Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON], [PERSON] міської ради, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] районне споживче товариство про поновлення права на користування земельною ділянкою 0,0327 га кадастровий номер 3520810100:50:087:0016, розташованій в м.Бобринець, вул. Комсомольська, 167 за [PERSON], відновлення становища, що існувало до порушеного права шляхом надання переважного права на викуп вказаної земельної ділянки позивачу для чого визнати недійсними рішення [PERSON] міської ради №1093 від 20.10.2009 року, №1173 від 21.12.2009 року та №1255 від 02.04.2010 року як такі, що прийняті незаконно та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0327 га кадастровий номер 3520810100:50:087:0016, розташованою за адресою м.Бобринець, вул. Комсомольська, 167, виданий [PERSON] та скасування його державної реєстрації проведену [PERSON] відділом Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК» 23.06.2010 року. Вимоги обґрунтовує тим, що 26 квітня 2005 року позивачем придбано у [PERSON] районного споживчого товариства будівлю магазину №1 по вул. Комсомольська, 169 на земельній ділянці розміром 700 м.кв. наданій на праві користування, що було засвідчено договором купівлі-продажу аукціонних основних фондів підприємств і організацій споживчої кооперації України від 26 квітня 2005 року. Реалізуючи своє право 06 грудня 2011 року позивач придбала у власність частину земельної ділянки загальною площею 383,38 м.кв., кадастровий номер 3520810100:50:087:0017, маючи намір у подальшому здійснити придбання і іншої частини земельної ділянки розміром 316,62 м.кв. переданої їй в користування [PERSON] районним споживчим товариством за договором купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно державного акту на право користування землею серії ІІ-КР №000292 [PERSON] районному споживчому товариству була надана у постійне користування земельна ділянка розміром 2,53 га на підставі рішення виконкому [PERSON] міської ради від 24.04.1997 року №122, яке добровільно не відмовлялось від права користування даною земельною ділянкою, [PERSON] міській раді, іншим особам не передавала. Рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою [PERSON] районному споживчому товариству за адресою: м.Бобринець, вул. Комсомольська, 169 [PERSON] міською радою не приймалось. Відповідно ст. 92, 120 ЗК України про перехід права користування земельною ділянкою, на якій розташовано будівлю в тому ж обсязі та на тих самих умовах, на яких це право належало продавцеві магазину перейшло до приватного покупця [PERSON] в подальшому земельну ділянку було передано в оренду, а потім у власність. Вважає, що спірні рішення були винесені [PERSON] міською радою з порушеням вимог Земельного кодексу України, оскільки органом місцевого самоврядування не припинено право користування земельною ділянкою [PERSON] районного споживчого товариства і її, як законного користувача протиправно позбавлено права на користування земельною ділянкою і викуп її, яке нею придбано разом із будівлею магазину №1 по вул. Комсомольська, 169.Оскаржуване свідоцтво про право власності на земельні ділянки [PERSON] видано з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки ним набуто право власності на земельні ділянки, які незаконно вибули із користування [PERSON] та [PERSON] районного споживчого товариства. Зважаючи на те, що право власності на спірну земельну ділянку до [PERSON] перейшло на підставі рішень [PERSON] міської ради, які є протиправними і підлягають скасуванню, видані на його підставі свідоцтво про право власності також підлягає визнанню недійсними. Крім того, внаслідок передачі оспорюваними рішеннями [PERSON] міської ради у власність [PERSON] спірної земельної ділянки, останній порушив межові знаки земельних ділянок, побудував на ній паркан з порушенням приписів ДБН 260-92. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали з підстав, наведених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник заперечили проти задоволення позову через його безпідставність та необґрунтованість посилаючись на, що вказаний спір вже розглянутий судом, а відповідач не відшкодувала здійснені ним витрати на будівництво на належній йому земельній ділянці у разі задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подав заяву про розгляд справи за відсутності представника [PERSON] міської ради (а.с. 157). Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] районне споживче товариство про день, час та місце розгляду справи повідомлена належними чином, до початку судового засідання подала заяву про залишення позову без розгляду, в задоволенні якої ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11.10.2016 року відмовлено. Суд, дослідивши докази в їх сукупності прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити виходячи із наступного. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що рішенням сорок третьої сесії [PERSON] міської ради\~\~№ 1093 від 20.10.2009 року «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва то обслуговування житлового будинку [PERSON] В.» [PERSON] надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою м. Бобринець вул. Комсомольська, 167, загальною площею 0,0400 га зі складу земель житлової та громадської забудови (а.с. 17). Рішенням сорок шостої сесії [PERSON] міської ради № 1173 від 21.12.2009 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва то обслуговування житлового будинку [PERSON]В.» внесено зміни до рішення [PERSON] міської ради № 1093 від 20.10.2009 року, а саме в назві вказаного рішення та вирішальній частині слова «дозвіл на складання проекту землеустрою» замінити словами «дозвіл на вибір та попереднє погодження місця розташування земельної ділянки»; затверджено [PERSON] матеріали вибору та попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою м. Бобринець вул. Комсомольська, 167, загальною площею 0,0400 га зі складу земель житлової та громадської забудови, в тому числі землі під одно та двоповерховою житловою забудовою 0,0400 га, не надані у власність та користування на території [PERSON] міської ради в межах міста Бобринець Бобринецького району Кіровоградської області; надано [PERSON] дозвіл на складання проекту землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою м. Бобринець вул. Комсомольська, 167 загальною площею 0,0400 га (а.с. 8). Рішення сорок восьмої сесії [PERSON] міської ради № 1255 від 02.04.2010 року «Про надання у власність безкоштовно, земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку [PERSON]В.», внесено зміни в рішення [PERSON] міської ради № 1173 від 21.12.2010 року, а саме змінено площу земельної ділянки на розмір 0,0327 га; затверджено [PERSON] проект землеустрою щодо відведення у власність безкоштовно, земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою м. Бобринець вул. Комсомольська, 167, загальною площею 0,0327 га зі складу земель житлової та громадської забудови; надано [PERSON] у власність безкоштовно, земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою м. Бобринець вул. Комсомольська, 167, загальною площею 0,0327 га; дозволено [PERSON] виготовити Державний акт на право власності вказаною земельною ділянкою (а.с. 19). На підставі Державного акту серія ЯИ № 674373, виданого [PERSON] міською радою, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0327 га, кадастровий номер 3520810100:50:087:0016, яка розташована за адресою м. Бобринець вул. Комсомольська, 167, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується його копією (а.с. 20). Відповідно до Державного акту серія ІІ-КР № 000292 про право постійного користування, земельна ділянка за адресою м. Бобринець вул. Комсомольська, 167 перебуває у користуванні [PERSON] районного споживчого товариства (а.с. 211-213). Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 12.08.2015 року встановлено, що згідно висновків відділу Держкомзему у [PERSON] районі від 11.05.2010 року та сектору регіонального розвитку містобудування та архітектури [PERSON] райдержадміністрації від 11.05.2015 року у межах земельної ділянки загальною площею 0,0327 га, що надана у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою м. Бобринець вул. Комсомольська, 167, сторонні власники та землекористувачі відсутні. «Відповідно до акту про погодження в натурі меж земельної ділянки від 11.05.2010 року, проведено погодження в натурі меж земельної ділянки площею 0,0327 га, що надана у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. У результаті погодження меж земельної ділянки суперечних питань з боку суміжних землекористувачів (землевласників) не виникло, підпис у вказаному акт навпроти прізвища свого чоловіка ставила особисто позивачка [PERSON] і цей факт позивачка визнала в судовому засіданні (а.с.87).» «Як вбачається із змісту позовної заяви, [PERSON] просила визнати недійсними розпорядження та держаний акт з посиланням на те, що земельна ділянка, яка виділена відповідачу перебуває у користуванні [PERSON] РСТ і з користування останнього не вилучалася. Доводів, які б свідчили про порушення оскаржуваними розпорядженнями та передачею у власність [PERSON] земельної ділянки особисто прав, свобод чи інтересів позивача, позовна заява не містить, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю вимог.» Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 12.08.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року по цивільній справі №383/426/15-ц (номер провадження в суді апеляційної інстанції 22-ц/781/1900/15) за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] міської ради, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] районне споживче товариство, про визнання недійсним рішень [PERSON] міської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації, яке набрало законної сили 12.08.2015 року, а тому в силу ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню (а.с.76-79). З інвентарної справи за адресою: м.Бобринець, вул. Комсомольська, 169, встановлено, що первинна інвентаризація проведена 08.07.2004 року, з плану земельної ділянки (викопіювання з плану кварталу) та експлікації від 08.07.2004 року якої вбачається, що загальна її площа складає 700 кв.м. (а.с.12, 206-207). З копії державного акту на право постійного користування земельною землею серії ІІ-КР №000292, виданого [PERSON] міською радою від 03.06.1997 року, вбачається, що земельна ділянка за адресою м. Бобринець вул. Комсомольська, 169 перебуває у користуванні [PERSON] районного споживчого товариства (а.с. 211-213). На приміщення магазину, розташоване в м.Бобринець по вул. Комсомольська, 169, [PERSON] міською радою [PERSON] районному споживчому товариству було видане свідоцтво про право власності від 25.04.2005 року №591 (а.с. 216). Позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу аукціонних основних фондів підприємств і організацій споживчої кооперації України від 26 квітня 2005 року придбала будівлю магазину №1, яка розташована в місті Бобринець, на вулиці Комсомольській, під номером 169 на земельній ділянці розміром 700,0 кв.м., наданій на праві користування (а.с.9-11, 217-220). З копії висновку державної експертизи землевпорядної документації від 24.12.2009 року №2600, а саме проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] в оренду терміном на 25 років для розміщення та обслуговування будівлі магазину за адресою: вулиця Комсомольська, 169, м.Бобринець Бобринецького району Кіровоградської області вбачається, що проект державної землевпорядної експертизи підготовлений згідно з вимогами законодавства, встановленими стандартами, нормами і правилами, і позитивно оцінюється та погоджується при умові доопрацювання (а.с. 119). Між [PERSON] та [PERSON] міською радою укладено договір оренди від 15 грудня 2010 року, за пунктами 1, 2 якого, для обслуговування магазину згідно рішення [PERSON] міської ради №1256 від 02.04.2010 року, яка знаходиться в м.Бобринець, вул..Комсомольська, 169, позивачу в оренду передано земельну ділянку загальною площею 383,38 кв.м. (а.с. 183-192). Позивач за договором купівлі-продажу від 06.12.2011 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] міською радою, придбала земельну ділянку, площею 383,38 м.кв., що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, місто Бобринець, вулиця Комсомольська, 169, на підставі якого їй видано державний акт на право власності земельну ділянку серії ЯК №266392, розміром 0,0383 га., кадастровий номер 3520810100:50:087:0017, розташованої за адресою: вул. Комсомольська, 169, м. Бобринець Кіровоградської області, що підтверджується його копією (а.с.13-15, 16). Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України (із змінами і доповненнями, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - придбання [PERSON] за договором купівлі-продажу від 26.04.2005 року будівлі магазину №1 з яким позивач повязує виникнення у неї права на земельну ділянку) (далі ЗК України) підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати. Згідно ч.2 ст. 377 ЦК України (в редакції, винній на час виникнення спірних правовідносин) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно ч.1, 2, 5 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Згідно ч.1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. За правилами ч. 2 ст. 92 ЗК України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації. Тобто позивач до субєктів права постійного користування земельною ділянкою не належить. Згідно ч.1 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації (ч.2 ст. 125 ЗК України). Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється (ч.3 ст. 125 ЗК України). Згідно ч.1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Таким чином, твердження сторони позивача про перехід за договором купівлі-продажу будівлі магазину від 26.04.2005 року до позивача права користування земельною ділянкою площею 700 м.кв. (в тому числі земельної ділянки по вул. Комсомольській, 167, яка належить відповідачу за державним актом) в тому ж обсязі та на тих самих умовах, на яких це право належало продавцеві магазину [PERSON] районному споживчому товариству є помилковим, оскільки позивач за правилами ст. 141 Земельного кодексу України не є субєктом права постійного користування земельною ділянкою та за правилами ч.1 ст. 126 ЗК України не отримував відповідного державного акту, яким на час виникнення спірний правовідносин підлягав посвідченню державним актом. Отже, посилання позивача на наявність у неї переважного права на викуп земельної ділянки загальною площею 700 м.кв. також є помилковим та задоволенню не підлягає. Також, відмітки про зміни (погашення тощо) до державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КР №000292 [PERSON] районного споживчого товариства у звязку із укладенням позивачем договору купівлі-продажу будівлі магазину також не вносились, про що свідчить його копія, що міститься в інвентарній справі (а.с. 211-213). Крім того, після придбання позивачем будівлі магазину, що знаходиться в м.Бобринець, вул.Комсомольська, 169, позивачу за договором оренди від 15 грудня 2010 року для його обслуговування передано в оренду земельну ділянку загальною площею 383,38 кв.м., яка в подальшому придбана у власність за договором купівлі-продажу в тій же загальній площі 383,38 кв.м. (а.с. 183-192, 13-15, 16), що свідчить про відсутність у позивача права постійного користування на земельну ділянку загальною площею 700 м.кв. Разом з тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що для обслуговування будівлі магазину в м.Бобринець, вул.Комсомольська, 169 їй необхідна частина земельна ділянка в більшому розмірі, ніж їй передано в оренду за договором оренди від 15 грудня 2010 року. Посилання позивача на договір купівлі-продажу аукціонних основних фондів підприємств і організацій споживчої кооперації України від 26 квітня 2005 року як підставу виникнення у неї права користування на земельну ділянку площею 700 м.кв. є помилковим, адже земельна ділянка є самостійним обєктом цивільних правовідносин, а із змісту вказаного договору вбачається, що земельна ділянка не була його предметом. Помилковість твердження про перехід до позивача [PERSON] права користування на земельну ділянку в тому ж обсязі та на тих самих умовах, на яких це право належало продавцеві магазину - [PERSON] районному споживчому товариству, а передача у власність відповідачу частини вказаної земельної ділянки позбавлено її переважного права на викуп земельної ділянки як підстава заявлених вимог про недійсності спірних рішення, держаного акту та скасування його державної реєстрації є підставою для відмови в задоволенні заявленого позову. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Доводи сторони позивача про те, що внаслідок передачі оспорюваними рішеннями [PERSON] міської ради у власність [PERSON] спірної земельної ділянки, останній порушив межові знаки земельних ділянок, побудував на ній паркан з порушенням приписів ДБН 260-92 суд до уваги не приймає, оскільки [PERSON] передано у власність земельну ділянку за рішенням сорок восьмої сесії [PERSON] міської ради пятого скликання від 02 квітня 2010 року (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №674373 від 23.06.2010 року) раніше ніж позивач [PERSON] отримала в оренду земельну ділянку за адресою: м.Бобриннець, за договором оренди землі від 15 грудня 2010 року та придбала її у власність за договором купівлі-продажу від 06 грудня 2011 року, а отже відповідач не міг порушити право позивача, яке на той час у позивача не існувало. Разом з тим, посилання позивача на те, що відповідач побудував на земельній ділянці паркан з порушенням приписів ДБН 260-92 саме по собі не є підставою для визнання державного акту та рішень, на підставі яких він виданий, недійсними, адже вказана обставина може бути лише підставою для звернення з окремим позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (його демонтажу) за наявності відповідних підстав. При цьому посилання на копію висновку експерта №8456 судової земельно-технічної експертизи, складеного 08 лютого 2016 року (а.с.26-40), суд оцінює критично, адже не містить графічного зображення, яке надало можливість здійснити оцінку вказаного висновку в повному обсязі як доказу по справі та щодо існування вказаного паркану зокрема. Усні посилання позивача на копії акту про встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки від 11.05.2010 року та довідки начальника відділу Держкомзему у [PERSON] районі від 11.05.2010 року (а.с.201, 202) значення для вирішення позову по суті не мають, оскільки позов заявлений з підстав переходу до позивача права користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля, в обсязі і на тих самих умовах, на яких це право належало [PERSON] РСТ та надання їй переважного права на викуп вказаної земельної ділянки, а не з підстав порушення порядку погодження проектної документації відповідача на належну йому земельну ділянку (а.с.2-8). Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, посилання позивача на те, що за спірними державним актом відповідача посвідчується право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: Кіровоградська область, Бобринецький район, місто Бобринець, вулиця Комсомольська, 167, за якою заведено також інвентарну справу на інше домоволодіння (а.с.195-197, 221-230) суд до уваги не приймає, оскільки позивача є власником земельної ділянки за адресою: Кіровоградська область, Бобринецький район, місто Бобринець, вулиця Комсомольська, 169, а тому права саме позивача при присвоєнні адреси земельної ділянки відповідача не порушено. Посилання позивача на те, що право постійного користування [PERSON] РСТ на земельну ділянку відповідача не припинялось та належить [PERSON] РСТ як підстава позову [PERSON] вже було предметом судового розгляду по цивільній справі №383/426/15-ц (номер провадження в суді апеляційної інстанції 22-ц/781/1900/15) за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] міської ради, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] районне споживче товариство, про визнання недійсним рішень [PERSON] міської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації за результатами якої ухвалено рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 12.08.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року, а тому до уваги не приймаються, оскільки із вказаних підстав спір вже вирішений. Доводів, які б свідчили про порушення оскаржуваними рішеннями та передачею у власність [PERSON] земельної ділянки особисто прав, свобод чи інтересів позивача, позовна заява не містить, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю вимог. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 337 ЦК України, ст. ст. 92, 120, 125, 126, 141 ЗК України,

Outcome: dismissed