Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до ПАТ «Київський річковий порт» (надалі за текстом - відповідач), про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 2007 року працював у відповідача. 25.11.2013 року був звільнений за скороченням штату, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Починаючи з 01.01.2013 року відповідач виплачував заробітну плату нерегулярно, внаслідок чого з 01.07.2013 року по 25.11.2013 року за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 23 262 грн. 31 коп. Відповідачем 30.12.2013 року було частково виплачено заборгованість по заробітній платі за жовтень та листопад 2013 року, однак залишилась заборгованість з 01.07.2013 по 30.09.2013 року у розмірі 7 383 грн. 74 коп. В подальшому, з урахуванням проведення звірки за розрахунковими листами з січня по листопад 2013 року та Рішення Подільського районного суду м. Києва від 01.10.2013 року, зазначив, що за відповідачем наявна заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 2 154 грн. 09 коп. З урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 2 154 грн. 09 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку. Обґрунтовуючи середній заробіток за час затримки вказував на те, що загальна кількість робочих годин становить 684 * 12,90 грн. - середньогодинна заробітна плата = 8 823,60 грн., відповідно до закону ЄСВ становить 317,65 грн., тобто 8 823,60 грн. - 3,6 %, а ПДФО становить 1 275,89 грн., тобто, 8 823,60 грн. - 317,65 грн. * 15 %, отже, 7 230,06 грн. підлягає стягненню з відповідача з урахуванням податку. У зв'язку з вказаними обставинами, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з викладених у ньому підстав та просили його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні визнала позов в частині заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 2 154 грн. 09 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 6 685 грн., в іншій частині проти задоволення позову заперечувала, надала до суду письмові заперечення. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] з 05.07.2007 року по 25.11.2013 року позивач працював у відповідача, що не заперечується сторонами (а.с. 5 - 7). Відповідно до наказу № 375-к від 25.11.2013 року позивача було звільнено за скороченням штатів згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8). Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Позовні вимоги про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 2 154 гривень 09 копійок, відповідачем було визнано. Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (надалі за текстом - Порядок). Відповідно до п. 8 даного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Заперечення представника відповідача проти позову обґрунтовувались тим, що позивач не вірно застосував правові норми в своїй заяві, зокрема посилання на п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 є безпідставним, оскільки слід керуватись п. 3, в якому зазначено, що: «середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.» Таким чином, підрахунок робочих годин за період затримки розрахунку при звільненні є не коректними, оскільки у позивача з грудня 2013 року не було запланованих робочих змін. Згідно розрахунків представника відповідача, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2013 року по 18.03.2014 року, розрахований з урахуванням 2 календарних місяців роботи, становить 6 685 грн. 58 коп. Враховуючи роботу позивача на умовах робочих змін, що не заперечувалось сторонами, положення пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», суд приходить до висновку про наявність правових підстав для застосування при розрахунку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. А відтак, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7 230 гривень 06 копійок. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України встановлено підстави для звільнення від доказування, зокрема вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved