Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

[PERSON], надалі позивач, звернулася в суд з позовом до Приватного вищого навчального закладу «Медичний коледж», надалі відповідач, за участю третьої особи директора ПВНЗ «Медичний коледж» [PERSON], в якому просить зобовязати ПВНЗ «Медичний коледж» виконати зобовязання по працевлаштуванні [PERSON] та стягнути на її користь середню заробітну плату за три місяці в розмірі 7039,05 грн. Згідно заяви від 19.09.2016р. представник [PERSON] просить проводити судове зсідання без її участі із підтриманням заявлених позовних вимог. У поданій позовній заяві, а також під час проведення судового розгляду справи представник позивач в обґрунтування заявленого позову зазначає, що [PERSON] 31.08.2015р. було звільнено з роботи в звязку із закінченням строку трудового договору. Однак, [PERSON] є одинокою матірю, так як її чоловік помер, на утриманні в неї перебувають двоє неповнолітніх дітей, а відтак на неї поширюють гарантії, передбачені ст. ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а саме вона не може бути звільнена по закінченню строку дії трудового договору без обовязкового її працевлаштування та підприємство, установу чи організацію, із якої вона була звільнена, або ж на інше підприємство на роботу, яку може виконувати відповідно до своєї освіти та професії. Проте, при звільненні [PERSON] із місця роботи у ПВНЗ «Медичний коледж» адміністрацією установи не були виконанні обовязкові вимоги, встановленні ч. 3 ст. 184 КЗпП України по працевлаштуванню [PERSON], чим порушено її законні права та охоронювані законом інтереси. Також, дана стаття Кодексу передбачає збереження середньої заробітної плати працівника до його подальшого працевлаштування протягом трьох місяців, а тому, зважаючи на невиконання відповідачем своїх зобовязань по працевлаштуванню працівника із ПВНЗ «Медичний коледж» слід стягнути середньомісячну заробітну плату за три місця в розмірі 7039,05 грн. Представник відповідача [PERSON], яка виступає у справі також в якості третьої особи, позовні вимоги заперечує повністю, мотивуючи тим, що звільнення працівника [PERSON] проводилося не з ініціативи роботодавця, а в звязку із закінченням дії строку трудового договору, а тому у ПВНЗ «Медичний коледж» не виникає обовязку по її працевлаштуванню та сплати середньомісячної заробітної плати за три місяці. Крім цього зазначає, що [PERSON] є приватним підприємцем і отримує дохід, що також виключає стягнення на її користь середньої зарплати. При наступному вивільненні [PERSON] було попереджено в установлений строк, працівник не виявив бажання продовжити дію трудового договору і в добровільному порядку отримала розрахункові кошти та трудову книжку. Також [PERSON] зазначає, що адміністрація ПВНЗ «Медичний коледж» зверталася із проханням в Тернопільський міськрайонний центр зайнятості із запитом про можливе працевлаштування [PERSON] за посадами викладача, лаборанта у навчальних закладах міста та області за її освітою, хоча сама [PERSON] такої ініціативи не проявляла і без явки працівника в Тернопільський міськрайонний центр зайнятості в примусовому порядку працевлаштувати працівника є неможливим. При цьому звертає увагу на ті обставини, що адміністрація ПВНЗ «Медичний коледж» не виявила бажання в подальшому працевлаштування [PERSON] у їхньому закладі, що виразилося у не продовженні трудового договору, а ПВНЗ «Медичний коледж» не має у своєму підпорядкуванні інших відкритих філій чи відділень, в яких можна було б працевлаштувати [PERSON], і керівництво ПВЗН «Медичний коледж» не може впливати на рішення керівництва інших підприємств, установ чи організації, щоб зобовязати їх в примусовому порядку здійснити працевлаштування [PERSON] поза їх волевиявленням. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, встановив наступне. 29 серпня 2014 року між Приватним вищим навчальним закладом «Медичний коледж» в особі директора [PERSON] та [PERSON] був укладений контракт з педагогічним працівником, за умовами якого [PERSON] призначається на посаду викладача на строк з 01.09.2014р. по 31.08.2015р. Пунктом 6.2 Контракту сторони встановили, що підставами для розірвання контракту є закінчення строку його дії. При цьому, керівник закладу освіти і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. Контракт не може «переходити» в договір на невизначений строк відповідно до пункту 2 ст. 36 КЗпП України, коли жодна із сторін не порушила питання про його припинення. Якщо у цей термін сторони не визначилися, то контракт продовжується на новий термін. 31 серпня 2015 року Приватним вищим навчальним закладом «Медичний коледж» виданий Наказ №113-К «Про звільнення з роботи [PERSON]М.» з посади викладача клінічних дисциплін у звязку із закінченням строку трудового договору п. 2 ст. 36 КЗпП України, з 31 серпня 2015 року. Із даним наказом [PERSON] ознайомлена 31.08.2015р. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17.03.2016р., яке залишене в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 22.06.2016р., встановлено, що [PERSON] не скористалася правом щодо продовження строку дії контракту та не повідомила ПВНЗ «Медичний заклад» про намір в майбутньому працювати на тій же посаді, а також встановлено правомірність звільнення роботодавцем працівника [PERSON], яка є одинокою матірю і апеляційний суд прийшов до висновку про те, що видавши наказ про звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України ПВНЗ «Медичний коледж» дотримано умови чинного законодавства, умови контракту не порушено. Тому, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України при вирішенні даної справи не доводяться правомірність звільнення [PERSON] як одинокої матері із посади, яку вона займала згідно контракту, укладеному 29.08.2014р. із Приватним вищим навчальним закладом «Медичний коледж». У відповідності до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Обовязкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Згідно із розясненням пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів, які мають дітей до чотирнадцяти років, провадиться з обовязковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обовязок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилася з поважних причин. Матеріалами справи підтверджується, що також встановлено рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17.03.2016р., що [PERSON] є одинокою матірю (вдовою) свідоцтво про смерть [PERSON], який помер 06.11.2012р., на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. А тому на неї поширюються гарантії, передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України при її звільненні, зокрема, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак, позивачем належними і допустимими доказами не підтверджено та судом при розгляді справи не здобуто доказів, які б підтверджували, що Приватний вищий навчальний заклад «Медичний коледж» має у своєму віддані інші відкриті відділення чи філії, які йому підпорядковуються, тобто утворенні однією юридичною особою ПВНЗ «Медичний коледж» та діють в його інтересах, а відтак і того, що ПВНЗ «Медичний коледж» мав можливість відповідно до повноважень, передбачених установчими документами здійснити у них обовязкове працевлаштування [PERSON] Зобовязати відповідача здійснити працевлаштування [PERSON] в інші заклади, установи чи підприємства, які йому не підвідомчі та без відповідного волевиявлення такого підприємства, установи чи організації, і при тому, що вимога [PERSON], яка кореспондується із змістом ч. 3 ст. 184 КЗпП України, має зобовязальний характер, буде суперечити загальним принципам виникнення цивільних, трудових прав та обовязків, оскільки не можливо примусити особу (юридичну) до вчинення дій, які вона не зобовязана вчинити за відсутності на це прямої вказівки Закону, а саме прийняти на роботу працівника без згоди власника або уповноваженого ним органу, із яким не існують будь-які правовідносини. Своє волевиявлення у неможливості працевлаштування [PERSON] на попередній роботі у ПВНЗ «Медичний коледж», керівництво останнього виразило у не продовженні дії строку контракту та подальшого звільнення працівника. Також, до матеріалів справи відповідачем долучено лист Тернопільського міськрайонного центру зайнятості від 23.02.2016р. №04/65/530, із змісту якого вбачається, що ПВНЗ «Медичний коледж» подавав інформацію про факт вивільнення працівника [PERSON], її освіту та отримана інформація про відсутність попиту на працівників за посадами викладача, лаборанта медичних предметів навчальних закладах міста та району за освітою лікаря «лікувальна справа», бакалавра «сестринської справи». Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про зобовязання відповідача вчинити дії по її працевлаштуванні не підлягають до задоволення, а відтак і не підлягають до задоволення вимоги щодо стягнення 7039,05 грн. середньої заробітної плати за три місяці. Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір не стягується та не відшкодовується. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed