Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) в серпні 2015 року звернувся до суду із позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», (надалі відповідач або [PERSON]) про повернення банківського вкладу, мотивуючи свої вимоги тим, що 03 лютого 2015 року відповідно до договору заяви про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 3 місяці №300131/167201/3-15 (надалі договір) між сторонами було укладено договір, за яким банк прийняв грошові кошти в сумі 3 000 дол. США строком з 03 лютого 2015 року до 03 травня 2015 року в порядку та на умовах визначеним договором. 03 травня 2015 року строк розміщення вкладу було продовжено до 04 серпня 2015 року. В червні 2015 року він отримав два листа від банку, в яких було повідомлено про обмеження щодо видачі (отримання) грошових коштів та відсотків. Після того, як строк договору закінчився, він звернувся із вимогою про повернення депозиту (заяви від 09.06.2015 року та 12.06.2015 року, 04 серпня 2015 року) банком не виконана до цього часу. Вважає, що правовідносини з банком підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Просить суд стягнути з банку на його користь грошові кошти в сумі 3 000 дол. США та судові витрати покласти на відповідача. Уточнивши позовні вимоги в заяві про зміну предмету позову позивач просить суд стягнути матеріальні збитки в сумі 3 309 грн. 84 коп., три відсотки річних в сумі 23 грн. 43 коп., інфляційні втрати в сумі 60 грн. 02 коп. та моральну шкоду в сумі 65 488 грн. 31 коп. В судове засідання позивач не зявився, в заяві до суду підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить суд задовольнити позов, просить суд прийняти до уваги про порушення його прав споживача. Представник відповідача в судове засідання жодного не зявився, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, за письмовим запереченням, яке надійшло до суду просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки з 17 вересня 2015 року банк віднесено до неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію. Посилаючись на Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. 17 грудня 2015 року Правління НБУ винесено постанову №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит». Посилаючись на ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів. Задоволення вимог кредиторів здійснюється у черговості, встановленій положеннями ст. 52 вказаного закону. Дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4- 11,15,16, 22, 526, 533, 610-612, 614, 615, 625, 629, 1054, 1058-1060 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов ти вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 533 ч. 3 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядком та на умовах встановлених законом. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його не виконанням або виконання з порушенням умов визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. За змістом ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу є нікчемною. Згідно ст.ст. 47, 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки мають право приймати вклади (депозити) від юридичних та фізичних осіб. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами [PERSON] банку України та угодами між клієнтом та банком. Банк зобовязаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфліктів інтересів клієнта банку. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Суд дійшов висновку, що договір депозитного вкладу є підставою і правовою формою регулювання депозитних відносин, які передбачають передачу однією стороною у власність іншій стороні кошти під зустрічне зобовязання повернути в майбутньому таку саму кількість коштів. Депозит зобовязання, в якому гроші є засобом передання і накопичення заборгованості. У цьому випадку гроші не виконають функцію платежу на її погашення, крім того гроші виступають самостійним обєктом договору, зокрема банківський вклад. Суд приймає до уваги, що на час розгляду цивільної справи [PERSON] України 17 вересня 2015 року визнав банк ПАТ «Фінанси та кредит» неплатоспроможним, введена тимчасова адміністрація. 17 грудня 2015 року Правління НБУ винесено постанову №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит». Відповідно до вимог ст. 36 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з часу запровадження тимчасової адміністрації, тобто з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Таким чином суд вважає, що мораторій не поширюється на вклади вкладників за договорами (депозити) фізичних осіб, строк дії яких закінчився та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим [PERSON] банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до вимог ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Суд вважає, що [PERSON] банк України не має право вимагати від банків виконання операцій та інших дій не передбачених Законами України та нормативними актами [PERSON] банку України. Судом встановлено, що 03 лютого 2015 року відповідно до договору заяви про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 3 місяці №300131/167201/3-15 (надалі договір) між сторонами було укладено договір, за яким банк прийняв грошові кошти в сумі 3 000 дол. США строком з 03 лютого 2015 року до 03 травня 2015 року в порядку та на умовах визначеним договором. 03 травня 2015 року строк розміщення вкладу було продовжено до 04 серпня 2015 року. В червні 2015 року він отримав два листа від банку, в яких було повідомлено про обмеження щодо видачі (отримання) грошових коштів та відсотків. Після того, як строк договору закінчився, він звернувся із вимогою про повернення депозиту (заяви від 09.06.2015 року та 12.06.2015 року, 04 серпня 2015 року) банком не виконана до цього часу. Просить суд стягнути з банку на його користь грошові кошти в сумі 3 000 дол. США та судові витрати покласти на відповідача. Уточнивши позовні вимоги в заяві про зміну предмету позову позивач просить суд стягнути матеріальні збитки в сумі 3 309 грн. 84 коп., три відсотки річних в сумі 23 грн. 43 коп., інфляційні втрати в сумі 60 грн. 02 коп. та моральну шкоду в сумі 65 488 грн. 31 коп. Судом також встановлено, що сторонами дотримано форми договору банківського вкладу за договором про банківський строковий вклад (депозит). Позивачем заздалегідь вжито заходів для повернення депозиту. Судом встановлено, що строк дії вкладу від дати надходження на вкладний рахунок закінчився 04 серпня 2015 року. Судом також встановлено, що 06 листопада 2015 року позивач отримав кошти згідно реєстру вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в сумі 65 488 грн. 31 коп., що підтверджується копією заяви про видачу готівки. За викладених обставин суд вважає, що не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення матеріальної шкоди та підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача процентів за користування цим вкладом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Згідно правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-39цс13 від 29 травня 2013 року стягуються проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3 % річних та суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі частини другої статті 625 ЦК України. Суд дійшов висновку, що правовідносини позивача з банком підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Відмова банку у поверненні позивачу банківського вкладу, термін розміщення якого закінчився, суперечить вимогам ст. 1068 ЦК України та умовам укладеного між сторонами договору та є порушенням прав позивача. Суд вважає, що відповідач ухилявся від взятих на себе зобовязань по поверненню депозиту. Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за депозитом у звязку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання банком своїх договірних зобовязань. Як передбачено нормами Закону № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736 вов 10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Тому в задоволенні вимоги про стягнення інфляційних збитків необхідно відмовити. За змістом ст.ст. 23 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відшкодування моральної шкоди можливе лише за умови правомірних діянь позивача. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди на користь позивача в сумі 65 488 грн., суд вважає, що вони підлягають задоволенню частково. За змістом ст.ст. Закону України «Про захист прав споживачів» відшкодування моральної шкоди можливе лише за умови коли були порушені нормальні життєві звязки позивача та потребували додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що внаслідок бездіяльності відповідача позивачу було завдано моральної шкоди. Однак позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 65 488 грн. підлягають задоволенню частково, оскільки до суду не надані докази чому, виходячи з яких критеріїв чи міркувань позивач оцінює моральну шкоду саме в таких розмірах. Суд вважає необхідним вказані позовні вимоги задовольнити частково, враховуючи характер, обсяг і тривалість душевних, моральних та психічних страждань, що зазнав позивач у справі, доведеності ним позовних вимог та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд оцінює моральну шкоду, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача саме 4 000 грн., вважаючи, що цей розмір адекватно відображає ступінь моральних та душевних страждань позивача у звязку з вимушеними негативними змінами в звичному житті позивача, що настали, виходячи із характеру немайнових втрат, їх тривалості та можливості відновлення. Суд не погоджується із позицією представника відповідача про те, що відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, та спростовує це наявними у справі заявами, адресованими позивачем до банку з метою належного реагування відповідачем на його заяви. Суд приймає до уваги, що відповідачем не було доведено відсутність своєї вини у тому, що було відсутнє належне реагування протягом тривалого часу (з серпня 2015 року до листопада 2015 року) щодо повернення депозиту. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З відповідача суд вважає необхідним стягнути також судовий збір на користь держави, оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору при подачі позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial