Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

Адвокат Іванічек О.І., діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вищевказаним позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 25.12.2015 року в розмірі 33662,10 доларів США. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що 25.12.2015 року [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] кошти в сумі 15000 доларів США з врахуванням (визначенням) трьох відсотків на місяць від позиченої суми за користування даною позикою грошей на період до 01.12.2016 року. По відношенню до гривні, курс іноземної валюти станом на 28.11.2019 року становить за один американський долар 24,096 грн., позичена сума боргу становить по відношенню до гривні 810919,98 грн., про що останнім було надано [PERSON] розписку, в якій він зобов`язувався повернути вищевказані кошти до 01.12.2016 року. У зазначений в договорі термін відповідач [PERSON] грошові кошти у розмірі 15000 доларів США та проценти у розмірі 3% місячних від позиченої суми [PERSON] не повернув, чим порушив його матеріальне та майнове право. На неодноразові усні звернення [PERSON] до відповідача повернути кошти з метою врегулювання спору у добровільному порядку, останній не реагував. Згідно довідки малого приватного підприємства «КуМан», борг становить: за процентами від суми боргу (3% місячних від суми боргу 15000 доларів США) 21162,10 доларів США, за основним боргом 15000 доларів США, повернуто компенсаційних нарахувань 2500 доларів США. Загальна сума невиконаного зобов`язання складає 33662,10 доларів США. Просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 33662,10 доларів США та судові витрати: судовий збір в розмірі 8109,19 грн. за подання позовної заяви, судовий збір в розмірі 384,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову. 12.02.2020 року представник відповідача [PERSON] адвокат Юрійчук М.А. подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у повному обсязі. При цьому, у даному відзиві на позов представник відповідача вказував на те, що [PERSON] підтверджує той факт, що він позичав у позивача кошти, які повернув йому в повному обсязі, однак заперечує те, що вказані відносини оформлялися шляхом складання боргової розписки, а також заперечує те, що розписка, копія якої долучена до позовної заяви написана та підписана ним і не підтверджує факт наявності грошового боргу перед позивачем. Окрім цього, зазначав про те, що якщо навіть припустити, що договір позики, який мав місце між сторонами, не виконаний, вважає, що заявлений цивільний позов не може бути задоволений з огляду на наступне. Так, з матеріалів позовної заяви є незрозумілим порядок нарахування відсотків за користування коштами та індексу інфляції, при твердженні позивача, що позика надавалась в доларах США, а розрахунок інфляційних втрат стосується української гривні. Надана позивачем розписка не містить відомостей щодо зобов`язання відповідача сплачувати щомісяця відсотки від отриманої суми. Також, як зазначено в позовній заяві, строк дії договору позики був з 25.12.2015 р. по 01.12.2016 р. і нарахування відсотків могло здійснюватись виключно на момент дії договору, а не до моменту звернення позивача з позовом до суду. Крім цього, вважає, що укладений між сторонами договір позики викликає сумніви щодо додержання вимог ч.1 ст.203 ЦК України та носить ознаки недійсності правочину, визначені ч.1 ст.215 ЦК України, оскільки надати кошти під відсотки може тільки фінансова установа. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Іванічек О.І. в судовому засіданні позов підтримали та з наведених у ньому підстав просили задовольнити позовні вимоги в повному об`ємі. При цьому, позивач [PERSON] пояснив, що до передачі грошей позику між ним та відповідачем було обумовлено сплату 3% місячних за користування позикою, на що відповідач погодився. В рахунок погашення відсотків за користування позикою 15.03.2019 року відповідачем було сплачено йому 1000 доларів США та 20.06.2019 року 1500 доларів США. Інші грошові кошти, які підлягали сплаті, відповідачем йому не повернуто. 03.07.2020\~року в\~судове засідання\~позивач [PERSON] \~та його\~представник \~адвокат Іванічек\~О.І. не з`явилися, однак позивач подав до суду заяву про проведення судового засідання без його присутності та без присутності представника, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Данко А.В. в судовому засіданні позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити. При цьому, відповідач [PERSON] пояснив, що боргова розписка від 25.12.2015 року була написана ним особисто, однак грошові кошти від [PERSON] він отримав лише в сумі 7000 доларів США та 40000 грн. Вказані кошти були отримані ним для придбання автомобіля. Боргова розписка була написана ним на суму 15000 доларів США, оскільки [PERSON] відразу були нараховані відсотки за користування позикою. При цьому, відповідач підтвердив, що ним було сплачено [PERSON] 2500 доларів США в рахунок погашення відсотків за користування позикою. 