Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

[PERSON], який діє в інтересах [PERSON], звернувся з позовом до суду про визнання договору довічного утримання від 29 серпня 2016 року недійсним; визнання за [PERSON] права власності за заповітом на квартиру [ADDRESS]; зобов'язання нотаріуса провести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно; відшкодувати [PERSON] та її брату моральну шкоду, спричинену незаконними діями [PERSON], стягнувши з неї 25 000,00 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] є спадкоємицею квартири [ADDRESS], що належала на праві приватної власності її батькові, який помер [INFO]. Заповіт був складений на ім'я позивача 08 квітня 2013 року та засвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. і зареєстрований в спадковому реєстрі за № 1872. Останній раз позивач спілкувалась зі своїм батьком 31 грудня 2016 року. В ході розмови було з'ясовано, що 29 серпня 2016 року він уклав невідомий договір про піклування із жінкою на ім'я [PERSON]. Зі змістом договору батько позивача не був ознайомлений, оскільки, перенісши два інсульти, погано сприймав інформацію, не міг розуміти значення своїх дій, самостійно не міг себе обслуговувати. Крім того, ця невідома жінка часто приходила до нього зі своєю подругою, приносила для нього спиртні напої, які вони разом розпивали. Тому, він просив приїхати позивача та розібратись в цій ситуації, забрати документи на квартиру та гроші на поховання. 07 січня 2017 року брату позивача [PERSON] в телефонному режимі, [PERSON] повідомила про смерть батька [INFO]. На похоронах ні позивач, ні її брат присутніми не були. В крематорії їм було повідомлено, що тіло їх батька кремовано та прах знаходиться в крематорії, оскільки відповідач прах не забрала та не поховала. Проте віддати їм прах батька не є можливим, оскільки таке право має лише опікун [PERSON] 12 січня 2017 року по прибуттю позивача в м. Київ вона не змогла потрапити в квартиру батька через заміну замків, тому замінила вхідні двері до квартири на нові. Потрапивши до квартири документів на квартиру та грошей позивач не знайшла, про що повідомила поліцію. Про існування договору довічного утримання позивачу та її брату стало відомо зі слів працівника поліції, який відмовився надавати цей договір, та повідомив, що їх батько пролежав мертвий у своїй квартирі з 02 по [INFO] біля дивану на підлозі з пляшкою з-під спиртного. Позивач зазначає, що після перенесених інсультів її батько не вживав спиртні напої. Укладений 29 серпня 2016 року договір довічного утримання позивач вважає недійсним у відповідності до ст. 203 ЦК України, оскільки зі слів її батька, йому був незрозумілий зміст цього договору, вважав його благодійним, і не має будь-яких правових наслідків щодо його майна. Також, відповідно до умов спірного договору [PERSON] зобов'язувалась надати [PERSON] довічне матеріальне забезпечення та всі види догляду (піклування), за що останній передав їй у власність квартиру [ADDRESS]. Після укладення договору [PERSON] періодично перераховувала кошти на розрахунковий рахунок батька позивача, однак, часто витрачала ці кошти на власні потреби. Батько позивача не потребував допомоги відповідача, оскільки отримував достатню пенсію, мав субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Крім того, його син постійно йому допомагав фінансово, приносив ліки, їжу, допомагав по господарству. 10 серпня 2016 року [PERSON] уклав з територіальним центром соціального обслуговування договір про надання соціальної допомоги, за яким працівники центру безоплатно здійснювали за ним догляд. Відповідач умов договору довічного утримання не виконувала, про батька позивача не піклувалась, не оплачувала рахунки за користування житлом, про що батько позивача вів записи у зошиті. Крім того, в порушення вимог ст. 749 ЦК України, та умов договору довічного утримання, [PERSON] майже за рік після смерті [PERSON] не здійснила поховання його праху, що також свідчить про неналежне виконання обов'язків набувача за договором довічного утримання та наміри відповідача незаконно заволодіти його майном. Відмова поховати прах батька та надати дозвіл на його поховання дітям - позивачу і її брату, завдало моральних страждань останнім. У зв'язку із чим позивач також просить стягнути із відповідача моральну шкоду, яку вона оцінює у 25000,00 грн. З огляду на означене, позивач просить про задоволення позову. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 листопад 2017 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до судового засідання. Відповідачу був встановлений строк до 06 березня 2018 року подати письмові заперечення або пояснення щодо позову. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 листопад 2017 року було частково задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. 05 березня 2018 року від відповідача надійшло заперечення проти позову, зі змісту якого убачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Мотивуючи тим, що їй відомо, що [PERSON] був розлучений зі своєю дружиною [PERSON], від шлюбу з якою у них народилось двоє дітей. Разом з тим, він залишив своїм дітям належну йому на той час двокімнатну квартиру [ADDRESS], де зараз проживає [PERSON] [INFO] померла мати [PERSON] та залишила йому у спадок квартиру [ADDRESS]. Позивач [PERSON] проживає на території Російської Федерації, протягом багатьох років не спілкувалась зі своїм батьком, а в 2013 році умовила підписати його заповіт пообіцявши забрати його до себе, чого за життя батька не зробила. В 2014 році [PERSON] переніс інсульт, а в 2016 році проходив лікування для відновлення здоров'я. Йому постійно не вистачало грошей, до 2016 року він отримував 900,00 грн. пенсії, а після 2016 року - 1010,00 грн., брав кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк», стояв у черзі за безкоштовними обідами, з приводу чого він звертався по допомогу до свого сина, однак той йому відмовляв у наданні необхідної допомоги. У Центрі допомоги та соціального захисту пенсіонерів він отримав інформацію щодо договору довічного утримання, взяв у нотаріуса довоговір для вивчення та показав своєму синові, на що той ніяк не відреагував. [PERSON] просив її укласти з ним договір довічного утримання, самостійно здійснив всі необхідні підготовчі дії для підписання цього договору (сплатив необхідні квитанції, замовив оцінку майна). 29 серпня 2016 року між нею та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєсторваного за № 9198, за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], за що остання зобов'язувалась надавати йому довічне матеріальне забезпечення. Свої обов'язки за договором відповідач вказує, що виконувала сумлінно, своєчасно сплачувала комунальні платежі, купувала продукти харчування, забезпечувала одягом, ліками, тощо. Вважає доводи позивача недоведеними та необгрунтованими, звертає увагу, що [PERSON] за життя не звертався щодо неналежного виконання нею умов договору довічного утримання не просив про його розірвання. Повідомила, що домовилась з [PERSON] про їх зустріч вже після нового року 04 січня 2017 року. Разом з тим, коли він не відповів по телефону, вона приїхала наступного дня, звернулась до голови Правління ЖБК «Дніпро», викликала рятувальну службу, поліцію, швидку допомогу, а потім приїхали працівники ритуальної служби. 06 січня 2017 року вона зателефонувала сину померлого [PERSON], повідомила про смерть батька та кремацію 08 січня 2017 року на Байковому кладовищі. 08 січня 2017 року [PERSON] приїхав один, вони разом вибрали урну для поховання, відповідач за власні кошти здійснила всі необхідні оплати, [PERSON] побажав поховати прах батька в могилі діда. Після церемонії вони разом поїхали в кафе, де вона повідомила про договір довічного утримання, після чого [PERSON] подякував їй за батька, та вони домовились, що приїдуть у квартиру покійного на сорок днів, домовились про поховання праху до свята Пасхи. Однак, з невідомих відповідачу причин [PERSON] перестав відповідати на її телефонні дзвінки. Згодом, прийшовши до квартири [ADDRESS], вона побачила, що вхідні двері та замки були замінені, в квартиру [PERSON] заселила наймачів. [PERSON] пояснила їй, що ця квартира належить її дочці, тому остання вправі розпоряджатись нею на власний розсуд. Про цей факт відповідач повідомила поліцію, акт про відриття дверей було складено головою Правління ЖБК «Дніпро». Восени 2017 року позивач зателефонувала відповідачу та повідомила про свою незгоду поховання праху батька в їх сімейну могилу. А тому до цього часу не було здійснено поховання [PERSON] Після цих розмов відповідач придбала місце в колумбарії та 21 листопада 2017 року здійснила поховання праху [PERSON] З огляду на недоведеність та безпідставність позовних вимог просила відмовити у задоволенні позову. Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 06 серпня 2018 року було залучено третьою особою у справу - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сингаївську С.О., надано залученій третій особі строк для надання пояснень .Закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, та додатково повідомив, що відповідачем не виконувались умови договору довічного утримання. Також, [PERSON] не розумів змісту правочину, та зазначив, що оспорюваний договір довічного утримання не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За таких обставин просив визнати договір недійсним та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Додатково зазначив, що умови договору довічного утримання відповідачем виконувались належним чином, що підтверджується відповідними доказами. Наявні в матеріалах справи квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, ремонтних робіт по квартирі, придбання сантехнічного обладнання та меблів, перерахування грошових коштів щомісячного утримання, поховання [PERSON], спростовують твердження позивача щодо невиконання відповідачем своїх обов'язків по договору довічного утримання. Доводи позивача, що [PERSON] не розумів змісту правочину, та останній не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, вважав недоведеними. З огляду на означене просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа до суду не з'явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, заслухавши представників сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 26 січня 2002 року державним нотаріусом Сьмої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2у-281, спадкова справа № 266, зареєстрована Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрацї права власності на об'єкти нерухомого майна» 31 січня 2002 року, записаний у реєстрову книгу № д. 163-105, за реєстровим № 283/30421. (а.с.92). 08.04.2013 року [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, яким заповідав належну йому на той час на праві власності квартиру [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] (а.с.11). 10 серпня 2016 року між [PERSON] та Територіальним центром соціального обслуговування Дніпровського району м. Києва було укладено договір на обслуговування у відділенні соціальної допомоги вдома, за яким територіальний центр зобов'язувався здійснювати соціальне-побутове обслуговування громадянина [PERSON] та надавати йому безкоштовно соціальні послуги у виді догляду вдома по індивідуальному плану (а.с.21-23). 29.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сингаївською С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 9199, за умовами якого відчужувач передав у власність, а набувач отримав у власність належну йому квартиру [ADDRESS], за що набувач зобов'язувався надавати довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (піклування) (а.с.91-92). Відповідно до п. 2.1. договору, набувач зобов'язаний надавати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду. Згідно із п. 2.2. договору, за згодою сторін обов'язок набувача майна по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження безперешкодного довічного проживання у квартирі [ADDRESS]; оплати за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів пов'язаних з проживанням у квартирі; надання догляду у разі хвороби; забезпечення фруктами та овочами протягом всього року в межах суми 100,00 грн. на місяць; надання побутових послуг (перукаря - один раз на місяць); забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям в межах суми 100,00 грн. на місяць; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення Відчужувача всіма предметами домашнього вжитку, речами, літературою; поховати відчужувача. Пунктом 2.3 передбачено, що грошова оцінка матеріального забезпечення складає 800,00 грн. на місяць, та підлягає сплаті не пізніше 20 числа кожного місяця на відповідний рахунок відчужувача. За змістом п. 2.4 договору набувач здійснює за свій рахунок експлуатацію та ремонт квартири, а також бере участь, відповідно до займаної площі у витратах, що пов'язані з технічним обслуговуванням та ремонтом, у тому числі, капітальним, усього будинку, утримання прибудинкової території. У договорі зазначено, що договір підписано у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність відчужуваної квартири [PERSON] перевірено. [INFO] помер [PERSON], про що Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 06.01.2017 року зроблено відповідний актовий запис № 21 та видано 09.03.2017 року свідоцтво про смерть. (а.с. 24-25). Згідно довідки про причину смерті від 06 січня 2017 року, [PERSON] помер через серцево-судинну недостатність, атероскреротичний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу, атеросклероз судин головного мозку (а.с.106). Як убачається із витягу з історії хвороби № 14/15191 [PERSON], останній з 16 грудян 2014 року по 25 грудня 2014 року перебував на лікуванні у Київській міській клінічній лікарні №3, при виписці його стан було визначено наступним чином: гемодинаміка в тенденції до стабілізації, самостійно ходить, сила в лівих кінцівках 4б, безініціативний, апатичний (а.с.15). Як убачається з витягу з історії хвороби № 16/1381 [PERSON] з 28 січня 2016 року по 10 лютого 2016 року перебував на лікуванні у Київській міській клінічній лікарні №3 після перенесеного в 2014 році інсульту, хворий виписується з поліпшенням під наглядом невролога, терапевта (а.с.16). Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із положеннями частин першої-третьої, п'ятої та шостої 1-3, 5 та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до частини першої статті 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я. У позовній заяві позивач зазначає, що договір довічного утримання від 29.08.2016 року, укладений між відповідачем та її батьком, слід визнати недійсним на підставі того, що даний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлених ним та відповідач не виконував належним чином умови договору, зокрема п.п. 2.1.-2.4. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із ч. 3 ст. 12, ч.1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Під час судового розгляду відповідачем доведено належними та допустимими доказами у розумінні вимог ст.ст. 77,78 ЦПК України, виконання нею умов договору довічного утримання. Зокрема, надання довічно матеріального забезпечення, усіх визначених договором видів догляду (піклування), оплатою житлово-комунальних послуг, що підтверджується відповідними квитанціями та довідками. А також поховання [PERSON] (а.с. 98-108,129,130,143,147-149). Позивач вказує, що у зв'язку із тривалим не захороненням, майже протягом одного року, праху її батька, відповідачем було порушено вимоги п. 2.2 договору довічного утримання, що є наслідком визнання договору недійсним, чим також завдано моральної шкоди. Проте, такі твердження суд відхиляє, оскільки наявні в матеріалах справи докази свідчать про виконання відповідачем п. 2.2. договору. Так, 05 січня 2017 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір на надання ритуальних послуг щодо померлого [PERSON], вартість яких складає 5 650,00 грн. (а.с.103-104). Пунктом 3.11 Правил поховання урни з прахом на території колумбарію виконується службою крематорію згідно з укладеним договором-замовленням на підставі довідки на одержання урни з прахом з крематорію та документа, що посвідчує особу. У договорі-замовленні на поховання урни з прахом на колумбарії вказуються день, час і місце розміщення урни з прахом померлого в колумбарній ніші. Ритуальна служба крематорію забезпечує поховання урни з прахом на колумбарії протягом восьми днів після укладеного договору-замовлення у порядку, визначеному главою 2 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 19 листопада 2003 року № 193, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 вересня 2004 року за № 1113/9712, до повного заповнення відповідної секції або стіни колумбарію з реєстрацією у Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян за формою, наведеною у додатку 1 до зазначеного Порядку. За договором-замовленням на організацію та проведення поховання від 21 листопада 2017 року, укладеного між [PERSON] та Ритуальною службою СКП «Київській крематорій» щодо організації та проведення виконавцем поховання, облаштування місця поховання, надання ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності в ритуальній службі померлого [PERSON] шляхом спалювання у крематорії труни з тілом померлого 24 листопада 2017 року о 11 год. 50 хв., [PERSON] здійснила повну оплату цих послуг, загальною вартістю 2605,00 грн (а.с. 107). Пунктом 3.13 Правил визначено, що через 8 діб після поховання урни з прахом на колумбарії виконавцеві волевиявлення померлого при пред'явленні договору-замовлення на поховання і документа, що посвідчує особу, ритуальною службою колумбарію видається свідоцтво про поховання, у якому вказуються номер ділянки, секції, ніші поховання урни. 21 листопада 2017 року [PERSON] було видано свідоцтво про поховання [PERSON] на колумбарії [NUMBER], тераса [NUMBER], рід [NUMBER], місце [NUMBER], розміщеного в м. Київ-39, вул. Байкова, 16 (а.с.108). Твердження позивача щодо здійснення несвоєчасного поховання її батька відповідачем не заслуговують на увагу, оскільки договором довічного утримання не встановлено строків поховання [PERSON], а відповідно до п. 3.15 Правил незатребуваний прах зберігається у крематорії протягом одного року, після чого підлягає похованню у спільній могилі. При цьому, відповідачем здійснено поховання праху. Таким чином, твердження позивача, щодо неналежного виконання відповідачем умов договору довічного утримання, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Разом з тим, суд звертає увагу, що підстави, на які позивач посилається в обгрунтування заявлених позовних вимог, зокрема щодо неналежного виконання відповідачем умов договору довічного утримання, відповідно до норм матеріального права може бути підставою для розірвання договору, а не для визнання його недійсним і лише у випадку, коли з такою вимогою звернувся особисто відчужувач, тоді як за життя з такими вимогами останній не звертався, як і з вимогами про розірвання оспорюваного договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 26 квітня 2018 у справі № 465/25/16-ц. Частиною першою статті 626 ЦК України, визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.(ч.1 ст. 628 ЦК України). Допитана в судовому засіданні 29 листопада 2018 року свідок [PERSON] показала, що її чоловік був знайомий з покійним [PERSON] ще зі школи, вони з чоловіком спілкувались з [PERSON] до дня його смерті, разом з чоловіком часто були у нього в гостях. [PERSON] переніс інсульт, почував себе погано, мав намір знайти тих, хто буде про нього піклуватись. Відповідача [PERSON] покійний [PERSON] знав давно, мав намір одружитись з нею. Останній раз бачила покійного 01 січня 2017 року. Допитана в судовому засіданні 06 грудня 2018 року свідок [PERSON] пояснила суду, що знала [PERSON] давно, у нього були добрі відносини з [PERSON] [PERSON] переніс один інсульт у 2014 році. Групи інвалідності покійний не мав, але працювати він не міг. Зазначила, що випадків того, що [PERSON] схиляли о вживання спиртних напоїв їй не відомо. На початку 2016 року відповідач оформила [PERSON] в лікарню. Вона особисто телефонувала сину [PERSON] та повідомила, що на лікування батька потрібно 150,00 грн., однак, останній їй повідомив, що на батька в нього грошей не має, тому ці кошти [PERSON] оплачувала самостійно. Син покійного дякував їй та [PERSON] за допомогу його батьку. Діти [PERSON] забули про нього і [PERSON] здійснювала догляд на ним. Підтвердила, що за життя [PERSON] шукав осіб по догляду за ним, звертався до двох пансіонів. У [PERSON] було скрутне матеріальне становище, він дуже погано харчувався через нестачу коштів. Їй відомо, що договір довічного утримання [PERSON] мав намір укласти з організацією «Пенсіон». Дочка покійного [PERSON] до свого батька не приходила. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], суду показала, що вона являється колишньою дружиною померлому 05.01.2016 року [PERSON] Періодично їх діти підтримували зв'язок з батьком, проте він не повідомляв їм за життя про укладання оспорюваного договору. Наявні в матеріалах справи письмові свідчення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо обставин справи суд вважає неналежними та недопустимими в силу ст. 78 ЦПК України, та не приймає їх до уваги. За положеннями ч.1-3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що укладаючи оспорюваний договір довічного утримання [PERSON], розпорядився належним йому на праві власності майном на власний розсуд. Вчиняючи правочин у присутності нотаріуса, було встановлено особи сторін договору, їх дієздатність. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що ініціатором укладання договору довічного утримання із відповідачем був саме [PERSON], який збирав та оформлював ряд документів, для укладання даного правочину, що свідчить про його вільне волевиявлення при його укладанні. Як підтверджується матеріалами справи відповідач виконувала покладені на неї оспорюваним договором обов'язки. А відтак, під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім іншого, судом встановлено, що за життя [PERSON] не звертався до суду як сторона договору довічного утримання із відповідним позовом про визнання його недійсним, не заявляв претензій щодо порядку виконання зобов'язань за договором, а доводи позивача щодо незадовільного стану здоров'я її покійного батька на момент укладення спірного договору не спростовують його спроможність оскарження в судовому порядку договору довічного утримання, і сам по собі факт невиконання чи неналежного виконання стороною договору своїх зобов'язань за цим договором не є підставою для визнання його недійсним. Таким чином, виходячи з принципу диспозтивності передбаченого ст. 13 ЦПК України, врахувавши наведене, а також приписи статті 755 ЦК України, якою передбачено право на припинення (розірвання) договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням його умов, тоді як наведені порушення не можуть мати наслідком визнання такого договору недійсним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При оцінці аргументів та доводів сторін суд керується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03, в якому вказується, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. Оцінивши наявні у справі докази, суд прийшов висновку, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання спірного правочину недійсним, а також неналежного виконання відповідачем умов договору довічного утримання. Заявлені позивачем позовні вимоги про визнання за [PERSON] права за заповітом на квартиру [ADDRESS]; зобов'язання нотаріуса провести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав н нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно; відшкодування [PERSON] та її брату моральної шкоди, є похідними від позовної вимоги про визнання недійним договору довічного утримання. З огляду на наведене, відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору довічного утримання, суд вважає необхідним відмовити і в задоволенні інших позовних вимог. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Зважаючи, що у задоволенні позову відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed