Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до [PERSON] (надалі - Відповідач-1), [PERSON] ( надалі Відповідач -2), [PERSON] (надалі Відповідач-3) про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою №30 будинку №17 по вул. К. Данила в м. Івано-Франківськ, виселення та зняття з реєстраційного обліку. Позов мотивовано тим, що Позивач є власником квартири [ADDRESS], право власності підтверджується Свідоцтвом про придбання нерухомого майна з електронних торгів, виданих 15.06.2016 року та зареєстрованих в реєстрі за №№ 1238, 1239, 1240, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №61874132 та Технічним паспортом. Реєстрація місця проживання відповідачів у вищевказаній квартирі, право власності на яку належить Позивачу, порушує права Позивача як власника даної квартири на вільне розпорядження даною квартирою. Посилаючись на норми закону щодо захисту прав власника, Позивач просив визнати Відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. 08 серпня 2016 року Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримував в повному обсязі, просив позов задоволити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] до суду повторно не зявилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, шляхом поміщення повідомлення в засобах масової інформації ( а.с.24). Письмового відношення Відповідачів до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву Позивача, в якій вона не заперечувала проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], право власності підтверджується Свідоцтвом про придбання нерухомого майна з електронних торгів, виданих 15.06.2016 року та зареєстрованих в реєстрі за №№ 1238, 1239, 1240, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №61874132 та Технічним паспортом. (6-12). Відповідно до довідки вуід 23.06.2016 року, №02-02/2341, виданої КП Муніципальна інвестиційна управляюча компанія, на даній житловій площі зареєстровані: -[PERSON], [INFO] (дата реєстрації 08.04.1994 р.), -[PERSON], [INFO] (дата реєстрації 01.06.1999р.), -[PERSON], [INFO] (дата реєстрації 12.09.2007р.). Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Як вказав Позивач в позовній заяві, проживання Відповідачів у вищевказаній квартирі, право власності на яку належить Позивачу, порушує права Позивача, як власника даної квартири, на вільне розпорядження даною квартирою. У відповідності до направлених Відповідачам 28.06.2016 року вимог, Позивачем вимагалось добровільно звільнити дану квартиру з одночасним зняттям з реєстрації. Однак, жодних дій для цього Відповідачами здійснено не було. Враховуючи вищевикладене, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відтак, право власності на квартиру включає в себе правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання даною квартирою. Як встановлено Судом та не спростовано належними засобами доказування, реєстрація Відповідачів у квартирі №30, що в будинку №17 по вул. Короля Данила в м. Івано-Франківську, яка на даний час належить [PERSON], створює перешкоди у здійсненні Позивачем права власності та вільного користування і розпорядження вказаною квартирою, а тому порушені права Позивача слід поновити та визнати Відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, а саме двокімнатною квартирою №30, що знаходиться в будинку №17 по вул. Короля Данила в м. Івано-Франківську, з зняттям з реєстраційного обліку, оскільки такий спосіб захисту права власності не суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою №30, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Короля Данила, буд. 17. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, стягненню з [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягає сплачена Позивачем сума судового збору в розмірі 551,21 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 15, 316, 317, 319, 383, 391, 715 Цивільного Кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу України,

Outcome: approved