Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (надалі за текстом - відповідач), про визнання недійсним п. 3.9 кредитного договору. В обґрунтування позову зазначив, що 04.02.2008 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір № 77.1/АК-00416.08.2 (надалі за текстом - кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого Банк відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 14 984,67 дол. США терміном по 04.02.2015 року включно. Пунктом 1.5 кредитного договору визначено, що процентна ставка за кредитами встановлюється в розмірі 12,50 % річних. Згідно з п 3.9 кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язаний сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 (одна ціла шість десятих) процента від суми простроченої заборгованості. Станом на 11.02.2014 року загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 162 480,43 грн., а сума заборгованості за відсотками взагалі відсутня, що вказує на не співрозмірність пені по відношенню до суми кредиту та заборгованості по відсотках, а це є порушенням положень закону України «Про захист прав споживачів». Кредитний договір є споживчим, оскільки згідно з п.1.2 якого, кредитні кошти надано для придбання автомобіля. Відповідно до офіційного курсу валют НБУ (855,32 грн. за 100 дол. США) еквівалентом 6 658,23 дол. США станом на 11.02.2014 року є 56 949 грн. 17 коп., тобто розмір пені нараховувався без заборгованості по відсоткам та тілу кредиту. З посиланням на положення ст. ст. 3, 203, 215, 217, 1054 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначив, що пункт 3.9. кредитного договору не відповідає вимогам законодавства, а відтак його слід визнати недійсним. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду свої пояснення згідно яких відповідач не порушив жодних приписів банківського та іншого законодавства, а, оскільки, позивач підписав кредитний договір, цим самим погодився на всі його умови, подав до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 44 - 45). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом, 04.02.2008 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір № 77.1/АК-00416.08.2 (надалі за текстом - кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого Банк відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 14 984,67 дол. США терміном по 04.02.2015 року включно. Пунктом 1.5 кредитного договору визначено, що процентна ставка за кредитами встановлюється в розмірі 12,50 % річних. Згідно з п 3.9 кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язаний сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 (одна ціла шість десятих) процента від суми простроченої заборгованості, що не заперечувалось сторонами (а.с. 6-9). 11.02.2014 року позивачем по справі було отримано у відповідача довідку про стан заборгованості за кредитним договором згідно якої: основна заборгованість - відсутня, нараховані проценти за кредитом - сплачені, пеня за невиконання умов договору -162 480 грн. 43 коп. (а.с. 13). У відповідності до Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) до споживчого кредитування застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». У вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України зазначається, що у справі про захист прав споживачів кредитних - послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Таким чином, відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору відповідач відкрив позивачу невідновлювальну кредитну лінію на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів, а відтак особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Положення пункту 11 частини третьої цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обов'язковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у зв'язку з цим права на розірвання договору. Положення пункту 13 частини третьої цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі. Положення пунктів 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті не застосовуються до: 1) операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; 2) договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Отже, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. З урахуванням вищезазначених положень законодавства України, п 3.9 кредитного договору щодо зобов'язання позичальника сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 (одна ціла шість десятих) процента від суми простроченої заборгованості, є несправедливим та суперечить принципам розумності, добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника - позивача по справі, як споживача послуг банку - відповідача по справі, оскільки дана умова кредитного договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за кредитним договором, а нарахована заборгованість за пенею 162 480 грн. 43 коп., в той час, як сума заборгованості за відсотками відсутня. Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину. За таких обставин, на основі з'ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що права позивача з огляду на передбачений п 3.9 кредитного договору, було порушено. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Представником відповідача було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 44 - 45). Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, що може бути спростована лише нормою закону чи встановлена судом. На основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що відповідачем по справі позовних вимог про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку, станом на час розгляду справи в суді, пред'явлено не було, суд приходить до висновку, що про підстави для звернення з позовом до суду позивач мав довідатися уклавши з відповідачем кредитний договір та отримавши 04.02.2008 року детальний розпис сукупної вартості кредиту, а відтак, з цього часу мав можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права. З тих же підстав, враховуючи той факт, що відповідачем по справі позовних вимог про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку, станом на час розгляду справи в суді, пред'явлено не було, а довідку про стан заборгованості за кредитним договором позивачем по справі було отримано 11.02.2014 року у відповідача самостійно, підстави вважати, що про порушення свого права позивач мав дізнатись саме з цієї дати, відсутні. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed