Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] (відповідачів) про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Позов мотивовано тим, що 28 серпня 2013 року на зборах Криворізької загальноосвітньої шкоди №22 проводились батьківські збори, на яких відповідачі розповсюдили недостовірну інформацію про неї, а саме, відповідач 2 зазначила «[PERSON] не має взагалі освіти, не вміє навчати дітей, ніколи не навчить дітей, є психічно хворою людиною, їй довірити дітей небезпечно». Незаконні дії відповідача 2 полягають у тому, що вона як директор школи не зупинила ситуацію, а навпаки посміхалась з цього і підтримувала позивача. Вважає інформацію недостовірною, оскільки має вищу педагогічну освіту, вищу категорію та педагогічне звання, протягом сорока років працює вчителем, що підтверджує дипломом про вищу освіту, атестаційним листом. Відповідач 1 проти позову заперечувала, зазначила, що не розповсюджувала жодну інформацію, а тому не вбачає в своїх діях порушень прав позивача. Належним відповідачем має бути юридична особа у спорах щодо поширення інформації посадовими або службовими особами. Вона на зборах була присутня як директор школи. Вказує на те, що для вирішення питання про визнання поширеної інформації недостовірною слід встановити чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно ст.47-1 Закону України «Про інформацію» та ст.277 ЦК України батьки висловлювали оціночні судження, пояснювали своє небажання передавати дітей у клас, в якому класним керівником призначено позивача. За це батьки не можуть нести відповідальність. Позивач на зборах відреагувала на суб'єктивну думку батьків. Відповідач 2 проти позову заперечувала, зазначила, що такої інформації не повідомляла на зборах. Вважає, що конфлікт виник виключно через те, що вона як мати дитини відмовилась віддавати її на навчання до 1-Б класу, де класним керівником призначено позивача, оскільки довіряла думці інших батьків, які радили їй віддати дитину в 1-А клас, де класним керівником є більш кваліфікований вчитель. Позивача раніше особисто не знала. Зазначає, що не стверджувала якісь факти про позивача, а лише пояснювала причину свого небажання щодо навчання її дитини у класі позивача. Вважає, що відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» не може нести відповідальність за оціночні судження, оскільки її слова не містили фактичних даних. Дослідивши матеріали справи та подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, як окремо так і взаємний їх зв'язок, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з підстав. На доведення підстав позову, за клопотанням позивача було допитано трьох свідків. Свідок [PERSON] пояснила, що слова «[PERSON] психічна хвора і їй не можна довірити дітей» лунали під час зборів. На зборах був крик, вона не могла зрозуміти хто кричав. В судовому залі не бачить жінки, яка серед інших кричала на зборах. На зборах вона бачила цирк. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] сказала, що не бажає вести дітей до класу позивача. Слова «психічно хвора» [PERSON] не говорила. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] сказала «у неї немає вищої освіти, я до неї своїх дітей не пущу», «вона психічно хвора особа». [PERSON] розпочала виступати після того, як директор повідомила, що її дитина йде у клас позивача. На спростування позовних вимог було допитано п'ять свідків. Свідок [PERSON] пояснила, що була в коридорі на початку зборів, у клас зайшла в момент, коли [PERSON] виступала. Слів, які зазначено у позові, вона не чула. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] висловилась дослівно «[PERSON] не сможет дать должного образования моим детям». Батьки сильно сперечались на зборах. Свідок [PERSON] пояснила, що директор на початку зборів представила обох вчителів. Збори стосувались поділу дітей по класах для навчання. Батьки не бажали віддавати своїх дітей до класу позивача. Вона з [PERSON] сиділа поруч, таких слів, які зазначені у позові, вона не пам'ятає. Чула лише те, що відповідача 2 не влаштовує рівень освіти у класі позивача. Всі батьки хаотично висловлювались на зборах. Свідок [PERSON] пояснила, що на зборах директор на початку представила обох вчителів, поцікавилась у бажанні батьків перевести дітей у Б-клас, але таких не виявилось. Директор пропонувала кілька варіантів виходу із ситуації. Однак, всі бажали в А-клас, оскільки їх діти ходили до вчителя на підготовчі заняття. [PERSON] не бажала віддати дитину в Б-клас, оскільки позивач емоціональна, а у її дитини аритмія. Свідок також не бажала свого сина віддавати у Б-клас. Слів «психічно хвора» відповідач 2 не вживала. Свідок [PERSON] пояснила, що є вчителем А-класу. Директор представила її та позивача на зборах, а саме, зазначила, що обидва вчителя працюють досить давно, мають значний досвід. Зібрались з приводу розподілу дітей по класах. Оцінюючи показання свідків окремо та у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вони є суперечливими, взаємно виключними в частині поширеної відповідачем 2 інформації. З цих підстав позивачем беззаперечно не доведено поширення відповідачем 2 інформації про те, що «[PERSON] не має взагалі освіти, не вміє навчати дітей, ніколи не навчить дітей, є психічно хворою людиною, їй довірити дітей небезпечно». Окрім викладених вище показів свідків, кожен свідок, а також сторони спору визнають той факт, що на початку зборів відповідач 1 (директор школи) представила кожного із двох вчителів, назвала їх освіту, досвід роботи, а також те, що зібрала батьків з приводу варіантів розподілу дітей по класам. З показань свідків та пояснень сторін спору судом встановлено, що конфлікт виник після того як директор вирішила вольовим способом поділити дітей по класам за принципом вірогідності. Саме після цього розпочався крик і батьки висловлювали своє бажання, щоб їх діти навчались у А-класі, мотивуючи це різними причинами. Одні батьки зазначали, що їх діти проходили підготовку у вчителя А-класу, інші - давали негативну характеристику професійним якостям вчителя Б-класу, треті мотивували свою відмову двома вказаними причинами. Таким чином, суд констатує, що вислови батьків, в тому числі відповідача 2, не містили фактичних даних щодо освіти відповідача 2, оскільки ніхто із батьків не розпочав оспорювати наявність освіти у відповідача 2 після того як директор школи представила вчителів. Емоційні вигуки батьків виникли як реакція на вольове рішення директора віддати їх дітей до Б-класі. Ці вигуки були виключно оцінкою професійного рівня позивача та є оціночними судженнями. Наявність диплому про освіту, наявність освіти у позивача ніхто не ставив під сумнів. Оціночні судження стосувались професійних якостей позивача та його особистих рис характеру, зокрема, емоційності. Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію» (Звільнення від відповідальності) ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Позивачем беззаперечно не доведено, що відповідач 2 свою суб'єктивну думку висловив в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч.4 ст.277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Позивачем у позові не зазначено яку інформацію поширив відповідач 1, а тому підстави для задоволення її позовних вимог відсутні. Що стосується належності відповідача, то суд погоджується з доводами відповідача 1 з посиланням на ч.4 ст.277 ЦК України. При цьому відповідно до ч.1 ст.33 Цивільного процесуального кодексу України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Отже, суд вправі прийняти процесуальне рішення як про заміну відповідача належним, так і про залучення співвідповідача виключно за наявності клопотання позивача. Враховуючи вимоги до форми та змісту позовної заяви (ст.ст. 119, 120 ЦПК України) таке клопотання має подаватись виключно у формі позовної заяви або ж разом із позовною заявою. Суд не має право самостійно здійснювати заміну відповідача або залучати до справи співвідповідача за відсутності позовних вимог, належним чином оформлених, до цих осіб. Позивач не виконав обов'язок доказування згідно ст.60 ЦПК України в обсязі необхідному та достатньому для задоволення позовних вимог. На основі викладеного та

Outcome: dismissed