Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири та визначення порядку користування квартирою (а.с. 2). Вимоги мотивовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12липня 2003 року. Від шлюбу мають спільну малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу сторонами була придбана квартира [ADDRESS] . На теперішній час домовленості між сторонами щодо розподілу спірного майна не досягнуто. За вказаних обставин [PERSON] просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м., визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши в користування: позивача кімнату № 3 та № 6 , площею 17,1 кв.м. та 7,9 кв.м., та [PERSON] кімнату № 4 , площею 11,9 кв.м. В загальному користуванні залишити коридор, кухню, ванну, туалет, нішу. Відзив на позов не надходив. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилася надала заяву про розгляд справи за її відсутності відповідно до змісту якої просила позовні вимоги задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, проте в судові засідання не з`являвся, про причини неявки, їх поважність суд не оповістив; будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило. Судом ухвалено про заочний розгляд справи за відсутності її учасників. Позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження 12 липня 2003року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу Херсонської області 13 травня 2004 року, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с. 4, 5). Як слідує з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , квартиру складається з: № 1 коридору, площею 9,0 кв.м.; № 2 кухні, площею 7,6 кв.м.; № 3 житлової кімнати, площею 17,1 кв.м.; № 4 житлової кімнати, площею 11,9 кв.м.; № 5 комори, площею 0,7 кв.м.; № 6 житлової кімнати, площею 7,9 кв.м.; № 7 ванної, площею 2,4 кв.м.; № 8 вбиральні, площею 1,1 кв.м.; балкону, площею 1,1 кв.м., лоджия, площею 1,1 кв.м. (а.с. 7). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Презумпція спільності сумісного майна, придбаного під час шлюбу, дозволяє суду дійти до висновку що майно є спільним сумісним майном сторін. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 24травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великої Палати Верховного Суду України у Постанові від 21листопада 2018 року у цивільній справі № 372/504/17, касаційне провадження № 14-325цс18. За таких обставин та враховуючи, що спірне майно було придбано сторонами під час перебування у шлюбі, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін та їх частки, як дружини та чоловіка є рівними. У зв`язку з чим суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та розподілу майна подружжя. Вирішуючи питання щодо визначення порядку користування квартирою, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України). Власник, згідно зі ст. 319 ЦК України, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про встановлення порядку користування квартирою в розмірі більшому за 1/2 частину житла (кімнати № 3 та № 6 становлять 68% житлової площі), позивач посилалася на проживання з нею спільної з відповідачем дитини. Крім того, право користування житлом батьків виникло в дитини на підставі факту її народження, тому неповнолітній [PERSON] має право користування квартирою [PERSON] та [PERSON] , незалежно від поділу вказаного нерухомого майна між ними та визначення порядку користування. Доводи позивача в порушення вимог цивільно процесуального законодавства України належними та допустими доказами не підтверджено, судом таких під час розгляду справи не встановлено. Правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників, та забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших учасників. За таких обставин, суд вбачає, що зазначений в позові порядок користування квартирою призведе до порушення прав відповідача, як співвласника квартири, та дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині. Так, виходячи з рівності часток сторін у праві власності квартирою вважає за необхідне встановити наступний порядок користування: позивачу виділити житлові кімнати № 4 та № 6, площа яких складає 19,8 кв.м., а відповідачу виділити житлову кімнату № 3 , площею 17,1 кв.м., інші приміщення залишити в загальному користуванні.

Outcome: partial