Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

[PERSON] , місце проживання: [ADDRESS] , через представника [PERSON] / [ADDRESS] / звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , місце проживання: [ADDRESS] , - про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом зобов`язання відповідача передати позивачу комплект ключів від вхідних дверей житлового будинку, та вселення позивача та його сина [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що з 23.03.1990 року і по даний час зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . Вказана квартира, загальною площею 47,8 кв.м, номер запису в реєстровій книзі 20, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09.09.1993 року, виданого на підставі Розпорядження Виробничого управління житлово-комунального господарства №246 від 08.09.1993 року, була приватизована його батьками [PERSON] та [PERSON] в рівних долях по 1/2 частині. 26.01.2018 року батько позивача та відповідача по справі помер, залишивши заповіт на ім`я відповідача, яка вступила у спадщину. З`ясувавши, що при приватизації не було враховано рівну долю також і за ним, як повнолітнім жильцем вказаної квартири, позивач звернувся до суду. Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 18.12.2019 №579/2491/18 визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації №246 від 08.09.1993 про приватизацію квартири [ADDRESS] , а також скасовано свідоцтво про право власності на вказане житло від 09.09.1993. Оскільки спірна квартира на даний час відноситься до державного житлового фонду, позивач як член сім`ї попереднього наймача квартири покійного батька позивача, [PERSON] , звернувся до виконавчого комітету Кролевецької міської ради з заявою про визначення його наймачем квартири, а відповідач [PERSON] , в свою чергу, - про визначення її наймачем квартири. Однак протоколом комісії з приватизації державного житлового фонду Кролевецької міської ради №6 від 20.08.2020 як позивачу, так і відповідачу було відмовлено у визнанні наймачем квартири за раніше укладеним договором у зв`язку з відсутністю згоди інших членів сім`ї попереднього наймача. Таким чином, на даний час за позивачем зберігаються в порядку ч.3 ст.64 Житлового кодексу УРСР права та обов`язки наймача, оскільки раніше від належав до членів сім`ї попереднього наймача. Однак відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні та проживанні у квартирі [ADDRESS] , змінила замки та відмовляється надати дублікат ключів, влаштовує сварки. Звернення до поліції бажаного результату не принесли. У відповіді на відзив позивач спростовував твердження відповідача за первинним позовом [PERSON] стосовно того, що нею не чиниться перешкод у користуванні ним спірним житлом, оскільки вказана [PERSON] довідка Кролевецького ВП ГУНП саме і є відповіддю на звернення позивача до поліції з даного приводу. За змістом вказана довідка стосується того, що у діях [PERSON] немає ознак злочину чи іншого правопорушення, проте не спростовує того, що останньою дійсно чиняться перешкоди позивачу у користуванні житлом. Крім того, до початку судового засідання в справі позивач подав відзив на зустрічний позов [PERSON] , у якому зазначив, що право власності на квартиру [ADDRESS] у позивача за зустрічним позовом [PERSON] відсутнє, оскільки свідоцтво про право власності на житло від 09.09.1993 рішенням суду, на яке посилається позивач за зустрічним позовом, скасоване, а отже, право власності на дану квартиру у спадкодавця [PERSON] , батька сторін по справі, на момент оформлення спадкових прав, було відсутнє. Акти про непроживання його, [PERSON] , з 1991 року суперечать фактичним обставинам справи, встановленим рішенням Кролевецького районного суду від 18.12.2019, а тому є недостовірними та не можуть бути враховані. Ним, [PERSON] , здійснюються витрати на утримання спірного житла а саме, квартплата, на підтвердження чого надано ряд квитанцій. Позивачем за зустрічним позовом протягом ряду років чиняться перешкоди йому, [PERSON] , що і є причиною його не проживання у спірній квартирі останнім часом. Наголосив, що власного житла у нього немає, а позивач за зустрічним позовом володіла квартирою за адресою [ADDRESS] , яку подарувала онуці [PERSON] . Відповідач за первинним позовом позивач за зустрічним позовом [PERSON] суду подала відзив на первинну позовну заяву, у якому стверджує, що нею та членами її сім`ї не чиниться перешкод у користуванні [PERSON] спірною квартирою [ADDRESS] , підтвердженням чого зазначає довідку Кролевецького ВП ГУНП від 14.08.2020 року №6071/59-2020 та ту обставину, що [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою голови будинкового комітету, затвердженою директором «Житлкомсервіс» від 24.02.2021 року. Крім того, відповідач за первинним позовом позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила прийняти до спільного розгляду з позовом [PERSON] до неї, [PERSON] , третя особа [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в квартиру [ADDRESS] , даний позов про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , та визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Заявлені вимоги мотивувала тим, що [PERSON] на підставі Розпорядження №246 від 8 вересня 1993 року, виданого Виробничим управління житлово-комунального господарства, як орган приватизації, передано кв. [ADDRESS] , у приватну спільну власність. [INFO] помер [PERSON] , а [PERSON] прийняла спадщину після його смерті. За життя [PERSON] склав заповіт на її користь, що підтверджується копією заповіту від 07 червня 2007 року. [PERSON] разом із чоловіком [PERSON] та онукою [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою [ADDRESS] . За даною адресою з 1990 року зареєстрований також і [PERSON] , однак за місцем реєстрації не проживає з 1991 року. [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] не проживає за місцем реєстрації понад 30 років, без поважних на те причин, утриманням будинку не займається, особисті речі відповідача за вищезазначеною адресою відсутні, однак з реєстрації не знявся, у чому позивач за зустрічним позовом [PERSON] вбачає перешкоди в користуванні та розпорядженні майном та порушення її прав і законних інтересів. В судовому засіданні позивач та представник позивача первинний позов підтримали і наполягали на його задоволенні. Заперечували проти задоволення зустрічного позову як штучного і безпідставного. Позивач [PERSON] суду пояснив, що з 1971 року і до 2005 року проживав у квартирі [ADDRESS] , за винятком періоду, коли проходив строкову військову службу в армії, навчання у м. Суми, а також періодів, коли на тривалий час виїжджав на заробітки. Сестра відповідач за первинним позовом [PERSON] також протягом тривалого часу працювала в м. Москва аж до 2007 року. У цей період син відповідача за зустрічним позовом, який страждав на наркотичну залежність, постійно приходив до батька сторін, котрий на той час мешкав у спірній квартирі, крав речі, тому позивач регулярно бував у [PERSON] . Поки жив із батьками і мав змогу користуватися, догляд за квартирою і її утримання здійснював належним чином. Відповідачка за первинним позовом [PERSON] чинить йому перешкоди, влаштовує сварки, у 2007 році змінила замки, аби він не міг потрапити до житла, право користування яким йому належить за законом. Ще раніше відповідачці за первинним позовом батьки купили 2-кімнатну кооперативну квартиру, а йому відповідачка обіцяла, що після смерті батька виселиться та звільнить квартиру [ADDRESS] . Однак після смерті батька відповідачка сказала, що йому у спірному житлі не належить нічого, вже пізніше він дізнався, що вона, маніпулюючи батьком-інвалідом, змусила скласти на неї заповіт. Поліція і міська рада на його неодноразові звернення не змогли зробити нічого, радили миритися між собою. Відповідачка за первинним позовом позивачка за зустрічним позовом [PERSON] суду пояснила, що з моменту смерті батька сторін позивач [PERSON] був у спірному житлі лише три рази. Щоразу між ними виникав конфлікт, двічі він її побив, при цьому останнього разу справа розглядалася в суді, проте [PERSON] до відповідальності не притягнули. Неодноразово вона пропонувала йому примирення, розділити квартиру [ADDRESS] на 1/4 частини, але позивач не погоджувався. Пропонувала і гроші, але позивач [PERSON] вимагав не менше 150 тисяч відступного і на 50 не погодився. Коли вона запропонувала, щоб він виплатив їй 250 тисяч, оскільки вкладала кошти у ремонт батьківської квартири з 2007 року, коли стала проживати із батьком сторін, [PERSON] не погодився. Участі в утриманні квартири [PERSON] не брав, зокрема, заміну опалення після смерті матері робили повністю без його допомоги. Що стосується квартири по [ADDRESS] , то цю квартиру їй батьки не купували, вони стояли на чергу на кооперативну квартиру, а коли черга підійшла, підприємство, на якому вона працювала, дало перший внесок на квартиру. Після цього вона так само вела спільний побут із батьками сторін. На даний час усі комунальні послуги сплачує вона, на неї оформлені договори. Сплата [PERSON] кілька разів квартплати вважає що є намаганням створити привід для звернення до суду. Позивач за первинним позовом [PERSON] має квартиру, яка оформлена на його дружину. Представник третьої особи [PERSON] позовні вимоги первинного позову підтримала та просила задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити за безпідставністю. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 18.12.2019 №579/2491/18 визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації №246 від 08.09.1993 про приватизацію квартири [ADDRESS] , а також скасовано свідоцтво про право власності на вказане житло від 09.09.1993, видане у рівних частках по 1/2 [PERSON] та [PERSON] . Також рішенням встановлено, що позивач за первинним позовом [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] . Мати позивача [PERSON] померла [INFO] в м.Кролевець Сумської області, актовий запис №173, а батько позивача, [PERSON] , помер [INFO] в м.Кролевець Сумської області, актовий запис №39 (а.с.6-7, 61-72). Відповідачка за первинним позовом позивачка за зустрічним позовом [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.51а). Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Кролевецької міської ради № 10672 від 12.01.2021, до зареєстрованих осіб за адресою [ADDRESS] , належать [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.52). Згідно з листом виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області від 01.09.2020 №02-18/1476, за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , - з 23.03.1990; [PERSON] , [INFO] , - з 27.03.2007; [PERSON] , [INFO] , - з 29.07.2020; [PERSON] , [INFO] , - з 07.08.2020 (а.с.10-11). Згідно будинкової книги на вказану квартиру, [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою із 23.03.1990 по даний час (а.с.54-55). Згідно з листом виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області від 25.08.2020 №02-18/1411, [PERSON] відмовлено у визначенні наймачем квартири [ADDRESS] (а.с.9). Згідно з листом виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області від 02.09.2020 №02-18/1486, [PERSON] відмовлено у визначенні наймачем квартири [ADDRESS] (а.с.12). Згідно довідок, виданих 24.02.2021 та 25.02.2021 Приватним підприємством «По управлінню житлом «ЖИТЛКОМСЕРВІС», [PERSON] з 2005 року по даний час фактично проживає за адресою [ADDRESS] . За адресою [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] , дружина, [PERSON] , чоловік, [PERSON] , онука (а.с.59-60). Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 18.12.2019 №579/2491/18 встановлено, що станом на 09.09.1993, тобто на момент приватизації, у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані, окрім [PERSON] та [PERSON] , батьків позивача, сам позивач [PERSON] , його дружина [PERSON] та син [PERSON] , за якими зберігалося право на житло (а.с.6-7). Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, надані відповідачем за первинним позовом позивачем за зустрічним позовом [PERSON] акти про непроживання особи за місцем реєстрації від 20.06.2020 та 24.02.2021 відповідно, згідно з якими [PERSON] не проживає у квартирі 2 з 1991 року, засновані на показах [PERSON] та [PERSON] , суд оцінює критично, як такі, що суперечать фактам, встановленим вказаним вище рішенням суду від 18.12.2019. Згідно з копією заповіту від 07.06.2007 року, [PERSON] усе майно, належне йому на день смерті заповідав дочці [PERSON] , відповідачці за первинним позовом (а.с.53). Згідно з копією повідомлення Кролевецького ВП ГУНП в Сумській області від 14.08.2020 №6071/59-2020, перевіркою за заявою позивача за первинним позовом [PERSON] від 05.08.2020 не встановлено ознак злочину чи правопорушення (а.с.8). Згідно копій квитанцій від 26.10.2020, 11.01.2021 позивачем [PERSON] дійсно здійснено платежі як квартплату за квартиру [ADDRESS] в сумі 76 грн та 70,84 грн (а.с.13). Суд критично розцінює вказані докази у зв`язку з тим, що ними не підтверджується системність дій позивача з утримання спірного житла, у той же час враховує, що фактично користуватися, в тому числі, оформити на себе договори про надання комунальних послуг споживачам за вказаною адресою позивач не мав можливості у зв`язку з перешкодами у користуванні спірним житлом з боку відповідачки за первинним позовом. Твердження відповідача за первинним позовом [PERSON] щодо того, що тягар утримання спірного житла повністю несе лише вона, відповідними документами у судовому засіданні не підтверджено. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що дійсно проживає у квартирі [ADDRESS] , однак з якого часу не пам`ятає точно. Що стосується суті спору, то вона не пам`ятає ні батька сторін, ні позивача по справі, може сказати, що матір сторін звали [PERSON] . Ще коли зазначена [PERSON] була жива, у квартирі жили сторони по справі і їх мати. Суду пояснила, що дійсно колись точного часу та дати повідомити не змогла відповідачка за первинним позовом голосно кричала, а наступного дня пояснила, що приходив брат і вони посварилися. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 2007 року мешкає у квартирі [ADDRESS] , раніше була управдомом вказаного будинку. Суду повідомила, що позивача за первинним позовом у спірному житлі ніхто не бачив з 1991 року. Доповнила, що з 2017 року батько сторін став жити у відповідачки за первинним позовом, а позивач [PERSON] весь час не приходив, лише прийшов на похорон батька. Свідок [PERSON] суду пояснила, що очолює Конотопську територіальну організацію Українського товариства глухих і є перекладачем жестової мови. Раз на рік приїжджає у Кролевець планово, або частіше у разі потреби. Працює з 2004 року, батька сторін [PERSON] знала з 2005 року, оскільки з того часу після смерті дружини він жив у [PERSON] . Мешкав за адресою [ADDRESS] із [PERSON] аж до 2017 року, коли остання виїхала до Шостки, а батько сторін повернувся до [PERSON] та мешкав з дочкою. Дочка, як пояснював свідку батько сторін, мешкала у спірній квартирі, робила там ремонт. Щороку дочка оформляла путівки батькові, возила у м. Суми. Про позивача [PERSON] вперше почула вона у 2017 році, коли відповідачці за первинним позовом [PERSON] відмовили у наданні субсидії через реєстрацію у спірній квартирі брата [PERSON] . До неї батько сторін з приводу виселення [PERSON] не звертався, в поліцію його супроводити не просив. Просив пояснити [PERSON] , що хоче жити в окремій кімнаті. Про перешкоди для позивача за первинним позовом з боку відповідачки за первинним позовом у користуванні житлом їй не відомо. Про те, хто мешкав у спірному житлі до 2004 року, їй також не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що її батько працював у товаристві глухонімих, а обоє батьків сторін по справі були глухонімими. Знає, що на початку 1990-х батьки сторін жили із першою родиною позивача за первинним позовом. В подальшому мало стежила за їх життям аж до 2004 року, коли померла мати сторін. Вона також часто спілкувалася з батьком сторін, особливо після смерті матері сторін. Батько показував, що хотів би виселити відповідачку за первинним позовом із родиною та жити сам, неодноразово скаржився на сварки, у нього траплялися гіпертонічні напади. Також іноді батько сторін ночував не вдома так, відповідачка за первинним позовом «забирала» його від іншої глухонімої мешканки [PERSON] . Крім того, батько сторін мав намір розміняти спірну квартиру, двокімнатну, на однокімнатну квартиру дружини позивача за первинним позовом, щоб жити окремо, а не великим гуртом. Батько сторін отримував дві пенсії: як інвалід і по втраті годувальника, однак обидві забирала відповідачка за первинним позовом, тому до свідка батько сторін звернувся з питання написання заяви, щоб він міг забирати пенсію особисто і її не віддавали дочці. Вона надала допомогу батькові сторін, і одну із пенсій йому стали видавати на руки, після чого у свідка виник конфлікт із відповідачкою за первинним позовом. Згідно зі ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і припинення дії, яка порушує право, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам і виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Відповідно до пункту 1 статті 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Згідно ч.4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 109 ч. 1 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 47 ч. 3 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно чч.1-2 ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно ст.64-65 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як підтверджено у судовому засіданні, на даний час спірне житло квартира [ADDRESS] належить до державного житлового фонду у зв`язку зі скасуванням свідоцтва про право власності на вказану квартиру від 09.09.1993 року. Ані позивач, ані відповідачка за первинним позовом не визнані наймачами вказаного житлового приміщення в установленому порядку, а отже, їм не належать права власника або наймача, визначені чинним житловим законодавством. Проте за фактичними обставинами справи, підтвердженими поясненнями сторін по справі, показами свідків та письмовими доказами, відповідачка за первинним позовом позивачка за зустрічним позовом фактично проживає у спірному житлі, де зареєстрована в установленому порядку з 2007 року. Позивач же за первинним позовом [PERSON] не лише був зареєстрований у спірному житлі з 1990 року і по даний час, але і проживав у ньому постійно чи періодично до моменту, коли у вказаній квартирі зареєструвалася відповідачка за первинним позовом [PERSON] , тобто до 2007 року, після чого фактично втратив можливість користуватися спірним житлом. Попри це, позивач [PERSON] зберігав зв`язок із зазначеним житлом, періодично намагаючись відновити можливість ним користуватися, тому вказана квартира є у розумінні ст.8 Конвенції «житлом» як [PERSON] , так і [PERSON] . У судовому засіданні знайшло підтвердження того, що позивач за первинним позовом [PERSON] , будучи зареєстрованим у спірному житлі квартирі [ADDRESS] , намагався використовувати вказане житло для проживання, однак відповідачем за первинним позовом [PERSON] позивачу чинилися перешкоди у користуванні зазначеним житлом. Поясненням відповідачки за первинним позовом позивачки за зустрічним позовом щодо того, що позивач [PERSON] ніколи не мав ключів, спростовується твердження останньої щодо відсутності будь-яких перешкод позивачу [PERSON] у користуванні квартирою, оскільки фактично підтверджено, що на даний час у позивача ключі від спірного житла відсутні. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що надано достатньо доказів того, що позивачу, який є членом сім`ї наймача, створюються певні перешкоди у праві користування спірною квартирою, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту, зокрема усуненню перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення у дану квартиру. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а відтак первинний позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно, суд вважає, що вимоги позивача про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , є допустимим та законним способом захисту його порушених прав та інтересів. Дослідивши зустрічний позов [PERSON] , враховуючи всі досліджені судом докази по справі, суд вважає вказаний позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Так, звертаючись із позовом, [PERSON] посилається на статті 71-72 ЖК УРСР, а також вказує, що у відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також позивачка за зустрічним позовом [PERSON] стверджує, що нею не чинилися перешкоди у користуванні спірним житлом [PERSON] , що було спростовано у судовому засіданні. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод. Згідно ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Враховуючи викладене та приймаючи до уваги посилання на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, суд наголошує, що вказаними положеннями міжнародного та національного законодавства захищається передусім право безперешкодного користування належним особі майном, тоді як в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не належать права ані власника, ані наймача спірного житла. Суд наголошує, що згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи, що права користування позивачки за зустрічним позовом та відповідача за зустрічним позовом засновані на одних правовідносинах як членів сім`ї попередніх наймачів, і жодному з них не належить перевага у відповідності до чинного законодавства, та жодного з них не визначено як наймача спірного житла в установленому порядку, суд не вбачає у реєстрації відповідача за зустрічним позовом [PERSON] порушення цивільних прав позивачки за зустрічним позовом [PERSON] . В той же час визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, з урахуванням наявності триваючих зв`язків останнього зі спірним житлом, буде непропорційним порушенням його права на житло. Судові витрати у справі суд вважає за необхідне у порядку статті 141 ЦПК України залишити за сторонами. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved