Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту, посилаючись на наступні обставини. Домоволодіння [ADDRESS] знаходиться у спільній частковій власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На території домоволодіння знаходиться гараж літ.В-1 та погріб літ.Е/п, власником яких є [PERSON], але відповідачка створює перешкоди у користуванні вказаними будівлями, оскільки прохід та проїзд до них має здійснюватися через земельну ділянку, яка належить [PERSON] Також відповідачка створює перешкоду у користування водопроводом, який також прокладено на її земельній ділянці. На підставі викладеного просять встановити постійній та безоплатний земельний сервітут, який буде належати їм на право проходу та проїзду на велосипеді, право проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, право прокладати водопровід із чужої природної водойми через земельну ділянку по [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] Під час розгляду справи [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, посилаючись на наступні обставини. Вона та її брат [PERSON] були співвласниками домоволодіння [ADDRESS] та протягом 2008-2011 років оформили право власності на земельну ділянку за вказаною адресою, внаслідок чого їй належало 297кв.м., а [PERSON] 298кв.м., при цьому будь-яких заперечень щодо розміру та конфігурації земельних ділянок не виникало. За пропозицією племінника [PERSON] вона оформила технічну документацію та її земельна ділянка була розділена на 2 частини: площею 149кв.м., на якій знаходиться належній їй будинок літ.А-1, а також площею 148кв.м., яка їй необхідна для будівництва гаражу та здійснення землекористування. 18.12.2012 року вона продала [PERSON] 39/100 частину житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянці площею 0,0149га, при цьому будь-яких заперечень щодо розміру та конфігурації земельних ділянок не виникало. В подальшому відповідачі стали створювати їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, в зв'язку з чим просить зобов'язати їх не чинити перешкоди у будівництві паркану, який буде огороджувати, належну їй земельну ділянку. Позивач [PERSON] та представник [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні власні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, дали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, наполягали на задоволені власного позову. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні власні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, дали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, наполягали на задоволені власного позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного. Згідно з Витягом Маріупольського БТІ та технічним паспортом з 1998 року домоволодіння [ADDRESS] знаходилося у спільній частковій власності [PERSON] - 90/100 часток та [PERSON] - 10/100 часток. Домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 457кв.м. На території домоволодіння розташовані: житловий будинок літ.А-1, житлова прибудова А1-1, сіни літ.а-1, площадка літ.а1, сараї літ.Б-1 та літ.Ж-1, літня кухня літ.Г-1, гараж літ.В-1, вбиральня літ.Д-1, погріб літ.Е/п, огорожа, замощення І. Домоволодіння розташовано на перехресті [ADDRESS]. Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку від 21.11.2011 року [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,0298га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Державний акт видано на підставі рішення Маріупольської міської ради від 04.11.2008 року №5/25-4563, договору про спільну часткову власність від 22.12.2010 року №3733, договору про спільну часткову власність від 06.06.2011 року №1149. Земельна ділянка має такі границі та межує: 12,7м. з [ADDRESS], 14,28м. з домоволодінням [ADDRESS], 22,29м. з земельною ділянкою [PERSON] Згідно з зведеним планом земельних ділянок, які розташовані за адресою: [ADDRESS], який розроблено у 2010 році ТОВ «АКК «Ринок земель», земельна ділянка площею 297кв.м., яка належить [PERSON] має такі границі та межує: 12,6м. з [ADDRESS], 22,29м. з земельною ділянкою [PERSON], 12.71м. з домоволодінням [ADDRESS], 23,6м. з [ADDRESS]. Зазначена земельна ділянка розділена на 2 частини відповідно площею 0,0149га та площею 0,0148га. Згідно з Державними актами на право власності на земельні ділянки від 23.11.2011 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0149га, та земельної ділянки площею 0,0148га, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Державні акти видано на підставі рішення Маріупольської міської ради від 04.11.2008 року №5/25-4563, договору про спільну часткову власність від 22.12.2010 року №3733, договору про спільну часткову власність від 06.06.2011 року №1149. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 18 грудня 2012 року [PERSON] продала [PERSON] 39/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. За цим договором продавець передав у власність покупця: житловий будинок літ.А-1, сіни літ.а-1, площадку літ.а1, 1/6 частку сараю літ.Б-1, 1/6 частку літньої кухні літ.Г-1, 1/3 частину огорожі №1-4, 1/3 частину замощення І, жилою площею 18,3кв.м., загальною площею 36,7кв.м. Частина будинку, що відчужується, розташована на земельній ділянці площею 0,0149га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 грудня 2012 року [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0149га, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала їй на підставі Державного Акту на право приватної власності на землю від 23.11.2011 року, договорів оренди землі. У договорі зазначено, що відомості про земельний сервітут, емфітевзис, суперфіцій, обмеження (обтяження) у використанні земельної ділянки відсутні. Одночасно з цим договором сторонами укладається договір купівлі-продажу 39/100 частини житлового будинку, що розташовано на вказаній земельній ділянці. Згідно з висновком будівельно-технічної експертизи від 28.02.2014 року: в зв'язку з тим, що вся земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], знаходиться у власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і кожна земельна ділянка є окремою, а спільна власність на землю відсутня, то визначити порядок користування будівлями не є можливим. Експертом запропоновано визначити розміри та площу земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], необхідної для користування [PERSON] та [PERSON] для проходу і проїзду на транспорті до будинку літ.А-1, прибудови літ.А1-1, гаражу літ.В-1, водопровідними комунікаціями та погребом літ.Е/п з боку [ADDRESS], яка складає 55кв.м. та знаходиться у власності [PERSON] КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» роз'яснило про можливість підключення домоволодіння до центрального водопостачання. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З досліджених документів та пояснень сторін вбачається, що між співвласниками домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] склався певний порядок користування домоволодінням відповідно до якого: вхід у домоволодіння обладнаний воротами, які виходять на [ADDRESS]; [PERSON] користувався вказаним входом для проходу до належного йому будинку літ.А1-1 вздовж будинку літ.А-1; проїзд до гаражу літ.В-1, власником якого є [PERSON], розмірами 2,18м. та 3м. здійснювався з [ADDRESS]; вхід у підвал літ.Е/п, власником якого є [PERSON] частково розташований на земельній ділянці [PERSON] Також на території земельної ділянки [PERSON] прокладено водопровід. Під час розгляду справи [PERSON] та [PERSON] обладнано нову огорожу та ворота з боку [ADDRESS]. Судом встановлено, що земельні ділянки перебувають у приватній власності кожної із сторін на підставі технічної документації, яка розроблена відповідно до вимог законодавства та була попередньо узгоджена між співвласниками, а межі земельних ділянок визначені в натурі на місцевості. Суд також враховує, що звернення до суду з первісним позовом відбулося менш ніж через шість місяців після укладення договорів купівлі-продажу частки домоволодіння та земельної ділянки, при цьому як на час нотаріального посвідчення у [PERSON] не було будь-яких заперечень щодо умов договорів, так і під час розгляду справи він не виявив бажання розірвати договори. Відповідно до вимог ст.98 та ч.2 ст.100 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється. Відповідно до положень п.22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з змінами) вирішуючи спори про встановлення земельного сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи, а при встановленні особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі вимоги в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого права користування чужим майном. Положеннями статей 401, 402 Цивільного кодексу України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Таким чином, закон вимагає від позивачів надання суду доказів того, що нормальне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому в судовому засіданні не доведено, що задоволення потреб позивачів неможливо здійснити будь-яким іншим способом. Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд враховує, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. З огляду на вказані положення суд та обставини справи, суд вважає, що запропоновані умови встановлення земельного сервітуту, будуть порушувати права власника земельної ділянки [PERSON], оскільки її розміри будуть зменшені з 148кв.м. до 93кв.м., а запропонована експертом ділянка площею 55кв.м., з урахуванням розміщення будівель буде використовуватися виключно [PERSON] та [PERSON], які мають запропонувати інші варіанти вирішення земельного спору, в зв'язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про встановлення земельного сервітуту. Також відповідно до ч.3 ст.403 Цивільного кодексу України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Виходячи з того, що під сервітут запропоновано виділити частину земельної ділянки, яка належить відповідачці на праві власності та з якої вона має право отримувати доходи від її використання, як своєї власності, нести витрати щодо сплати земельного податку, утримання прибудинкової території, тощо, в зв'язку з чим встановлення безоплатного земельного сервітуту неможливе, оскільки ч.3 ст.101 ЗК України передбачено право власника чи землекористувача земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут, вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом. Позивачами не обґрунтовано необхідність встановлення для них безоплатного земельного сервітуту. Згідно з вимогами статті 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Статтею 99 Земельного кодексу України встановлені види сервітутів, серед яких: право проходу та проїзду на велосипеді, право проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, право прокладання трубопроводів та інших лінійних комунікацій, право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми і т.і. Оскільки суд відмовляє в задоволенні первісної вимоги про встановлення земельного сервітуту, то відповідно не підлягають задоволенню вимоги щодо виду сервітутів, проте суд зауважує, що [PERSON] та [PERSON] мають право на користування системою водопостачання, але за умови отримання відповідних технічних та дозвільних документів для прокладення комунікацій за погодженими варіантами. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що [PERSON] не доведено створення для неї перешкод у користуванні земельною ділянкою з боку відповідачів. Так, по-перше, звернення до органів внутрішніх справ з цього приводу були не з боку позивачки, а іншої особи; по-друге, конкретні факти дій відповідачів суду не надані; по-третє, будь-яке будівництво, у тому числі огорожі, передбачає розроблення певної технічної документації, а за її відсутності суд не може вирішувати питання, які можуть виникнути у майбутньому. Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов'язання вчинити певні дії. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed