Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив стягнути з [PERSON] на свою користь частину боргу в сумі 2000 доларів США та понесені судові витрати. 31 серпня 2016 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до змісту поданої заяви позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь суму боргу в розмірі 50 000 доларів США, 1 010 000,00 грн. та понесені судові витрати. (а.с. 24-28) 19 вересня 2016 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до змісту поданої заяви позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь суму боргу в розмірі 250 000 доларів США та понесені судові витрати. (а.с. 64-66) Позивач [PERSON] та його уповноважений представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог, пояснили, що 09.06.2006 року позивач передав відповідачу у борг кошти в сумі 252 500, грн., еквівалент 50 000,00 доларів США, в подальшому між сторонами було укладено декілька договорів позики - 11.05.2006 року на суму 50 000,00 доларів США; 22.06.2007 року на суму 505 000,00 грн., еквівалент 100 000,00 доларів США; 29.08.2006 року на суму 252 500,00 грн., еквівалент 50 000,00 доларів США. За умовами цих договорів відповідач зобов'язався повернути кошти на першу вимогу позивача, однак незважаючи на неодноразові письмові звернення позивача повернути борг, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, кошти не повернув, борг до цього часу не повернув, всі зусилля позивача вирішити питання в досудовому порядку виявились марними, тому позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи, з урахуванням заяви про застосування строків позовної давності. (а.с. 157-159) Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, предствника відповідача, свідків [PERSON], [PERSON] оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що за Договором позики грошей від 11.05.2006 року [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 50 000,00 доларів США, еквівалент 252 500,00 грн. Відповідно до п. 2 Договору, борг зобов'язався повернути протягом одного місяця від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це.(а. с. 6) За Договором позики грошей від 09.06.2006 року [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 252 500,00 грн., еквівалент 50 000,00 доларів США. Відповідно до п. 2 Договору, борг зобов'язався повернути протягом одного місяця від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. (а. с. 5) За Договором позики грошей від 29.08.2006 року [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 252 500,00 грн., еквівалент 50 000,00 доларів США. Згідно ч.2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України) Виходячи з положень ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 Цивільного кодексу України) Згідно ч.2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України) Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положень частини першої статі 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 Цивільного кодексу України) При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не можу ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. (ч.2 ст.58, ст.59 Цивільного процесуального кодексу України) Під час розгляду судової справи, представник відповідача визнав факт підписання особисто відповідачем договорів позики та отримання від позивача грошових коштів, які передано позивачем під час підписання договорів позики, а в силу положень ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. В той же час, за змістом ч.2 ст.1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не можу ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. (ч.2 ст.58, ст.59 Цивільного процесуального кодексу України) В межах даного спору суд не приймає як доказ у справі свідчення свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки обставини відомі свідкам не стосуються предмету доказування в межах даного спору щодо доведення обставин укладання договорів позики, передачі грошових коштів та виконання договірних зобовязань позичальником, а в силу положень ч.6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не можу грунтватись на припущеннях. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов'язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені. Судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики в частині своєчасного повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу в повному обсязі не повернув, в порядку ст.1051 Цивільного кодексу України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно пред'явлено вимоги до відповідача про стягнення суми боргу за Договором позики від 11 травня 2006 року у розмірі 50000 доларів США та за Договором позики від 09.06. 2006 року у розмірі 252500 грн., валютний еквівалент 50000, доларів США за курсом НБУ 505 грн. 00 коп. за 100 доларів США, тому в цій частині позовні вимоги є обгрнутованими та такими, що підлягають задоволенню. Виходячи з предмету позову, позивачем окремо заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача на свою користь заборгованість за Договором позики від 29 серпня 2006 року в сумі 252 500,00 грн., еквівалент 50 000,00 доларів США. Відповідно до ст. 545 Цивільного кодексу України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Згідно ст..