Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) 20 травня 2013 року звернулася до суду із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі відповідач) про визнання недійсним договору застави майна від 07 серпня 2008 року, мотивуючи свої вимоги тим, що того дня між її чоловіком, ПП «Факторинг» та ВАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір № 2 про проведення факторингу. Відповідно до цього договору між її чоловіком - [PERSON] та ВАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір застави майна № 02/08, за умовами якого в заставу банку було передано належне їй та її чоловіку на праві спільної сумісної власності майно - газозаправне устаткування УГЗ 2.00.001.-24.02.2008, ринкова вартість якого складає 96 996 грн. Вважає, що договір від 07 серпня 2008 року був укладений її чоловіком без її згоди на, оскільки договір виходить за межі дрібного побутового. Банк не отримав її згоди на заставу майна, яке перебувало у спільній сумісній власності, а тому договір є недійсним. Просить суд визнати недійсним договір застави майна від 07 серпня 2008 року. Позивач в судове засідання вкотре не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи в суді. Про причину неявки до суду відповідач суд не повідомила , письмових заяв та клопотань до суду не надійшло. В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладені у позовній заяві підстави, та вважає укладений договір застави майна є недійсним. Інтереси позивача в суді по довіреності представляв [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання вкотре не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи в суді. Про причину неявки до суду відповідач суд не повідомив, письмових заяв та клопотань до суду від нього не надійшло. Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим про дату розгляду справи в суді, оскільки до суду повернулись поштові повідомлення із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи в суді, проти позовних вимог заперечує та просить суду врахувати, ось уже четвертий рік [PERSON] неодноразово звертається до суду із позовними заявами про визнання недійсними договору застави майна, а саме газозаправне устаткування, які згодом просить залишити без розгляду, або не з'являючись до суду, затягуючи розгляд справи. Вважає, що позивач зловживає своїм правом. Просить суд врахувати, що позивачем пропущені строки для звернення до суду та просить застосувати наслідки пропущення процесуальних строків. Інтереси відповідача в суді по довіреності представляв [PERSON] Представник ПП «Факторинг» в судове засідання також вкотре не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи в суді. Про причину неявки суд не повідомив, письмових заяв та клопотань до суду від нього не надійшло. Суд вважає, що ПП «Факторинг» був належним чином повідомленим про дату розгляду справи в суді, оскільки до суду повернулись поштові повідомлення із відміткою пошти «підприємство вибуло». Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені докази у сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст. ст. 57, 60, 61, 65, 68 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2-15, 16, 22, 52, 203, 215, 216, 251, 256-268 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець. Яка перебуває у шлюбі. Відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Згідно ч.1 ст 203 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 60-63 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Якщо одним з подружжя укладено договір в подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержано за договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права щодо володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Співвласники майна, що є у спільної сумісної власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих позивачем. Судом встановлено, що 22 лютого 1995 року між [PERSON] та [PERSON] в Палаці урочистих подій м. Олександрія було зареєстровано шлюб (актовий запис № 94). Судом також встановлено, що 07 серпня 2008 року, між [PERSON] -чоловіком позивача, ПП «Факторинг» та ВАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір № 2 про проведення факторингу. Відповідно до цього договору того ж дня між чоловіком позивача - підприємцем [PERSON] та ВАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір застави майна № 02/08, за умовами якого в заставу банку було передано газозаправне устаткування УГЗ 2.00.001.-24.02.2008, ринкова вартість якого складає 96 996 грн. Суд не погоджується із доводами представника відповідача щодо застосування спливу строків позовної давності для звернення до суду, оскільки за змістом ст. 20 Сімейного кодексу України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, визначених законом. Суд також не приймає до уваги доводи представника позивача про недійсність правочину не приймаються судом до уваги, оскільки суду не були надані достовірні докази на підтвердження своєї позиції. Викладені представником позивача пояснення спростовуються умовами укладеного Договору застави № 02/08 від 07 серпня 2008 року, зокрема п.п. 10.5 та 10.6, за якими вказано, що предмет застави не знаходиться у спільній власності. Вказаний договір було укладено між Приватним підприємцем [PERSON] як суб'єктом підприємницької діяльності (Заставодатель) та Приватбанком (Заставодержатель). Крім того, суд приймає до уваги, що згідно умов Договору від 07 серпня 2008 року сторони повністю та однаково зрозуміли всі визначення і умови цього Договору, та зміст своїх зобов'язань по ним. Сторони розуміли значення вживаних термінів, умови цього Договору, правові наслідки та підтверджували дійсність намірів. Тобто, суд дійшов висновку, що волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Судом також встановлено, що згідно умов договору купівлі продажу нерухомого майна від 02 липня 2009 року посвідченого нотаріально (зареєстровано в реєстрі за № 1954) Приватне підприємство «Факторинг» в особі директора [PERSON] (продавець) продав, а [PERSON] (покупець) купив у спільну власність з дружиною (за її згодою) об'єкт нерухомого майна - автозаправочний пункт, розташований на земельній ділянці в [ADDRESS], який належить продавцю на підстав договору купівлі продажу, зареєстрованого Універсальною товарною біржею «Партнер» 18 січня 2008 року за реєстраційним № 2840, визнаного дійсним рішенням постійно діючого центрально-регіонального третейського суду при асоціації «Арбітраж» від 12 червня 2008 року по справі № 06/71-2008 року та виконавчого листа Олександрійського міськрайонного суду від 26 вересня 2008 року, зареєстрованого за власником в Олександрійському МБТІ 24 жовтня 2008 року у реєстровій книзі за реєстром 3 141/1(ю) с. 146. Суд приймає до уваги, що при нотаріальному посвідченні вказаного договору нотаріусом не було прийнято до уваги згоду дружини фізичної особи - підприємця на відчуження нерухомого майна. Суд приймає до уваги, що за змістом п. 29 постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судам законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідно до положень статтей 57, 61 Сімейного кодексу України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Тобто, судом встановлено, що згода позивача при укладенні договору застави майна № 02/08 від 07 серпня 2008 року не є умовою для визнання недійсним вказаного договора. За викладених обставин, суд дійшов висновку, що вказані вимоги щодо визнання недійсним договору застави майна від 07 серпня 2008 року не підлягають задоволенню за їх недоведеністю, оскільки доводи представника позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Судові витрати не підлягають стягненню з відповідача. У цій справі судові витрати суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed