Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

[PERSON]\~ (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - Відповідач) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позов мотивовано тим, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований Відповідач, який\~ в\~ даній квартирі не проживає, участі по утриманні квартири не бере, Позивач\~ змушена самостійно оплачувати комунальні послуги за житло. \~ Представником Позивача подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просить\~ їх задоволити. Відповідач [PERSON] до суду повторно не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, шляхом поміщення оголошення на\~ сайті суду Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Письмового відношення Відповідача до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Відповідно до\~\~ ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі\~ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи.\~\~ Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до Договору Міни від 16.08.1997 року та витягу Про державну реєстрацію прав від 21.08.2012 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (?) володіють квартирою №10 по вул.\~ Василя Стуса, 9 в м. Івано-Франківську\~ ( а.с.4-6). Посилаючись на факт непроживання Відповідача в квартирі,\~ не утримання її та не сплати комунальних послуг, [PERSON]\~\~ звернулася до суду з даним цивільним позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те,\~ що через реєстрацію Відповідача у вказаній квартирі, Позивач змушена оплачувати комунальні послуги за Відповідача, не може реалізувати права власника об»єкта нерухомості. Так, як встановлено Судом, Відповідач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], якому на праві приватної власності належить\~ ? даної квартири.\~ ( а.с.6). Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до пункту 1\~статті 386 ЦК України\~держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно).\~\~\~ Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Згідно з пунктом 1\~статті 319 ЦК України\~ власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В свою чергу відповідно до частини 3\~статті 47 Конституції України\~ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною 3\~статті 9 ЖК України\~ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України\~«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. Відповідно до статті 1\~Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до пункту 4\~статті 31 ЦК України\~фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п.41 50, Справа\~«Кривіцька та Кривіцький проти України»\~(Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року). Тому негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є не порушення житлових прав Відповідача. Відповідач є співвласником спірного майна, а тому не може бути позбавлений права на користування відповідним майном, оскільки це означатиме порушення його права власності. \~Суд повторно звертає увагу на те, що за вимогами статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. За статтями 317, 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. А тому, проживання, періодичне проживання\~ чи не проживання в [INFO]\~ є правом співвласника - Відповідача відповідно до положень статті 369 ЦК України. Тому, вимога про визнання Відповідача таким, що втсратив право користування даною квартирою, яка є його власністю, порушує його право на використання свого майна. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України,

Outcome: dismissed