Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - Відповідач третя особа, яка не заявляє самостійних вимог- Орган опіки і піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, та з урахуванням уточнюючих позовних вимог, просила надати [PERSON] дозвіл, строком на один рік до 22.04.2017року, на виїзд сина [PERSON], 28.12.2015р.н. за межі України до Італійської республіки без дозволу ( згоди) батька дитини [PERSON]; дозволити [PERSON] або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON], оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] 28.12.2015р.н. за межі України. Позов мотивовано тим, що в шлюбі з Відповідачем у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Враховуючи бажання Позивача виїхати за межі України із дитиною для оздоровлення та відпочинку до Італійської республіки, Позивач просить дати згоду на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина без згоди батька [PERSON], який в 2015 році покинув сімю і на контактує з Позивачем, строком на один рік . Представником Позивача подано до суду клопотання про розгляд справи без участі Позивача та представника. Позовні вимоги представник Позивача підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином ( шляхом публікації оголошення про дату, час та місце судового засідання в засобах масової інформації). Представником третьої особи - Органу опіки і піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подано клопотання про розгляд справи без їх участі, проти надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька не заперечувала. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву представника Позивача, в якій вона не заперечувала проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно з Свідоцтвом про шлюб серія 1-НМ № 156641 від 02 лютого 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що складено відповідний актовий запис №2143 ( а.с.3). За час перебування у шлюбі у сторін народився син: [PERSON], 28.12.2015року народження (Свідоцтво про народження серії 1-НМ № 305425, виданого 08.01.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції (а.с.4). Маючи намір виїхати з дитиною за межі України з метою відпочинку та оздоровлення та, враховуючи відсутність згоди на це батька дитини, Позивач звернулася до суду з даним позовом. В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім'ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і вїзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною 2 статті 4 вищевказаного Закону передбачено, що оформлення проїзного документа дитини для її виїзду за кордон провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органом внутрішніх справ за місцем проживання. У відповідності до п.п. 2, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за № 57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред`явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтею 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» визначено, що правила оформлення і видачі паспортів, їх тимчасового затримання та вилучення визначаються відповідно до цього Закону Кабінетом Міністрів України і підлягають опублікуванню. На виконання статті 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» постановою Кабінету Міністрів 31.03.1995 року за № 231 затверджено Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення. Пунктом 18 Правил зазначено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. В силу вимог частин 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В позовній заяві Позивач зазначила, що метою даного виїзду є оздоровлення та відпочинок сина в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя. Також позивач зазначила, що її мати більше більше 15 років проживає в Італійській Республіці та має змогу прийняти на оздоровлення та відпочинок малолітнього [PERSON] , в інтересах якого подано даний позов. Позивач не має змоги отримати згоду Відповідача на виїзд малолітнього сина за кордон, оскільки останні покинув в 2015році сімю, не контактує з Позивачем, а отже позицію Позивача в даних спірних правовідносинах судом розцінюється такою, що відповідає інтересам дитини. Тому такий дозвіл слід надати Позивачу. Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Враховуючи вищезазначене, зважаючи на положення чинного законодавства України, правову мету інституту надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків в судовому порядку, з урахуванням принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини та враховуючи інтереси малолітнього [PERSON], суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково, а саме: надати [PERSON] дозвіл, на строк з 01.06.2016 року по 01.10.2016 року включно, на виїзд сина [PERSON], 28.12.2015р.н. за межі України до Італійської республіки без дозволу ( згоди) батька дитини [PERSON] та дозволити [PERSON] або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON], оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] 28.12.2015р.н. за межі України. В задоволенні решти вимог позову слід відмовити. На підставі вищенаведеного, відповідно ст. ст. 2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.п.2,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, п.п. 18, 19 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджених постановою Кабінету Міністрів № 231 від 31.03.1995 року, ч.ч.1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial