Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

[PERSON] первинно звернулася до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи Сосонської сільської ради про визнання права власності на одну другу частину будівельних матеріалів. В первинному позові зазначила, що 03.06.1990р. між сторонами був укладений шлюб в Сосонській сільській раді. 01.11.1991р. рішенням 7 сесії 21 скликання Сосонської сільської ради їм було виділено земельну ділянку по [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,25 га. 20 липня 1992р. на ім»я [PERSON] було надано дозвіл [NUMBER] на право виконання будівельних робіт. В період шлюбу подружжя побудувало будинок розміром 9,0м. на 11,0 м., літню кухню та газифікували їх. Також побудували сарай розміром 10,0 м. на 4,0 м., туалет, криницю, посадили фруктовий сад. В 2004р. сторони прописалися у будинку та стали у ньому проживати постійно. Рішенням Вінницького районного суду від 20.12.2011р. шлюб між сторонами було розірвано. Правоустановчі документи на даний будинок є відсутніми, як і реєстрація права власності на даний будинок. Оскільки, дане майно було набуто у шлюбі, позивач звернулася до суду та просила визнати за нею право власності на одну другу частину вкладених у будівництво будівельних матеріалів. В процесі слухання справи, позивач змінила позовні вимоги та звернулася до суду з позовом у якому зазначила, окрім вище вищевикладеного, 20 липня 1992 року Виконавчим комітетом Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області було складено Акт та винесено в натурі границі земельної ділянки із розбивкою будівель, яка надана [PERSON] для будівництва. У 1993 році Районним архітектором Вінницького району Вінницької області видано на ім'я [PERSON] [PERSON] [NUMBER] на забудову земельної ділянки виданої індивідуальному забудовнику по [ADDRESS]. Крім цього, 20 липня 1992 року Вінницькою районною Радою народних депутатів Вінницької області надано дозвіл [NUMBER] на право виконання будівельних робіт на будівництво одноповерхового індивідуального жилого будинку за адресою: [ADDRESS]. В період шлюбу, з моменту отримання земельної ділянки у 1992 році, по час розірвання шлюбу - грудень 2011 року позивачка з відповідачем таким чином, побудували: жилий будинок - літ. А загальною площею - 78,9 кв.м., прибудова - літ. А1 загальною площею - 34, 3 кв.м., погріб літ. - н/А1 загальною площею - 14,2 кв.м., веранда - літ. а загальною площею - 4,4 кв.м., ганок з козирком загальною площею - 2,7 кв.м., літня кухня - літ. Б загальною площею - 19,4 кв.м., сарай - літ. Б1 загальною площею - 58,2 кв.м., погріб - літ. н/Б загальною площею - 19,4 кв.м., ганок загальною площею - 7,3 кв.м., убиральня - літ. В загальною площею - 1, 3 кв.м., альтанка - літ. Г загальною площею - 5,4 кв.м., жомова яма - літ. Д загальною площею - 6,7 кв.м., а також викопали криницю та побудували огорожу з хвірткою та воротами. У 2004 році [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє місце проживання за адресою [ADDRESS] та проживали разом до розірвання шлюбу. На даний час будівництво майже завершено та залишилось ввести будинок в експлуатацію та отримати свідоцтво про право власності на новостворені будівлі та прибудови, але [PERSON] зволікає з реєстрацією права власності на дане майно за для уникнення поділу майна отриманого за час шлюбу. Крім того, зазначила, що житловий будинок з спорудами в [ADDRESS] знаходяться на земельній ділянці розміром 0, 25 га., на яку досі не отримано державний акт на право власності відповідачем, що надана 01 листопада 1991 року [PERSON] для будівництва та обслуговування будинку і господарських споруд. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача у відповідності до статей 120 Земельного Кодексу України та 377 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Тому, у відповідності до норм ст.ст. 60,70 СК України, ст.ст. 331,368,377 ЦК України позивачка росить суд визнати за нею право власності на одну другу частку одноквартирного (садибного) житлового будинку з прибудовами, а саме на: житловий будинок позначений на плані КП «ВООБТІ» літерою А загальною площею - 78,9 кв.м., прибудова - літ. А1 загальною площею - 34, 3 кв.м., погріб літ. - п/А1 загальною площею - 14,2 кв.м., веранда літ. а загальною площею - 4,4 кв.м., ганок з козирком загальною площею - 2,7 кв.м., літня кухня - літ. Б загальною площею - 19,4 кв.м., сарай - літ. Б1 загальною площею - 58,2 кв.м., літ. погріб - літ. н/Б загальною площею - 19,4 кв.м., ганок загальною площею - 7,3 кв.м., убиральня - літ. В загальною площею - 1, 3 кв.м., альтанка - літ. Г загальною площею - 5,4 кв.м., жомова яма - літ. Д загальною площею - 6,7 кв.м., криниця - № 1 загальною площею - 4,2 кв. м., огорожа - № 2 загальною площею - 32,0 кв.м., ворота - № 3 загальною площею 5,5 кв.м., хвіртка - № 4 загальною площею 1 кв.м., огорожа - № 5 загальною площею 58,8 кв.м., які розташовані за адресою [ADDRESS] та визнати за нею право власності в порядку поділу майна на одну другу частку земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована за адресою [ADDRESS]. В подальшому представником позивача було подано заяву про залишення без розгляду вимог щодо визнання права власності на одну другу будівельних матеріалів та визнання права власності на одну другу земельної ділянки. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов у змінах підтримали, а саме, вимоги щодо визнання права власності на одну другу будинку з спорудами та будівлями. Представник позивачки, [PERSON], зокрема, суду зазначив, що будинок з господарськими спорудами та будівлями був розпочатий і завершений під час проживання сторін у зареєстрованому шлюбі. Будівництво є завершеним, так як будинок збудований на 100 відсотків. Будинок та господарські споруди побудовані у відповідності до будівельного паспорта, а отже не є самовільними. Тому, хоча будинок і не був введений в експлуатацію, позивачка просить визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на одну другу частину житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями. На закінчення справи, представником позивача подано заяву про завершення слухання справи у його відсутність. Подано письмову промову за якою просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позов не визнали. Відповідач та його представник зокрема, показали, що будинок не прийнятий в експлуатацію, а отже на нього не може бути поширеним режим визнання права власності лише на будівельні матеріали. Крім того, представник відповідача показала, що будинок має відхилення від будівельного паспорта, будівлі є самовільними, а тому, не можуть бути визнані власністю будь кого з сторін. В зв»язку з вказаним просять у задоволенні позову відмовити. На закінчення справи, представником відповідача подано заяву про завершення слухання справи у її відсутність, в задоволенні позову просить відмовити. Третя особа - Сосонська сільська рада - подала до суду заяву, за якою просить розглядати справу у відсутність їх представника. Заслухавши пояснення, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне: 03.06.1990р. між сторонами - [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб в Сосонській сільській раді, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 03.06.1990р. 01.11.1991р. рішенням 7 сесії 21 скликання Сосонської сільської ради [PERSON] було виділено земельну ділянку по [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,25 га. (а.с.16 т.1) 20 липня 1992р. на ім»я [PERSON] було надано дозвіл [NUMBER] на право виконання будівельних робіт (а.с.11 т.1) та оформлено будівельний [NUMBER] за 1993р., за яким відповідач отримав дозвіл на будівництво житлового будинку,розміром 9 м. на 12 м., господарської споруди, розміром 10 м. на 4 м., туалету, та облаштування місця для компосту сміття. (а.с.9-15 т.1). Згідно даних наданого суду технічного паспорту від 05.11.2012р. житловий будинок під літерою «А», був побудований у 1993р. прибудова «А1» у 1993р., погріб «п/А» у 1993р., веранда «а» у 2006р., ганок з козирком у 2006р., літня кухня «Б» у 1995р., сарай «Б-1» у 1995р., погріб «п/Б» у 1995р., ганок у 1995р., убиральня «В» у 1995р., альтанка «Г» у 1995р., жомова яма «Д» у 1995р. (а.с.92-96 т.1). Шлюб між подружжям було розірвано рішенням Вінницького районного суду Вінницької області 20.12.2011р., вже після закінчення побудови даних об»єктів (а.с.18 т.1). Кількість побудованих споруд та будівель, як вбачається з даних вищевказаного будівельного паспорта є більшою ніж було передбачено будівельним паспортом. Доказ внесення змін у будівельний паспорт суду не подано. Земельна ділянка під даним будинковолодінням приватизована не була. У відповідності до висновку №1394 судової будівельно-технічної експертизи від 22.10.2013р. вартість будинковолодіння на час проведення експертизи визначена не була, так як житловий будинок з прибудовами, будівлями та спорудами є самовільним. При цьому, визначаючись щодо статусу даних об»єктів, як таких, що збудовані самовільно, експерт [PERSON] виходив з положень Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об»єктів нерухомого майна», що була затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007р. за №55 та Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об»єктів нерухомого майна», що була затверджена наказом Держбуду України від 24.05.2001р. за №127. Згідно висновку № 89 судової будівельно-технічної експертизи від 18.06.2014р. відсоток готовності житлового будинку складає 100 відсотків. Житловий будинок, господарські будівлі та споруди перебувають в експлуатації та використовуються за призначенням. Будівництво на час огляду експертом не проводиться (а.с.4 т.2). У відповідності до штампу реєстрації у паспортах сторін, сторони зареєструвалися у цьому будинку у 2004р. Є зареєстрованими і на час розгляду справи в суді. Таким чином, судом є встановленим факт того, що вищевказаний об»єкт нерухомого майна був побудований та використовувався сторонами під час шлюбу. Разом з цим, судом було встановлено, що житловий будинок в [ADDRESS] в експлуатацію не прийнятий, правоустановчі документи на будинок, споруди та будівлі не видані, свідоцтво про право власності є відсутнім. В зв»язку з розірванням шлюбу спільне використання будинку було припинено з чим позивач звернулася до суду. Виходячи з вищевикладеного, суд аналізує встановлені в суді обставини та підстави позовних вимог та заперечень до них виходячи з нормативних положень ст. 60,70 СК України, ст.ст. 316,321,368,372,376,377 ЦК України, на які посилаються сторони. Так, згідно норм ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності належно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року та був чинний на час набуття сторонами спірного житлового будинку. У відповідності до ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором, або законом. За ст. 61 СК України зазначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. За до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи зі змісту ст.ст. 325,368 ЦК України подружжю може належати будь-яке майно за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту). Згідно вимог ст.ст. 60,70 СК України вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановити таким чином обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з вищевказаних норм закону, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Разом з цим, визначаючись щодо обсягу майна, що належало сторонам, як подружжю, на праві власності, суд враховує, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці виникає згідно з ч.2 ст. 331 ЦК України лише з моменту завершення будівництва, здачі його в експлуатацію та державної реєстрації права власності. Саме таке тлумачення даної норми надає і п. 15 роз'яснень, які дані у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» чітко зазначається наступне: п.15. До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Таким чином, до компетенції суду не входить питання щодо визначення можливості прийняття в експлуатацію нерухомого майна, та можливості створення з його окремих часток ізольованих житлових об»єктів, які можуть використовуватися згідно їх цільового призначення, а не лише їх можливого поділу на рівні частки, що відноситься виключно до компетенції спеціально уповноважених органів. Крім того, суд аналізуючи доводи сторони позивача, щодо можливості визнання за сторонами права власності на рівні частки спірного майна, в зв»язку з його повною готовністю у 100 відсотків, враховує, що з даних будівельного паспорта та поданих сторонами технічних паспортів, вбачається, що на теперешній час кількість та розміри будівель та споруд, а також житлового будинку не відповідають даним будівельного паспорта і зміни до нього не вносилися. Так,як вбачається з будівельного паспорта за №1008 за дозвілом на будівництво забудовнику було надано право на будівництво лише житлового будинку,розміром 9 м. на 12 м., однієї господарської споруди, розміром 10 на 4 м., туалету, та облаштування місця для компосту сміття. (а.с.9-15 т.1). Згідно даних технічного паспорту подано сторонами в процесі слухання справи сторонами було проведено будівницвто житлового будинку «А», з прибудовою «А-1», верандою «а», літньою кухнею «Б», та сараєм «Б». Дані будівлі передбачені будівельним паспортом не були і згідно штампа у технічному паспорті від 05.09.2014р. є самовільними. При цьому, розмір будинку «А» складає 11,31 м. на 6,98 м., замість 9м. на 12 м.,а прибудова, веранда, та літня кухня з сараєм, взагалі будівельним паспортом не передбачені, як і альтанка з жомовою ямою, та тимчасовий сарай та навіс. Технічний паспорт від 05.09.2014р., що був виданий стороні позивача 30.09.2014р. , зазначення вищевказаного штампу не містить, однак згідно запису у даному технічному паспорті акт технічної комісії про прийняття до експлуатації є відсутнім, що не заперчує факту того, щи вищевказані об»єкти є самовільними. У відповідності до ч 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Зазначене положення викладено і у п.2.3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об»єктів нерухомого майна», що була затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007р. за №55 за яким вказано, що не підлягають до поділу об»єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об»єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об»єктів нерухомого майна може розглядатися лише після визнання права власності на них відповідно до закону. За п.2.4 зазначеної інструкції поділ на самостійні об»єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені будівельними нормами. При цьому, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів полягає у підтвердженні відповідними приймальними комісіями готовності об»єкта до експлуатації, та їх відповідність затвердженій в установленому порядку проектній документації, нормативним вимогам вихідних даних на проектування та відповідність нормам ДБН та СНІПу. По прийняттю об»єкта індивідуального будівництва до експлуатації він підлягає обов»язковій технічній інвентаризації у відповідності до вимог п.2.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об»єктів нерухомого майна. Тому, враховуючи вищевказане, суд вважає, що позивачем не є доведеним факт того, що зазначені у технічному паспорті від 05.09.2014р. житловий будинок «А», з прибудовою «А-1», верандою «а», літньою кухнею «Б», та сараєм «Б», не є збудованими самочинно. Враховуючи відсутність свідоцтва про право власності на спірний об»єкт нерухомості, суд вважає, що за вимогами ст.ст.316,331, та ст. 376 ЦК України у визнанні права власності на ? частину житлового будинку, з господарськими спорудами та прибудовами в [ADDRESS] слід відмовити. В зв'язку з відмовою у задоволенні позову на підставі ст.88 ЦПК України судові витрати до стягнення не підлягають.

Outcome: dismissed