Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

[PERSON], яка діє від себе та як законний представник в інтересах малолітнього сина [PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про стягнення з [PERSON] за заподіяну їй та її малолітньому сину [PERSON] моральну шкоду кошти у розмірі 30 000,00 грн., матеріальні збитки від дій [PERSON] при вчиненні ДТП 03 листопада 2015 року у розмірі 279,68 грн., повязані з лікуванням [PERSON] Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, як зазначила Позивач в судовому засіданні, 03 листопада 2015 року Відповідач [PERSON], рухаючись на автомобілі «Рено Дастер» на пішохідному тротуарі біля дитячої клінічної лікарні, що на вул. Чорновола, 42 у м. Івано-Франківську, здійснив наїзд на її малолітнього сина [PERSON], [INFO], чим завдав особисто Позивачу та її дитині матеріальних збитків, повязаних з необхідністю купувати медикаменти, а також моральної шкоди, яка полягала у порушенні у дитини сну, апетиту, наявності проблем із психікою, і яку Позивач оцінює розміром у 30 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог Позивач також посилалася на наявність судового рішення у справі про адміністративне правопорушення, яким [PERSON] В,М. визнано винним у порушенні Правил дорожнього руху України, що призвело до наїзду керованого ним транспортного засобу і травмування на пішохідному переході на пішохода [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, в судовому засіданні Відповідач покликався на те, що він не здійснював наїзду на малолітнього [PERSON], так як жодні належні докази на підтвердження цього відсутні. Відповідач також зауважив на тому, що під час розгляду в суді справи про адміністративне правопорушення судом не було надано йому слова для надання своїх пояснень, не допитано свідків із його сторони, а побудовано висновок про винуватість Відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення виключно зі слів Позивача [PERSON], які лягли в основу складеного протоколу про адміністративне правопорушення, який, на думку Відповідача, не відповідає вимогам закону. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який випадково проїжджав по вул. Чорновола та побачив ДТП за участю сторін, пояснив суду, що він бачив лежачу на землі дитину, яку піднімала мати, чув крики жінки, однак не виходив з автомобіля та не підходив до сторін, оскільки поспішав по справах. Свідок [PERSON], якого допитано в судовому засіданні, інспектор патрульної поліції, який 03 листопада 2015 року прибув за викликом [PERSON] та складав протокол у справі про адміністративне правопорушення щодо Відповідача, повідомив суду про те, що оскільки станом на час прибуття на місце події [PERSON] там не було, протокол складався виключно зі слів [PERSON] та пояснень свідка-продавця із сусіднього кіоску, яка вказала на те, що лише чула крики жінки. Також свідок зазначив, що на дитині тілесних ушкоджень видно не було і хлопчик був в нормальному стані. Допитана [PERSON] свідок [PERSON] (дружина Відповідача) повідомила [PERSON] про те, що того дня вона перебувала разом із Відповідачем в машині і жодного наїзду на дитину здійснено не було. Як вказала свідок, коли Позивач побачила, що автомобіль Відповідача намагається припаркуватися на бордюрі, то почала голосно кричати, бити руками по капоту автомобіля та погрожувати залучити ЗМІ. Заслухавши пояснення Позивача та її представника, Відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, [PERSON] встановлено наступне. Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року у справі №344/766/16-п провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно [PERSON] закрито у звязку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Як зазначено у вищевказаній постанові, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 № 169886 від 21.01.2016 року вбачається, що [PERSON] 03 листопада 2015 року о 10-50 год. в м. Івано-Франківську по вулиці Чорновола, 30 керуючи транспортним засобом марки «Renault Duster», д.н.з. [NUMBER] не переконався в безпеці, виїхав на пішохідну доріжку, чим порушив п.2.3., п.12.1, п.11.13 ПДР України, де допустив наїзд на малолітнього [PERSON], внаслідок цього [PERSON] отримав незначні тілесні ушкодження. Відтак, у вищевказаній адміністративній справі №344/766/16-п суд дійшов висновку про те, що дії [PERSON] слід кваліфікувати за ст. 124 КУпАП, оскільки він керуючи транспортним засобом порушив вимоги п.2.3., п.12.1, п.11.13 ПДР України, що призвело до наїзду на пішохода, і повністю доведено в суді. Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2016 року у справі №344/766/16-п в задоволенні клопотання [PERSON] про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2016 року відмовлено; апеляційну скаргу з додатками повернуто [PERSON] Відповідно до частини 4 статті 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи вищевикладене та положення частини 4 статті 61 ЦПК України, Суд звертає увагу на те, що обставини, встановлені Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року у справі №344/766/16-п обовязкові для суду в даній цивільній справі про відшкодування моральної та моральної шкоди в частині чи мали місце відповідні дії та чи вчинені вони відповідною особою. Посилаючись на Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року у справі №344/766/16-п, а також на те, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди 03 листопада 2015 року з вини Відповідача Позивачу та її малолітному сину було завдано матеріальної та моральної шкоди, [PERSON], яка діє від себе та як законний представник в інтересах малолітнього сина [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом про стягнення моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн. та матеріальної шкоди, повязаної з лікуванням отриманих дитиною тілесних ушкоджень. Стосовно позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди Суд вважає за необхідне зазначити наступне. В обґрунтування даної позовної вимоги Позивач покликалася на те, що в результаті ДТП, яке мало місце 03 листопада 2015 року з вини Відповідача, її сину [PERSON] було завдано тілесного ушкодження забій лівого колінного суглоба, у звязку з чим вона витрачала відповідні кошти, повязані з лікуванням даного ушкодження. На підтвердження даних обставин Позивачем надано суду копії касових чеків з аптечного закладу (а.с. 21-23, 47), зі змісту яких вбачається, що 06 та 10 листопада 2015 року в аптечних закладах придбавалися препарати всього на суму 279,68 грн., зокрема: - косту ма (54,30 грн.) - Сорбекс ДУО 330 мг капс. (25,73 грн.); - шприц Ayset 2 мл (1,25 грн.); - натрію хлориду р-н 0,9 (08,00 грн.); - натрію БРО (10,40 грн.); - кальцій-магній халат (180,00 грн.). Частинами 1-3 статті 22 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частини 1,2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з частинами 1,2,5 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Так, як випливає зі змісту Постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року у справі №344/766/16-п, в даній справі судом не встановлено яких саме тілесних ушкоджень було спричинено [PERSON] Із наданої Позивачем суду Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с. 14) вбачається, що Позивач звернулася до лікаря з приводу травми коліна дитини 04 листопада 2015 року (тобто на наступний день після ДТП, вину в якому визнано за Відповідачем), і саме 04 листопада 2015 року дитину було вперше оглянуто лікарем та поставлено діагноз «забій лівого колінного суглобу». Медикаменти, на придбання яких Позивач покликається як на підставу відшкодування матеріальної шкоди, вона придавала 06 та 10 листопада 2015 року. При цьому, на чеку №4113 від 10.11.2015 року (а.с. 21) на суму 34,98 грн. міститься запис «недійсний чек»; окрім цього, в даному чеку відсутня інформація стосовно того хто здійснював відповідну покупку медикаментів. Аналогічно чеки (а.с. 22, 47) не містять інформації щодо того, хто саме та з якою метою придбавав відповідні медикаменти. Зі змісту накладної №25/10 (а.с. 24) вбачається, що для [PERSON] 10 листопада 2015 року придбавався кальцій-магній хелат на суму 180,00 грн., однак докази на підтвердження того, що даний препарат купувався з метою лікування тілесного ушкодження, яке було завдано [PERSON] 03 листопада 2015 року в матеріалах справи відсутні. Суд звертає особливу увагу на те, що до лікаря з приводу пошкодженого коліна Позивач разом з дитиною звернулася не в день, коли трапилося ДТП за участю Відповідача (03 листопада 2015 року), а на наступний день (04 листопада 2015 року), що виключає достовірність причинного звязку між діями Відповідача 03 листопада 2015 року (порушення Правил дорожнього руху) та наслідком у формі забою лівого колінного суглобу у малолітнього [PERSON] В той же час, у відповідності до частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи все вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено факту існування причинного звязку між діями Відповідача щодо порушення Правил дорожнього руху України та наявністю у малолітнього [PERSON] ушкодження колінного суглобу, як і не доведено розміру матеріальної шкоди, завданої таким ДТП. Відтак, в задоволенні позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди в сумі 279,68 грн. слід відмовити. Стосовно позовної вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн., Суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши доводи Позивача щодо завданої їй та її малолітньому сину моральної шкоди, форм її прояву, розміру завданої моральної шкоди у 30 000,00 грн., Суд звертає увагу на те, що належних доказів на підтвердження саме такого розміру завданої моральної шкоди Позивачем [PERSON] не надано. Так, обґрунтовуючи форми прояву завданої їй та дитині моральної шкоди, Позивач покликалася на те, що внаслідок наїзду на дитину вона перебувала у шоковому стані, пережила тяжке душевне хвилювання; в дитини погіршився сон, апетит, він став боязким та замкнутим, мав проблеми з психікою тощо. Разом з тим, в судовому засіданні [PERSON] було переглянуто відео диск із записом інтервю, яке надавала Позивач [PERSON] журналісту безпосередньо після ДТП (приблизно через годину після цього), зі змісту якого [PERSON] встановлено, що Позивач перебувала у спокійному стані, адекватно надавала інтервю, шокового стану та сильного душевного хвилювання у [PERSON] не вбачається. Крім того, зі змісту відео диску також не вбачається і шокового стану у дитини, який під час інтервю спокійно стояв біля матері, не плакав, та грався кольоровою іграшкою, яку тримав у руці. Суд також зважає на той факт, що після скоєння ДТП Позивач викликала журналістів, а не оперативно відвела дитину до лікарні (при тому, що сама подія ДТП мала місце біля дитячої лікарні), не викликала перш за все працівників органу поліції, що, на думку [PERSON], свідчить про психологічну стійкість Позивача і здатність її адекватно оцінити небезпечність ситуації (оскільки, на думку [PERSON], так як Позивач не доставила дитину відразу до лікарні, значить вона розуміла несерйозність ситуації та відсутність підстав для хвилювання за дитину). Суд не заперечує факту відповідного ДТП, яке сталося 03 листопада 2015 року (оскільки цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили), однак звертає увагу на те, що в рамках даної цивільної справи доказуванню підлягає не цей факт, а факт завдання моральної шкоди, конкретних форм її прояву та розміру у 30 000,00 грн. Доказів на підтвердження того, що моральна шкода Позивачу та її сину, завдана у ДТП 03 листопада 2015 року, полягає у душевних стражданнях та інших її проявах, і розмір відшкодування такої шкоди становить саме 30 000,00 грн., Позивачем [PERSON] не надано. Отже, враховуючи конкретні обставини спірних правовідносин, враховуючи висновки Постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року у справі №344/766/16-п, характер поведінки Позивача та дитини під час інтервю Позивача журналісту, Суд вважає обґрунтованими вимоги Позивача щодо відшкодування розміру моральної шкоди у 1000,00 грн., оскільки вважає вказаний розмір адекватним способом відновлення порушеного немайнового права Позивача та дитини. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що в даній цивільній справі Позивачем доведено факт спричинення їй та дитині моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн., а тому позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, а саме шляхом стягнення з Відповідача завданої Позивачу та дитині моральної шкоди в сумі 1000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до пункту 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають витрати зі сплати судового збору в сумі 46,00 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 100,00 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 22, 23, 1167, 1187 Цивільного Кодексу України, Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: partial