ст. 598, 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України) Так, представником відповідача надано суду оригінал Договору 29 серпня 2006 року де міститься власноручний запис [PERSON] про те, що він отримав від [PERSON] 50000 доларів США із зазначенням дати написання розписки - 20 серпня 2010 року. (а.с. 132 зв.) За встановлених судом обставин щодо наявності оригіналу боргового документа безпосредньо у відповдіача разом з розпискою про отримання коштів за цим договором в рахукнок погашення боргових зобовоязань, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Зважаючи на те, що в межах даного спору судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав та законних інтересів позивача, які підлягають захисту в судовому порядку в частині вимог, які стосуються виконання зобовязань за Договором позики від 29 серпня 2006 року, тому відсутні підстави для застосування до відносин, які виникли між сторонами спору, позовної давності в розумінні положень ст.261 Цивільного кодексу України, враховуючи подану до суду заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності. Стосовно позовних вимог позивача про стягнення заборгованість за Договором позики від 22 червня 2007 року в сумі 505 000,00 грн., еквівалент 100 000,00 доларів США, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, оскільки сторони відповідно до п. 2 Договору позики грошей від 22 липня 2007 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], домовились, що позика має бути повернена позичальником позикодавцю до 22 червня 2009 року, за вимогою позикодавця визначена в договорі сума повинна бути повернута Позикодавцю, якщо вимога буде пред'явлена за два місяці до повернення грошей, то перебіг позовної давності повинен розпочатися з моменту визначеного договором, тобто з 22 червня 2009 року При вирішенні даного спору, суд, враховуючи наявність заяви представника відповідача [PERSON], про застосування строків позовної давності, приходить до висновку, що [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за Договором позики від 22 червня 2007 року в сумі 505 000,00 грн., еквівалент 100 000,00 доларів США, поза межами загальних строків позовної давності, враховуючи, що початок перебігу строку позовної давності починається у позивача з моменту кінцевого погашення боргу, визначеного договором, тобто в даному випадку строк слід рахувати з 22 червня 2009 року, в той же час з цим позовом до суду позивач звернувся лише 06 червня 2016 року, що підтверджується датою реєстрації позову канцелярією суду, що дає підстави суду відмовити у задоволенні позову в цій частині, у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Разом з тим, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності до вимог позивача в частині стягнення заборгованості за Договором позики від 11 травня 2006 року у розмірі 50000 доларів США та за Договором позики від 09.06. 2006 року у розмірі 252500 грн., валютний еквівалент 50000, доларів США за курсом НБУ 505 грн. 00 коп. за 100 доларів США, виходячи з наступного. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. ( ч. 1 ст. 509 ЦК України) Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). За умовами п.2 Договорів позики, сторонами досягнуто домовленості, що позика має бути повернена позичальником позикодавцю протягом одного місяця від дня предявлення позикодавцем вимоги про це. При звренні з цим позовом до суду, позивачем долучено письмові докази, які підтвредужують факт направлення на адерсу відповідача повідомлення телеграфом та письмову вимогу про поверення коштів за довгорами позики, які датовані 02.06.2016 року 01.07.2016 року, 04.07.2016 року, 29 .06.2016 року (а.с.29-32), тому з урахуванням умов вищевказаних договорів позики в частині визначенння строку виконання зобовязань, є підстави вважати, що позивачем дотримано строки звернення з цим позовом до суду, оскільки строк позовної давності в межах даного спору починається з моменту предявлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення боргу. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу підлягає задоволенню частково, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок погашення боргу за Договором позики від 11 травня 2006 року грошові кошти в розмірі 50000,00 доларів США, за Договором позики від 09 червня 2006 року грошові кошти в сумі 252500,00 грн., валютний еквівалент 50000,00 доларів США за курсом Національного банку України 505 грн. 00 коп. за 100 доларів США., в іншій частині позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6890,00 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, та підтверджується залученим до справи оригіналом платіжного документа. Враховуючи наведене та

Outcome: partial