М», вбиральня літ.»Л», огорожа №2,3 за адресою [ADDRESS]. Відчужуваний житловий будинок належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Житлово-комунальним відділом виконкому Київської районної Ради народних депутатів м. Одеса 16 квітня 1987 року та зареєстрованому у Одеському МБТІ в низі № 201 , реєстр № 20447. Рішенням загальних зборів колгоспу ім. Карла Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області №2 від 21.04.1976 року [PERSON], як члену колгоспу, була відведена в натурі земельна ділянка площею 0,09 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку. На момент укладання договору дарування у фактичному користуванні [PERSON] перебувала ділянка площею 629 кв.м. [PERSON] є власником 12 частини домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] на підставі заповіту від 12.11. 1974 рок та рішення Київського нарсуду м. Одеси від 21.11.1975 року. Домоволодіння, належне [PERSON], розташоване на суміжній до ділянки [PERSON], земельній ділянці. На підставі звернення виконкому Київської районної Ради м. Одеси до МБТІ було виділено житловий будинок, належний на праві власності [PERSON] у самостійне домоволодіння за адресою [ADDRESS], а домоволодінню, належному у рівних частках [PERSON] та [PERSON], надано адресу [ADDRESS]. З 1975 року між [PERSON] та [PERSON] (батько відповідача [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі з 1969 року по день смерті [PERSON]) виник спір щодо володіння і користування [PERSON] житловим будинком літ.»Д» по [ADDRESS]; неодноразово позови [PERSON] і [PERSON] розглядались судами. Так, у 2010 році [PERSON] оспорив в судовому порядку договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, укладений 15.10.2009 року між [PERSON] з однієї сторони і [PERSON] та [PERSON] з другої. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2012 року [PERSON] у задоволенні позову відмовлено. У 2013 році [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на літню кухню літ.»Д» по [ADDRESS], стверджуючи, що зазначена будівля розташована на земельній ділянці, що належить йому - позивачу- на праві власності. Рішенням Київського райсуду м.Одеси від 11 квітня 2013 року [PERSON] відмовлено у задоволення позову. На підставі рішення виконкому Таїровської селищної ради №204 від 25 травня 2001 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1072 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та споруд. Позивачі стверджують, що зазначене рішення селищної ради є неправомірним, тому як при передачі земельної ділянки [PERSON] селищна рада не прийняла до уваги наступне: до [PERSON] земельна ділянка по [ADDRESS] у користування перейшла у 1975 році, коли він отримав у власність 12 частину житлового будинку в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] Батько відповідача у 1957 році звертався до правління колгоспу ім..К.Лібкнехта з заявою про виділення йому під забудову земельної ділянки і рішенням правління від 7.06.1957 року (протокол за №14) доручено земельній комісії виділити [PERSON] земельну ділянку площею 0,06 га під забудову. Інших документів щодо надання та відводу [PERSON] земельної ділянки під забудову не існує. Рішенням народного суду Приморського району м.Одеси від 20.03.1962 року визнано за [PERSON] (колишня дружина [PERSON]) право власності на 12 частину незакінченого будівництвом житлового будинку по [ADDRESS], який подружжя побудувало на ділянці, отриманій [PERSON] у 1957 році. Рішенням цього ж суду від 4.09.1962 року житловий будинок [ADDRESS] поділено між [PERSON] і [PERSON] На вимогу суду ОМБТІ 30.06.1962 року надало висновок щодо розподілу земельної ділянки по [ADDRESS] між співвласниками будинку, за яким власнику №1 надається ділянка площею 120,5 кв.м., а власнику №2 надається ділянка площею 720,5 кв.м.; акт відводу земельної ділянки в натурі від 7.02.1976 року і схематичний план земельної ділянки по [ADDRESS], виконаний землевпордковцем 1.11.1977 року за результатами обміру присадибної ділянки [PERSON] в натурі; схематичні плани земельної ділянки [ADDRESS] , виконані ОМБТІ у 1974 році, 1982 році,1987 році, 1991 році; Акт від 23.04.1983 року про самочинне демонтування [PERSON] огорожі, яка існувала по межі земельної ділянки [PERSON] Позивачі вимагають скасувати рішення виконкому Таїровської селищної ради №204 від 25.05.2001 року, визнати недійсним державний акт на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1072 га по [ADDRESS], виданий на підставі неправомірного рішення та відновити межі земельної ділянки по [ADDRESS] відповідно до акту відводу земельної ділянки від 7.02.1976 року та схематичного плану від 1.11.1977 року. Позивачі також вимагають зобов»язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні їм земельною ділянкою площею 900 кв.м. по [ADDRESS] шляхом знесення будівель і споруд на цій земельній ділянці. Позивачі на обґрунтування своїх вимог посилались на вище зазначені письмові докази та на висновок судової будівельно-технічної експертизи №405, виконаної експертами ТОВ ОФ «ИНЮГ-Экспертиза» 24.07.2013 року. [PERSON], не визнаючи позов, у письмових запереченнях посилався на його безпідставність тому як: земельна ділянка [PERSON] «не виділялась, а закріплювалась» і колгосп не мав права закріплювати цю ділянку за [PERSON], бо ділянка вже була поділена у 1962 році між [PERSON] і [PERSON] Відповідач також вважає, що у 1957 році земельною комісією колгоспу ім..К.Лібкнехта його батькові [PERSON] була відведена земельна ділянка площею 0,105 га. І стверджує, що у 2001 році йому правомірно у приватну власність передано земельну ділянку площею 0,1072 га по [ADDRESS]. При вищенаведених обставинах суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно до вимог ст. 20 Земельного Кодексу УРСР від 08.07.1970 року право землекористування громадян, які мешкають у сільській місцевості, засвідчується записами у земельно - шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та по господарських книгах сільських Рад, а в містах та селищах міського типу - у реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. У довідці КСП « Нива» Овідіопольського району Одеської області ( раніше колгосп ім.. К.Лібкнехта) за [PERSON] по шнуровій книзі за записом № 71-18р значиться земельна ділянка площею 0,09 га по [ADDRESS]. Надані суду письмові докази - виписка з рішення загальних зборів колгоспників про надання земельної ділянки, акт встановлення меж ділянки зі схемою меж ділянки - підтверджують правомірність користування [PERSON] земельною ділянкою площею 900 кв.м. по [ADDRESS]. Твердження позивачів, що земельна ділянка, на якій розташовано будинок літ.»Д», не є на сьогодні об»єктом самостійного користування, оскільки площа цієї ділянки включена в межі відводу земельної ділянки належної на праві власності на підставі державного акту [PERSON], підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи №405, виконаної експертами ТОВ ОФ «ИНЮГ-Экспертиза» 24.07.2013 року. 23 квітня 1983 року, [PERSON] самочинно демонтував огорожу, яка розділяла земельні ділянки [PERSON] і [PERSON], що підтверджується актом від 23.04.1983 року. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.11.2012 року встановдено, що домоволодіння [ADDRESS] правомірно належало на праві власності [PERSON] і для його будівництва та обслуговування останній була відведена земельна ділянка площею 0,09 га. Зазначеним судовим рішенням також встановлено самочинне демонтування [PERSON] розподільчої огорожі. Ч.3 ст.61 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.3 ст. 377 ЦК України і ст.120 ЗК України до позивачів перейшло право користування земельною ділянкою, яка надавалася [PERSON] для обслуговування житлових та нежитлових споруд по [ADDRESS]. Таким чином, згідно з правовстановлюючими документами, площа земельної ділянки позивачів повинна складати 900 кв.м. але вони фактично користуються земельною ділянкою площею 629 кв.м.[ADDRESS], решта ділянки площею 271 кв.м. передана рішенням виконкому Таїровської селищної ради і знаходиться у користуванні відповідача . Надані суду докази - витяг з протоколу № 14 від 07.06.1975 року, рішення Приморського райсуду м. Одеси від 20.03.1962 року за по справі позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 12 частину домоволодіння- колгоспнику [PERSON] виділялась земельна ділянка площею 0,06 га для будівництва житлового, надалі цей будинок було побілено між колишнім подружжям [PERSON] і [PERSON] та визначено порядок користування земельною ділянкою. [PERSON] земельна ділянка не виділялася колгоспом не виділялась. Відповідач отримав у спадок після смерті батька 12 частину будинку і до нього у користування перейшла ділянка, на якій розташована ця частина будинку. Рішенням виконкому Таїровської селищної ради № 204 від 25 травня 2001 року « Про безоплатну передачу [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговання житлового будинку, господарських будівель» - [PERSON] передано безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,1072 га, на підставі даного рішення йому було видано державний акт серії НА № 357934 від 16 грудня 2004 року, на право власності на земельну ділянку площею 0,1072 га по [ADDRESS], Овідіопольського району Одеської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд( присадибна ділянка), в якому вказані межі суміжних ділянок, однак земельна ділянка, належна [PERSON] зовсім не вказана і не врахована, місце її розташування не зазначено. Згідно ст. 17 Земельного Кодексу України 1990 року ( з відповідними змінами) , який діяв на час прийняття рішення Таїровською селищною радою про передачу земельної ділянки у приватну власність [PERSON], передача земельних ділянок у приватну власність провадилася Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Земельні ділянки передавалися у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір ( земельно - кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, тощо). Відповідно до ст. 22 цього кодексу, право власності на землю або право користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж цієї ділянки в натурі ( на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. В подальшому, з 01 січня 2002 року в подібних випадках право власності на земельні ділянки або їх частини могли переходити у порядку визначеному ст.ст. 116, 120, 125, 126 ЗК України за цивільно-правовими угодами, а право користування - на підставі договору оренди;за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, але обов'язковою умовою є також розробка технічної документації і встановлення меж земельної ділянки у натурі. З [PERSON], як користувачем суміжної земельної ділянки, не узгоджувались межі ділянки відповідача, як того потребувало діюче на той час земельне законодавство і нині діючий ЗК. Суд не отримав письмових доказів, що землевпорядними організаціями було встановлено межі земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] (на місцевості) і та закріплено довгостроковими межовими знаками. З огляду на викладене, суд дійшов висновку,що право володіння та користування земельною ділянкою у розмірі 0,1072га у [PERSON] не виникло й державний акт на право приватної власності на землю видано безпідставно. Згідно зі статтею 116 ЗК Української у редакції чинній на час прийняття рішення Таїровською селищною радою про передачу земельної ділянки у приватну власність [PERSON] - надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37- 41 цього Кодексу.У статті 141 ЗК зазначено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є вилучення земельної ділянки. При видачі державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] Таїровська сільрада не перевірила чи надавалась ця земельна ділянка у власність або у користування іншім землекористувачам. Земельна ділянка у [PERSON] не вилучалась і не поверталась місцевій владі. Таким чином, Таїровська селищна рада прийняла неправомірне рішення щодо передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,1072 га по [ADDRESS]. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України). Посилання відповідача на те, що перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку міститься в ст. 140 ЗК України й що він є вичерпним, не має правового значення, оскільки зазначеною нормою встановлено такий перелік для випадків, коли право власності набуто в передбаченому законом порядку. Захист порушених прав користувача або власника на землю здійснюється заінтересованою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання недійсним відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки. Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У даному випадку у неправомірному володінні і користуванні відповідача перебуває земельна ділянка площею 271 кв.м., які відповідач зобов»язаний звільнити від будь-яких споруд і будівель. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 35 грн +114,7 грн +114,5 грн = 264,4 грн та витрати на виконання експертизи в сумі - 5500 грн, а всього - 5764,4 грн

Outcome: approved