03.07.2020 року відповідач [PERSON] та його представник адвокат Данко А.В. належним чином та завчасно повідомлялися про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та не повідомили про причини своєї неявки, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими, однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Крім цього, Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 1 грудня 2017 року, роз`яснив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У контексті статей 524, 533-535, 625\~ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно долученого до матеріалів справи позивачем [PERSON] оригіналу розписки від 25.12.2015 року, судом встановлено, що 25.12.2015 року відповідач [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 15000 доларів США зі сплатою 3% місячних за користування позикою, які зобов`язався повернути до 01.12.2016 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами 25.12.2015 року був укладений договір позики грошей. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. З огляду на викладене, а також враховуючи наявність у позивача [PERSON] оригіналу боргової розписки від 25.12.2015 року, суд вважає доведеними обставини як щодо отримання відповідачем [PERSON] предмету позики, так і щодо неповернення ним боргу станом на час пред`явлення позову до суду. На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до наданого позивачем [PERSON] розрахунку боргу, заборгованість відповідача [PERSON] за договором позики від 25.12.2015 року, із урахуванням часткового виконання умов договору в частині сплати відсотків, станом на 25.11.2019 року складає 33662,10 доларів США, з яких: основний борг - 15000 доларів США; 3% місячних за користування позикою 18662,10 доларів США. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з\~правовою позицією\~Великої Палати\~Верховного Суду,\~висловленою у\~постанові від\~28.03.2018\~року у\~справі №14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно роз`яснень, викладених у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] , який не виконав взяті на себе зобов`язання, підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] борг за договором позики від 25.12.2015 року, який станом на 01.12.2016 року, тобто на час закінчення визначеного договором строку, складає 17537,10 доларів США, з яких: основний борг - 15000 доларів США; 3% місячних за користування позикою 2537,10 доларів США (з 25.12.2015 р. по 01.12.2016 р. включно (5037,10 доларів США 2500 доларів США = 2537,10 доларів США). При цьому, із урахуванням вимог ч.2 ст.625 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18, суд вважає, що з відповідача [PERSON] , який прострочив виконання грошового зобов`язання в розмірі 17537,10 доларів США, підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] сума боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, які за період з 02.12.2016 року по 25.11.2019 року складають 1569,68 доларів США, розрахованих за вказаний період прострочення виконання зобов`язання. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 25.12.2015 року підлягають частковому задоволенню в розмірі 19106,78\~доларів США,\~що станом\~на 03.07.2020\~рокузгідно\~офіційного курсу,\~визначеного Національним\~Банком України,\~становить 519324\~грн.\~19\~коп., в тому числі: основний борг в розмірі 15000 доларів США; 3% місячних за користування позикою в розмірі 2537,10 доларів США; 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 1569,68 доларів США. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Поряд із цим, Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду справи №464/3790/16-ц зробила висновки, які виклала у постанові від 16.01.2019 року (провадження №14-465цс18). Так, Велика Палата дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналізуючи правові норми Велика Палата дійшла також висновку, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З огляду на вказану правову позицію, суд вважає необгрунтованими викладені у відзиві на позов доводи представника відповідача [PERSON] щодо нікчемності договору позики від 25.12.2015 року. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати пропорційно розміру задоволених його позовних вимог, а саме судовий збір в розмірі 5193 грн. 24 коп. та витрати, пов?язані із забезпеченням доказів в розмірі 384 грн. 20 коп. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Представник позивача [PERSON] у поданій позовній заяві заявив про те, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду ним буде подано докази, що підтверджують розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу призначити судове засідання на 09.00 год. 14.07.2020 року, надавши представнику позивача строк п`ять днів з дня ухвалення рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу. На підставі 16, 207, 524, 530, 533-535, 545, 610, 625, 626, 629, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: partial