Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

[PERSON] після уточнення вимог звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON], та просив припинити право власності [PERSON] на 1/4 частки квартири [ADDRESS] та визнати за ним право власності на 1/4 частки даної квартири. Позов обґрунтований тим, що частка відповідачки є незначною, її виділ із двокімнатної квартири є неможливим, тобто вона є неподільною, сумісне проживання у квартирі з визначенням порядку користування неможливе, відповідачка має інше повноцінне житло у місті Одесі, тому на підставі ст.365 ЦК України просив вимоги задовольнити. Також позивач зазначив, що відповідачка була лише зареєстрованою в спірній квартирі, однак ніколи в ній не проживала, оскільки мала у власності 1/3 частину в квартирі [ADDRESS], однак в період розгляду справи вона навмисно розпорядилася на користь своєї 18-річної доньки належною їй частиною за символічну суму 15000 грн., тоді як ринкова вартість такої частки становить 112000 грн. , з метою навмисного позбавлення себе житла. Представник позивача позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Також звернула увагу на те, що після набрання рішенням Суворовського районного суду м.Одеси чинності, яке було прийняте при першому розгляді справи, [PERSON] було здійснено продаж ? частки, вартість якої згідно з висновком про оціночну вартість склала 77792,75 грн., що на 6207,25 грн. менше внесеної грошової суми на депозит. Надані в апеляційній інстанції відповідачкою пояснення, що вона реалізувала 1/3 частку квартири [ADDRESS] доньці, оскільки потребувала гроші, взагалі не відповідає ніякій логіці, так як за ? частини спірної квартири вона могла б отримати 84000 грн. Крім того, вказувала на те, що рішення першої та апеляційної інстанції були скасовані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ лише з підстав у зв'язку відсутністю висновку експерта про неможливість виділу частки, тоді як все одно зрозуміло, що наявна в квартирі площа не дозволяє здійснити її поділ згідно з належними власникам частками. Представник відповідачки повністю заперечував проти задоволення позову вказуючи на те, що на теперішній час власником квартири є третя особа [PERSON], тому позивач [PERSON] звертаючись до суду з позовом з підстав ст.365 ЦК України, вже не має права вимагати від суду припинення права на частку у спільному майні. Крім того, за ним не можливо визнати і право власності, оскільки спірна частина вже була ним відчужена за угодою і є новий власник, а його права на теперішній час взагалі не порушуються відповідачкою. Заперечуючи проти вимог зазначив, що у відповідачки взагалі не має житла, залишена без даху над головою, при цьому також порушується її право власності гарантоване як Конституцією України так і нормами Цивільного кодексу України. Третя особа [PERSON] та її представник повністю підтримали позовні вимоги [PERSON] та зазначили, що квартира під час придбання не знаходилася під забороною для відчуження, в ній ніхто не проживав, тому вважають доводи відповідачки безпідставними. На теперішній час в квартирі проживає [PERSON] та її матір. Вислухавши представника позивача , представника відповідача, третю особу та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що ? частини квартири [ADDRESS] належить позивачеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, р.№1-1781, виданим 05.06.2007 року державним нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори Туйськ Ф.Л.. Інша 1/4 частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, р.№1-2427, виданим 1 серпня 2005 року державним нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори Туйськ Ф.Л.. Право власності на спірну квартиру зареєстроване за співвласниками в КП МБТІ та РОН. Квартира складається з двох кімнат житловими площами 11,7 кв.м та 13,6 кв.м. загальна площа квартири становить 50,2 кв.м. . Між сторонами склалася конфліктна ситуація, з приводу чого вони неодноразово звертались із заявами до органів внутрішніх справ, тому сумісне користування спірним нерухомим майном неможливе. Судом за клопотанням позивача було призначено судову будівельно-технічну експертизу, згідно висновку якої вартість 1/4 частки квартири становить 84 000,00 гривень. Згідно ухвали суду від 19 вересня 2012 року вказану суму було внесено позивачем на депозитний рахунок територіального управління державної судової адміністрації Одеської області. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №5744 від 17 грудня 2013 року при наявних технічних характеристиках квартири виділити в натурі 1/3 та ? в повному складі житлових та підсобних приміщень, регламентованих нормативними документами, діючими на території України - технічно не представляється можливим. Згідно з вимогами ст.319 ЦК України власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України спірна квартира, яка належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності, є річчю неподільною. У відповідності до вимог ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Нормами ст.365 ЦК України передбачено, що право особи може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим. Як видно із наявних в матеріалах справи доказів суд вважає неможливим спільне володіння і користування квартирою між сторонами. Передбачені частиною 2 статті 365 ЦК України умови застосування даної норми закону позивачем виконані та суду надано квитанцію про перерахунок вартості спірної частки в розмірі 84 000,00 гривень на депозитний рахунок територіального управління державної судової адміністрації Одеської області. Що стосується заперечень представника відповідача з посиланням на позбавлення [PERSON] права на житло, то їх суд розцінює критично, оскільки із матеріалів справи видно, що відповідачка була власником також і 1/3 частини квартири [ADDRESS], якою вона 23 лютого 2011 року розпорядилася на користь своєї доньки [PERSON], тоді як позов [PERSON] було прийнято судом 13 листопада 2008 року, тобто саме під час розгляду справи. Крім того, суд звертає увагу на те, що в спірній квартирі відповідач ніколи не проживала і не виявляла такого наміру. З урахуванням встановлених обставин та приймаючи до уваги вказані норми, суд вважає, що вимоги позивача законні та обґрунтовані, тому уточнений позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved