Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

[PERSON] подав до Івано-Франківського міського суду позов до [PERSON], [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в сумі 22 000 грн. та судових витрат. У позовній заяві зазначено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.06.2012 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку в спільному майні, яке було скасоване рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.11.2012 року, однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Івано-Франківського міського суду від 01.06.2012 року залишено в силі, скасувавши ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.11.2012 року. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02.10.2013 року задоволено заяву [PERSON] про поворот виконання рішення , визнано за ним право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], зобов'язано зареєструвати та вселити його у квартиру. Дана ухвала залишена без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.11.2013 року. Однак, рішення щодо вселення позивача не виконано, після незаконного виселення [PERSON] не мав житла і змушений був переїхати до м.Києва де знайшли друзі роботу. В м.Києві позивач уклав договір оренди квартири з 01.03.2013 року по 01.02.2014 року із щомісячною орендною платою - 2000 грн., в загальному за 11 місяців це склало 22000 грн., які просить стягнути солідарно з відповідачів як завдану матеріальну шкоду. Представник позивача та позивач просили позов задовольнити, з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідачі в судовому засіданні позов не визнали, вказавши, що позивач ще з 2012 року працював в м.Києві в зв'язку з чим і проживав там, просили в задоволенні позову відмовити, відповідач 2 подав письмове заперечення проти позову (а.с.68-69). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності,приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02.10.2013 року задоволено заяву [PERSON] про поворот виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 01.06.2012 року, визнано за ним право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], зобов'язано МВ УДМС зареєструвати за даною адресою та зобов'язано ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції вселити його у дану квартиру (а.с.6-7). Дана ухвала Івано-Франківського міського суду від 02.10.2013 року залишена без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.11.2013 року (а.с.8-12). За статтею 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ. В мотивувальній частині даних ухвал суди посилалися на рішення Івано-Франківського міського суду від 01.06.2012 року, яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку в спільному майні, дане рішення було скасоване рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.11.2012 року та припинено право власності [PERSON] на 1/3 частину квартири №21 зі сплатою грошової компенсації в сумі 78883.6 грн., виселено [PERSON] з даної квартири. Однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.03.2013 року рішення Івано-Франківського міського суду від 01.06.2012 року залишено в силі, скасувавши ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.11.2012 року. Отже, в період з 14.11.2012 року по 20.03.2013 року позивач [PERSON] за рішенням суду був виселений з даної квартири з припиненням права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], при цьому, що тільки 12.02.2013 року органами ДВС було виконано рішення суду про виселення (це встановлено судом в ухвалі від 02.10.2013 року). А з 02.10.2013 року, при повороті виконання рішення суду, було визнано за ним право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] та зобов'язано вселити в дану квартиру. Тому, при поновленні права власності на квартиру з 02.10.2013 року позивач знову є власником 1/3 частини цієї квартири і повинен був вселитися в квартиру. Саме з цього періоду при невиконанні рішення суду виконавчою службою та боржником, могла бути завдана матеріальна шкода позивачу саме діями відповідачів в частині потреби [PERSON] орендувати інше житло через створення перешкод. Однак період оренди житла позивачем в м.Києві передував зазначеному вище періоду, а саме позивач вказує на оренду ним квартири в м.Києві з 01.03.2013 року по 01.02.2014 року (до 02.10.2013 року він не був визнаний в судовому порядку власником 1/3 частини квартири в м.Івано-Франківську). Окрім того, як пояснили суду відповідачі, позивач ще з 2012 року проживав в м.Києві в зв'язку з працевлаштуванням там, даний факт працевлаштування в м.Києві підтверджує в змісті позовної заяви сам позивач, і не спростував представник позивача в судових засіданнях. Отже, суд приходить до висновку що оренда житла в м.Києві пов'язується з наслідком працевлаштування, оскільки при створенні б перешкод зі сторони відповідачів, позивач з 02.10.2013 року мав би можливість орендувати житло в м.Івано-Франківську, і можливо б з іншою ціновою політикою ні ж в м.Києві. Окрім того, згідно договору оренди квартири у фізичної особи від 01.03.2013 року (а.с.13-15), [PERSON] орендував квартиру (дві кімнати) комунальної власності за плату 2000 грн. в місяць. Оригінал даного договору для звірки суду не надавався, копія договору не засвідчена. Згідно п.2.3, 2.4 договору передача кімнат оформляється актом приймання-передачі, який позивачем до суду не представлено, п.3.3 договору передбачав сплату з моменту вселення орендної плати протягом 10 днів за термін - січень 2014 року (а.с.13) авансом, жодних доказів оплати платежів за оренду житла суду не надано, договір у встановленому порядку не зареєстровано. За ст..759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Позивач посилався на ст..22 ЦК України щодо обґрунтування захисту його прав на відшкодування шкоди. Так, статтею 22 цього кодексу передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). З врахуванням викладеного, позивач не довів суду належним доказом спричинення солідарно діями відповідачів матеріальної шкоди позивачу, яка виражається у необхідності оренди житла в іншому місті за вищевказаний період. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі ст.ст. 22 ЦК України,

Outcome: dismissed