Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», просила визнати недійсним Кредитний договір від 21 грудня 2007 року №МL001/162/2007, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що 21 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та позивачем було укладено Кредитний договір №МL-001/162/2007, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 114 880,00 швейцарських франків, з цільовим призначенням кредиту на придбання нерухомого майна, та остаточною датою повернення 21 жовтня 2024 року. На протязі часу, починаючи з дати укладання договору та до лютого 2012 року позивач добросовісно виконувала умови договору, своєчасно сплачувала тіло кредиту та відсотки за користування кредитом. Однак, у березні 2012 року у позивача змінились обставини, що призвело до неможливості виконувати зобов'язання за договором, при цьому позивач наголосила, що за цей час виплатила по кредиту 28436,00 швейцарських франків за основним боргом та 39124,00 швейцарських франків процентів по договору, загальна сума сплачених коштів склала 67560,00 швейцарських франків. В свою чергу, позивач повідомила відповідача про свою неплатоспроможність, працівниками банку було запропоновано реалізувати нерухоме майно, яке придбане на кредитні кошти, з цією метою позивач підготувала всі необхідні документи, які були передані на кредитний комітет для прийняття рішення, однак в подальшому позивач отримала повідомлення відповідача про передачу її кредитної справи ТОВ «ОТП факторинг», після чого була подана позовна заява до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак, виходячи з загальнодоступної інформації, яка розміщена в мережі Інтернет, позивач дізналась, що при укладенні кредитного договору відповідачем не було дотримано положень чинного законодавства, в тому числі положень Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правила), затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, якими передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, у зв'язку з чим мають отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Однак, інформація, надання якої передбачено зазначеними нормативними актами, не була надана позивачу в письмовій формі до укладення оспорюваного договору, що позбавило позивача можливості зробити свідомий вибір при укладенні договору. Крім того, позивач наголошує, що умовами договору передбачено право банку збільшувати відсоткову ставку в односторонньому порядку, що суперечить положенням ст.1056-1 Цивільного кодексу України; договором передбачено плаваючу процентну ставку + FIDR, яка встановлюється банком і змінюється самостійно, незважаючи на те, що в кредитному договорі встановлена фіксована процентна ставка, а по тексту договору зазначено про плаваючу процентну ставку, що водить споживача в оману, який же в дійсності тип процентної ставки застосований в договорі - плаваюча, фіксована чи інша, та впливає на проведення розрахунків по договору; договором передбачено обов'язок позичальника укласти договори страхування в страхових компаніях, погодженим банком до співпраці, що свідчить про встановлене монопольне право визначеної банком страхової компанії страхувати майно позивача; у кредитному договорі банк надає собі право вимагати від позичальника надання документів, які підтверджують виконання умов договору, а також оцінювати такі документи для цілей цього договору в односторонньому порядку, а недотримання цих умов позичальником тягне за собою накладання штрафних санкцій; у кредитному договорі неправомірно встановлені платежі, які банк зобов'язує сплачувати позичальника, серед іншого, комісійної винагороди, тому виходячи з аналізу кредитного договору в цілому цей договір фактично містить лише перелік обов'язків позичальника, а банк має обмежений обсяг прав, що свідчить про наявний дискримінаційний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, тому на думку позивача має місце порушення його прав при укладанні кредитного договору, що є підставою для визнання його недійсним. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні. Представник відповідача Бондар О.В. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи, з урахуванням заяви про застування строків позовної давності. (а.с.41-42, 43-48) Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Згідно положень ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», (правонаступником прав та обов'язків якого виступає Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір №МL-001/162/2007, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 114 880,00 швейцарських франків, з цільовим призначенням кредиту на придбання нерухомого майна, та остаточною датою повернення 21 жовтня 2024 року. (а.с.12-19) Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п. 3 Частини №1 кредитного договору, сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, а саме фіксований відсоток та FIDR, де фіксована ставка становить 4,49%, а FIDR - це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку передбаченому цим договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також в приміщенні банку (як в головному офісі так і в інших установах банку) на інформативних стендах. Відповідно до п. 4 Частини №1 Кредитного договору, повернення Кредиту та сплата процентів здійснюється шляхом сплати Позичальником ануїтетних платежів, щомісячне погашення Кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по Кредиту. За користування Кредитом Позичальник зобов`язаний сплатити Банку відповідну плату в порядку та на умовах визначених в п.1.4 Частини №2 кредитного договору (проценти). Відповідно до п.п. 1.5.1. Частини № 2 Кредитного договору, повернення відповідної частини Кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку Платежів, шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на Поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором. Відповідно до п. 4.1.1 Частини № 2 Кредитного договору, за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань по цьому договору Позичальник несе відповідальність у порядку і на умовах, визначених в цьому договорі, а саме: за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим Договором строки, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину. Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до частини №1 Кредитного договору № ML - 001/162/2007 від 21 грудня 2007 року, додатки складають невід`ємну частину цього Договору. Пунктом 1.3.1.1 Частини 2 Кредитного договору визначено момент виникнення права позичальника на отримання кредиту, у випадку використання Позичальником Кредиту на придбання нерухомого майна, право позичальника на отримання кредиту, виникає з моменту: відкриття позичальником поточного рахунку в банку та сплати банку комісії у відповідності з діючими тарифами. Відповідно до п. 5 Частини 1 Кредитного договору, тарифи - типові тарифи на розрахунково-касове обслуговування фізичних осіб, а також щодо інших послуг банку, що є невід'ємною частиною договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб, що укладається між банком та позичальником. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції Закону чинній на момент укладання договору) передбачено право комерційних банків самостійно визначати процентні ставки як складової частини кредитної політики банку, а не підстави для її зміни в укладеному кредитному договорі. Банки самостійно визначають процентні ставки для надання послуг клієнтам, проте, зазначена в договорі процентна ставка може бути змінена на підставах передбачених законодавством. Розмір процентів за кредитним договором і порядок їх сплати є договірними умовами, які узгоджуються сторонами в договорі кредиту. Як правило, банк сам пропонує боржнику проценти по кредиту, що вираховуються спеціалістами банку виходячи із багатьох факторів: строку кредиту, облікової ставки НБУ, ситуації на кредитному ринку, кредитного ризику, попиту і пропозицій, наданого забезпечення, тощо. Розмір процентів, узгоджений сторонами в договорі, може змінюватися, виходячи із різних факторів. Однак в будь-якому випадку така зміна має бути узгоджена банком та позичальником та закріплена на рівні додаткової угоди до кредитного договору, або передбачена умовами кредитного договору. Пунктом 3 Частини №1 Кредитного договору, передбачено, що сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, а саме фіксований відсоток та FIDR, де фіксована ставка становить 4,49%, а FIDR - це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку передбаченому кредитним договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також в приміщенні банку (як в головному офісі так і в інших установах банку) на інформативних стендах. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] була ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчить Анкета-заява від 17 грудня 2007 року, в якій [PERSON] просила видати кредит у валюті кредитуванні - швейцарських франках, де у п.13 Анкети зазначено, що підписанням цієї Анкети-заяви Позичальник підтверджує, що Банк надав їй у письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». ( а.с.66-67) Крім того, перед укладанням кредитного договору, ПАТ «ОТП Банк» надало [PERSON] Інформаційний листок - умови кредитування по програмі «Іпотечний кредит на купівлю земельної ділянки» від 27 вересня 2007 року, які підписані [PERSON] 17 грудня 2007 року, відповідно до якого Банк ознайомив Позичальника у письмовій формі з умовами кредитування по програмі «Іпотечний кредит на купівлю земельної ділянки», а також надав йому інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту (Додаток №1), наявних в Банку норм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування ( а.с.60-65). Як вбачається з вказаного Інформаційного листка до послуг Банку - плата за пакет входить: відкриття кредитного рахунку, обслуговування поточного рахунку, стандартні та термінові перекази, пов`язані з перерахуванням кредитних коштів на поточний рахунок Продавця або Клієнта, вхідні перекази, пов`язані з обслуговуванням кредиту, конверсійні операції з купівлі-продажу валюти на МВРУ, пов`язані із наданням кредитів СНF та погашення зобов`язань по кредитним операціям в СНF, конверсійні операції з купівлі-продажу валюти на МВРУ для погашення прострочених зобов`язань по кредитним операціям Клієнта в Банку або для погашення кредиту за рахунок страхового відшкодування. Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Пунктом 4 ч. 1 ст. 21 цього ж Закону встановлено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В той же час, судом не встановлено порушення прав [PERSON], як споживача, під час укладання кредитного договору та відповідно видачі кредитних коштів, в тому числі визначення у кредитному договорі типових тарифів на розрахунково-касове обслуговування фізичних осіб, оскільки встановлення такого тарифу не суперечить п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та не відноситься до тих платежів, які банк не має права встановлювати для сплати споживачам на користь банку. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Пеня, відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником своїх зобов'язань. При цьому, пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Також, відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, укладаючи оспорюваний кредитний договір, сторони обумовили, що тільки в разі неналежного виконання з боку позичальника умов кредитного договору, останній має сплачувати штрафні санкції. Як свідчать матеріали справи, про несправедливість з точки зору позичальника [PERSON] умови кредитного договору, останній заявив після звернення ТОВ «ОТП Факторинг Україна», нового кредитора, до суду з позовом про стягнення заборгованості у зв'язку із неналежним виконанням умов договору. Згідно статті 6 Закону України «Про страхування» визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником та страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Як передбачено п.п.1.3.1.5.1 та п.1.3.1.5.2 , право Позичальника на отримання кредиту виникає з моменту виконання наступних умов, укладання Позичальником на умовах та у формі, що задовольняють Банк: договору страхування Предмету іпотеки, на суму не менше 100% від загальної вартості Предмету іпотеки, вказаної у Звіті про проведення незалежної оцінки Предмету іпотеки чи на інших умовах письмово погоджених з Банком; договору страхання фінансового ризику власника/ів Предмету іпотеки (титулу владності) на суму заставної вартості Предмету іпотеки - у випадку, якщо заставна вартість Предмету іпотеки менша за суму Кредиту; суму кредиту - у випадку, якщо заставна вартість Предмету іпотеки більша за суму кредиту чи інших умовах письмово погоджених з Банком. Виходячи з предмету спору, сторонами договору досягнуто домовленості щодо укладання кредитного договору, з цільовим призначенням використання кредитних коштів - на придбання об'єктів нерухомого майна, обов'язковою умовою укладання даного договору є укладання позичальником договору страхування об'єктів нерухомого майна, які передаються в іпотеку Банку, тому забезпечення виконання кредитного договору шляхом страхування майна позичальника не суперечить вимогам чинного законодавства та положенням статті 6 Закону України «Про страхування» та не може слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору, при цьому суд враховує, що позивачем не надано доказів, які мали підвередити виконання зобов'язань по кредитному договору в частині укладання договору страхування, тому оспорювання позивачем умов кредитного договору в цій частині ґрунтуються на припущеннях. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - трете, умови договору завдають шкоди споживачеві. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] та її уповноваженим представником [PERSON] не доведено наявність передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими. Крім того слід зазначити, що позивачем та її представником в судовому засіданні не було надано суду докази, які б свідчили про те, що перед підписанням кредитного договору позичальника не було ознайомлено з умовами кредитного договору, яким, серед іншого, встановлюється певна відповідальність за порушення договірних зобов'язань. Відповідно до положень п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Всупереч вимог ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, позивачем не надано докази, які мали підтвердити, що позичальник скористався наданим законом правом на відкликання згоди на укладання договору. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом. У відповідності до вимог ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносинам з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у НБУ; - операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; - фінансово-економічний стан клієнта; - системи охорони банку та клієнтів; - інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; - відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; - інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; - коди, що використовуються банками для захисту інформації . Згідно вимог ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до ст. 47 цього Закону. У відповідності до вимог ч.6 ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право розкривати інформацію, що містить банківську таємницю, особі (в тому числі, яка уповноважена діяти від імені держави) на користь якої відчужуються активи та зобов`язання банку при виконанні заходів, передбачених програмою фінансового оздоровлення банку, або під час здійснення процедури ліквідації. Відповідно до п. 2.1.2 Частини 2 Кредитного договору, банк зобов`язаний не розголошувати третім особам інформацію про Позичальника, яка складає банківську таємницею за виключенням випадків передання такої інформації, в порядку та в об`ємі визначеному чинним законодавством України, в бюро кредитних історій, а також коли розкриття банківської таємниці є обов`язковим для Банку у відповідності з чинним законодавством чи необхідне Банку для захисту його прав та інтересів. Аналізуючи укладений сторонами кредитний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором та умовами надання споживчих кредитів, які є невід'ємною частиною договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту у іноземній валюті для придбання об'єктів нерухомого майна, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, тому суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, підстав для визнання недійсним кредитного договору, які наведені позивачем, судом не встановлено. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 258 Цивільного кодексу України визначено вимоги до яких застосовується спеціальна позовна давність, серед іншого, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Враховуючи наведені норми матеріального закону, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання недійсним кредитного договору починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто з часу укладання кредитного договору. Згідно ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а згідно ч.4 даної статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Під час розгляду судової справи, представником відповідача Бондар О.В. подана заява про застосування строку позовної давності, оскільки відповідач вважає, що перебіг строку позовної давності щодо визнання недійсним кредитного договору № ML - 001/162/2007 від 21 грудня 2007 року, який укладено між сторонами спору, у позивача почався 21 грудня 2007 року, тобто починаючи з дати підписання кредитного договору, та закінчився 21 грудня 2010 року, в той же час з цим позовом до суду позивач звернулась до суду 02 квітня 2014 року, поза межами строків позовної давності, що свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, як це передбачено ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним, що позивач, попередньо ознайомившись з умовами кредитного договору, висловила свою волю на укладання кредитного договору, схваливши умови кредитного договору шляхом його підписання, тобто 21 грудня 2007 року, в той же час з позовом про визнання недійсним кредитного договору № ML - 001/162/2007 від 21 грудня 2007 року, позивач звернулась лише 03 квітня 2014 року, що підтверджується датою реєстрації позовної заяви в канцелярії суду (вх.№18130), що свідчить про те, що позивач звернулась за захистом своїх порушених прав поза межами загальних строків позовної давності, при цьому заява відповідача про застосування строків позовної давності залишена без належного реагування з боку позивача, яка не скористалась процесуальним правом подати заяву про поновлення пропущеного строку для звернення з цим позовом до суду. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства « ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed