Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

[PERSON], надалі позивач, звернулася в суд з позовом до Тернопільської міської ради, надалі відповідач, в якому просить визначити, що частка [PERSON], яка померла [INFO], у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила 1/3. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує, в їх обґрунтування зазначає, що [PERSON] є спадкоємцем за законом майна своєї матері [PERSON], яка померла [INFO]., а саме належну їй 1/3 частки власності у квартирі по вул. Виниченка,9/49. Спадщину прийняла, так як постійно проживала із спадкодавцем. Однак, отримати свідоцтво про спадщину за законом не може, оскільки державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи тими обставинами, що за життя [PERSON] та інші співвласники даної квартири, що належала їм на праві спільної сумісної власності, не були визначені в установленому порядку належні їм частки. Представник позивача стверджує, що квартира, яка належить до складу спадкового майна, набута у власність в порядку приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», між співвласниками квартири не здійснювався поділ у будь-якій формі, передбаченій законодавства, при визначенні ідеальних часток кожного із співвласників необхідно виходити із засад рівності, а відтак слід констатувати, що частки всіх співвласників є рівними, а саме по 1/3. Зазначені факти стали перешкодою у видачі свідоцтва по право на спадщину, що змусило звернутися [PERSON] до суду за захистом своїх прав та інтересів шляхом визначення частки майна померлого спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що Тернопільська міська рада є неналежним відповідачем у справі, прав та охоронюваних законом інтересів [PERSON], що змусило її пред'явити позов до органу місцевого самоврядування при спадкуванні майна [PERSON] не порушило, будь-яких майнових претензій щодо складу спадкового майна померлої [PERSON] чи невизнання права на спадкування позивачем не має. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступні обставини справи. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом РАГС Тернопільської міської ради [INFO]. Позивач [PERSON] є дочкою померлої [PERSON], про що свідчать свідоцтво про народження від 07.09.1995р. №400342 та свідоцтво про одруження від 10.12.2003р. №084674 (повторне). Згідно свідоцтва про право власності на житло, яке видане Тернопільським міським БТІ 04.10.1996р. на підставі розпорядження від 26.09.1996р. №17661 квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Із довідки ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 15.05.2015р. №1572, яка була видана гр. [PERSON] для пред'явлення в Першу тернопільську державну нотаріальну контору вбачається, що згідно обліку технічної інвентаризації ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» станом на 29.12.2012р. власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] є гр. [PERSON]. Постановою держаного нотаріуса Першої тернопільської держаної нотаріальної контори від 11.06.2015р. №2036/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON]. У постанові вказано, що відповідно до матеріалів спадкової справи спадкоємцями за законом є дочка спадкодавця [PERSON], яка спадщину прийняла, інших спадкоємців немає. Відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину мотивувалася тим, що квартира по [ADDRESS] належить згідно свідоцтва про право власності від 04.10.1996р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності, у якій із аналізу змісту ч. 1 ст. 368 ЦК України частки співвласників не визначені. Квартира набувалася у власність особами в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і формулювання статті 8 якого не дають можливості нотаріусу застосовувати презумпцію спільної часткової власності, так як співвласники ще до видачі свідоцтва про право власності домовились про режим спільної сумісної власності. Обставини, викладенні державним нотаріусом при винесені постанови 11.06.2015р. про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом змусили за твердженням позивача звернутися до суду за захистом своїх прав шляхом визначення частки померлої [INFO]. [PERSON] в розмірі 1/3 у праві спільної сумісної власності у квартирі по [ADDRESS]. Суд, дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши норми чинного законодавства, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Із аналізу норм законодавства відповідачем у справі є особа, до якої заявлений позов або вимога, спрямована на захист прав, свобод та інтересів позивача. При розгляді справи, зокрема, із поданих представником Тернопільської міської ради поясненнях, суд вважає, що права чи охоронювані законом інтереси [PERSON], які стосуються її права на спадкування, права на отримання частки у спадковому майні померлої [PERSON], на захист і відновлення яких поданий позов, Тернопільською міською радою не порушені, органом місцевого самоврядування не вчинялися будь-які дії, які б свідчили про обмеження, не визнання чи оспорення прав позивача у спадкових правовідносинах. Крім цього суд зазначає, що [PERSON] при зверненні до суду із позовною заявою про визначення частки померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності відповідно до положень Цивільного кодексу України не вірно вибраний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, і таке вирішення позову не вирішує спір щодо спадкування по суті, з огляду на наступне. Згідно ст. 1226 ЦК України частка у справі спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. В пункті 12 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», на який також посилається позивач в позові, вказано, що за загальними правилами частини 2 статті 372 Цивільного кодексу України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласникам може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Проте, у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Таким чином, суд вважає, що законодавство не передбачає можливість відступу від рівності часток співвласників, один з яких помер, що отримали у порядку приватизації у спільну сумісну власність житло і при тих обставинах, що матеріали справи не містять, і на це наголошував представник позивача, будь-яких договорів або інших домовленостей співвласників, передбачених нормами законодавства щодо поділу майна і відступу від рівності ідеальних часток. Разом з тим, згідно вимог ст.ст. 24, 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Тому, позовна вимога про визначення частки померлої [INFO]. [PERSON] у праві спільної сумісної власності у квартирі буде суперечити вимогам ст.ст. 3, 27-31 ЦПК України, оскільки співвласник майна у зв'язку із смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed