Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

[PERSON] позов мотивувала тим, що навесні 2014 року через збіг важких сімейних обставин вона опинилась у вкрай важкому матеріальному становищі і вимушена була позичити у [PERSON], який був знайомим її сина, 50 000 грн. та погодилась на всі умови щодо виконання свого зобов`язання, які запропонував відповідач, а саме: укладення договору позики із сумою, яка значно більша за позичену, з обовязковою заставою належної їй квартири. [PERSON] надав їй в позику грошові кошти в сумі 50\~000 грн., проте в договорі позики від 25.03.2014 року було вказано, що вона отримала кошти в сумі 106\~000 грн., які зобовязувалась повернути до 25.03.2016 року. Того ж дня 25.03.2014 року, з метою забезпечення виконання зобовязань щодо повернення позики в сумі 106 000 грн., між сторонами був укладений договір іпотеки, згідно з яким вона передала в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Згідно договору іпотеки заставна вартість даної квартири становить 404\~950 грн. 10.02.2015 року позивач дізналась про існування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року, яким за [PERSON] визнано право власності на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS]. Припинено право власності та скасовано державну реєстрацію вказаної квартири за [PERSON] Позивач оскаржила дане рішення в апеляційному порядку, а також звернулась до правоохоронних органів із заявою щодо шахрайських дій [PERSON]. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 09.04.2015 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року було скасоване. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та припинення права власності відмовлено. Знаючи про те, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року оскаржується в апеляційному порядку, [PERSON] 01.04.2015 року уклав із своєю родичкою (тіткою) [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. За цим договором відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість даної квартири становить 248\~260 грн. В травні 2015 року на адресу позивача надійшла позовна заява [PERSON] до неї та до [PERSON] про виселення. Із додатків до позову позивач дізналась про те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.04.2015 року [PERSON] продав належну позивачу квартиру [PERSON] В подальшому, згідно заяви позивача від 15.09.2015 року зазначена позовна заява залишена без розгляду. 30.09.2015 року до квартири позивача знову прийшли невідомі люди та повідомили, що мають намір заселитись, оскільки придбали дану квартиру. Як зясувалось, квартира за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу була придбана [PERSON] У звязку з цим, в жовтні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння і рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2016 року квартира [ADDRESS] була витребувана із володіння [PERSON] Позивач вважає, що відповідач через кілька місяців після укладення з нею договору позики та договору іпотеки, в порушення умов договорів, незаконно заволодів належною їй квартирою, оформивши право власності. В подальшому, не зважаючи на рішення судів, він реєстрував право власності на квартиру на інших осіб шляхом оформлення договорів купівлі-продажу та отримував за квартиру грошові кошти. На думку позивача, відповідач [PERSON], надавши 25.03.2014 року в позику 50\~000 грн., а в договорі зазначив про позику на суму 106 000 грн., ввів її в оману, оскільки не повідомив про шахрайський умисел заволодіти її житлом, вартістю 404 950 грн. Вона не здогадувалась і не могла здогадатись про такий намір [PERSON], а якби розуміла це, то ніколи не погодилася б позичати у нього гроші і укладати з ним договір позики та договір іпотеки. Просила на підставі ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України визнати недійсним договір позики грошових коштів від 25.03.2014 року, укладений між нею та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримав, просив вимоги [PERSON] задоволити. Пояснив, що відповідач завідомо спланував шлях заволодіння квартирою [PERSON] і внаслідок визнання за ним права власності на підставі рішення суду, яке було скасоване, неодноразово незаконно продавав житло. Наголосив, що відповідач ввів позивача в оману щодо істотних умов договору позики, оскільки сума позики насправді становила 50\~000 грн., а вартість квартири на момент укладення договору 404950 грн. Вона вимушено погодилась на укладення договору, оскільки їй потрібні були гроші. Розписка про отримання 50 000 грн. не складалась. Також представник повідомив, що позивач не повернула борг відповідачу в сумі 50 000 грн. і позовів в провадженні суду немає. Наголосив, що доказом введення [PERSON] в оману є те, що відповідач мав на меті заволодіти її квартирою і даний факт був встановлений судами. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився з невідомих причин, про день та час розгляду справи був повідомлений рекомендованими листами з повідомленнями за місцем реєстрації, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутності не подавав. Також під розписку був повідомлений про розгляд справи представник відповідача [PERSON], але в судові засідання він не з`являвся і заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутність не подавав. Відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Судом встановлено, що 25.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений договір позики (а.с. 7), згідно з яким позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 106\~000 грн. строком на два роки. Таку ж суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобовязався повернути позикодавцеві до 25.03.2016 року (п. 1). Договір позики є безвідсотковим; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 25.03.2016 року. При цьому повернення грошей, за згодою сторін, повинно бути здійснене однією сумою, яка повинна бути передана позикодавцеві не пізніше 25.03.2016 року (п.3 а, б). В разі відмови позикодавця від отримання повернутих йому грошей позичальник вправі передати їх на депозит будь-якої нотаріальної контори, що буде свідчити про своєчасне виконання ним умов цього боргового документа (п.5). Позичальник та позикодавець підтвердили один одному, що надання неправдивої інформації, а також невиконання взятих за договором зобовязань, відповідальність щодо яких не встановлена у цьому договорі, тягне наслідки, передбачені чинним законодавством України (п. 6). Пунктом 9 договору передбачено, що виконання позичальником зобовязань за цим договором позики (в тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: [ADDRESS], визначеного в іпотечному договорі. Сторони домовились, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань за цим договором. Про умови позики, чинність правочину і порядок укладання договору позики та його правові наслідки в тому числі зміст ст.ст. 203, 208, 213, 215-217, 549, 625, 1046-1052 ЦК України та ст.ст. 60-74 Сімейного кодексу України та ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» учасникам цього договору нотаріусом розяснено (п. 13). У пункті 14 договору позики сторони погодили, що підписання договору свідчить про те, що цей договір ними прочитано особисто, зміст договору їм зрозумілий і відповідає їх волі, а також що вони однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки (а.с. 7). Між [PERSON] (іпотекодавцем) та [PERSON] (іпотекодержателем) 25.03.2014 року був укладений та нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] передала в заставу трикімнатку квартиру № 1, що в м. Вінниці, вул. Збишка, № 15, як забезпечення виконання зобовязання щодо повернення грошей, переданих за договором позики від 25.03.2014 року на суму 106\~000 грн. зі строком повернення не пізніше 25.03.2016 року тощо (п.2). Заставна вартість предмета іпотеки становить 404\~950 грн. визначена згідно звіту про незалежну оцінку майна від 18.03.2014 року (п. 3, а.с. 8-10). Таким чином, між сторонами виникли зобов`язальні договірні правовідносини, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми параграфу 2 глави 16 розділу ІV книги першої, параграфу 1 глави 71 книги пятої Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. ст.\~1046,\~1047\~ч.2\~ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути продавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обґрунтовуючи позовні вимоги представник зазначив, що [PERSON] була введена в оману відповідачем щодо прав і обов`язків, зокрема щодо суми позики, проте належних доказів цього, розписки про отримання коштів, не надав. Суд враховує, що договір позики на суму 106 000 грн. був посвідчений нотаріусом. Сторони договір прочитали особисто і повідомили, що зміст договору зрозумілий і відповідає їх волі, а також повідомили, що вони однаково розуміють значення, умови цього правочину та інші правові наслідки. Також позивачем не було доведено умисел в діях відповідача, а кримінальне провадження по факту шахрайських дій [PERSON], не завершене. Суд вважає, що при укладенні договору позики позивач діяла вільно, виходячи з власних інтересів, сама прийняла рішення про вибір контрагента за договором, визначила характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок надання позики, повернення позики та забезпечення виконання договору. Таким чином, під час розгляду справи не встановлено наявності жодної підстави, з числа визначених ст.ст. 203, 230 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним. Посилання позивача на те, що відповідач незаконно набув право власності на житло, а в подальшому неодноразово незаконно продавав квартиру, не є доказами введення позивача [PERSON] в оману стосовно обставин, які мають істотне значення для договору позики. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно ч.1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] не доведеними, тому її позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed