Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

Адвокат Грушевий Ю.В., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся в суд з позовом до [PERSON] стягнення заборгованості за договором позики. Позов обґрунтовує тим, що 15.08.2017 [PERSON] дала в борг 768900грн. [PERSON] , про що свідчить письмова розписка від 15.08.2017р., що написана власноручно позичальником. Відповідач зобов`язується повернути вказані кошти через два роки, тобто 15.08.2019р. Станом на день подання позовної заяви [PERSON] борг не віддав, чим порушив виконання свого зобов`язання. На звернення, з проханням повернути кошти, відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору. Лише повідомив про те, що в нього відсутні кошти на погашення боргу. У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникнення вирового вирішення спору, позивач вимушена була звернутися до суду з вказаним позовом, та просила стягнути з відповідача на її користь борг в розмірі 90400грн.. Разом з позовною заявою адвокатом подано заву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 22 січня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на майно, що реєстроване на праві власності за [PERSON] , а саме на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено підготовче засідання з розгляду даної справи. 16 березня 2020 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про збільшення позовних вимог. Таким чином, позивач просила стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики в розмірі 768900грн., оскільки саме таку суму отримав відповідач в борг від позивача за розпискою від 15.08.2017р. та зобов`язувався повернути в строк до 15.08.2019р. До початку підготовчого засідання позивач подала заяву про затвердження укладеної між ними мирової угоди, яку просять затвердити, за наступних умов. Ухвалою суду від 26 травня 2020 року було відмовлено сторонам в затвердженні мирової угоди. В судове засідання позивач та її представник не з`явились. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Зазначено, що збільшенні позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Проте надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що свій борг перед [PERSON] в розмірі 768900грн визнає в повному обсязі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Також не заперечує проти покладення на нього судових витрат. Просив проводити розгляд справи за його відсутності. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). В матеріалах справи містяться розписка від 15.08.2017р., з якої вбачається, що [PERSON] взяв в борг у [PERSON] гроші в сумі 768900грн та зобов`язується повернути 15.08.2019р.. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятому у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики. Згідно розписки позичальник [PERSON] зобов`язався повернути суму позики отриману ним 15.08.2017р. - в розмірі 768900грн. в строк до 15.08.2019 року, однак в порушення умов договорів позики, взяті на себе зобов`язання не виконав і не повернув належні позивачу грошові кошти. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання не виконав, а отже зобов`язаний повернути позивачу суму боргу за договорами позики в розмірі 768900грн.. Крім того, зазначені обставини визнаються сторонами. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь боргу за договором позики від 15.08.2017р. у розмірі 768900грн підлягає до задоволення. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, то суд приходить до наступних висновків. Звертаючись до суду з даним позовному, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 904грн, що підтверджується відповідною квитанцією № 0.0.1590148219.1 від 21.01.2020р. (а.с. 1) та сплачено судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в сумі 420,40грн., що підтверджується відповідною квитанцією №0.0.1590138329.1 від 21.01.2020р. (а.с.12). Разом з тим, ціна збільшених позовних вимог позивача складає 768900грн. Відтак, позивач мала сплатити судовий збір за подання позовної вимоги майнового характеру в сумі 7689грн. За таких обставин, у відповідності до положень ст.ст.133, 141 ЦПК України слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача понесені нею витрати пов`язані із розглядом справи, а саме зі сплати судового збору в розмірі 904грн. та зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 420,40грн., а всього судових витрат в розмірі 1324,40грн. Також слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 6785грн.. На підставі ст. ст. 526, 533, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: approved