Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] зверунвся в суд з позовом до ТОВ «Максус Лізинг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. Позов мотивовано тим, що 03 квітня 2018 року між [PERSON], та товариством з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» в особі директора [PERSON], яка діє на підставі Статуту, був укладений договір № 01203 фінансового лізингу. Відповідно до пункту 1.3 Договору № 01203 відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу (трактор марки 200МІЛСЖ КГ 244), вартістю 7325,76 доларів США, що еквівалентно на момент укладення договору 193400 гривням, у власність та передати предмет лізингу у користування позивачеві (лізингоодержувачу), на строк та на умовах, передбачених Договором № 01203. Представником відповідача було повідомлено, що у разі, якщо позивач сплатить 19400,00гривень, то предмет лізингу - трактор, отримає в день підписання договору та сплати авансового платежу. Позивачем того ж дня, 03.04.2018 року, було перераховано авансовий платіж 19400,00 гривень на розрахунковий рахунок відповідача, що підтверджується квитанцією від 03.04.2018 року № 668-03-001/С, виданою регіональним відділенням АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» у м. Житомир. Позивача запевнили, що цей платіж є першим авансовим внеском, так як у квитанції зазначено - призначення платежу: авансовий платіж згідно Договору Фінансового Лізингу № 01203 від 03.04.2018 року. Після цього позивачу повідомили, що виникли деякі проблеми з технічним оглядом транспортного засобу, а тому предмет лізингу буде доставлено за місцем проживання позивача у м. Вінниці в ближчий час. Не отримавши, предмет лізингу у призначений час, 06.04.2018 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання Договору №01203 фінансового лізингу від 03.04.2018 року та повернення шляхом перерахування на банківську картку сплаченого авансового платежу в сумі 19400 гривень. На заяву позивача відповідач листом вих. 128/08.05.2018 повідомив, що відповідно до Договору позивачем були сплачені кошти в розмірі 19400 гривень, які згідно п 9.6 зараховані як комісія за організацію Договору в сумі 19340,00 гривень та авансовий платіж в розмірі 60,00 гривень. В листі вказано, що згідно умов Договору, а саме відповідно до статті 12 п 12.1 договору, в якій зазначено «Лизингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. З урахуванням викладеного відповідач повідомив позивача, що по умовам Договору сплачена Комісія за організацію договору не повертається, а авансові платежі будуть повернуті у розмірі 48,00 гривень. Вважає, що є всі передбачені законом підстави для визнання укладеного 03 квітня 2018 року між [PERSON], та товариством з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» в особі директора [PERSON], яка діє на підставі Статуту, договору №01203 фінансового лізингу недійсним, оскільки вважає, що ряд його умов є несправедливими. Просить визнати недійсним договір № 01203 фінансового лізингу, укладений 03 квітня 2018 року між [PERSON], та товариством з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» в особі директора [PERSON], яка діє на підставі Статуту, та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» на користь [PERSON] сплачені за договором № 01203 фінансового лізингу від 03 квітня 2018 року грошові кошти в сумі 19400,00 гривень. \~ \~ \~ \~29.08.2018року ухвалою суду відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 29.08.2018 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на банківський рахунок ТОВ «Максус Лізинг» в межах заявлених позовних вимог на суму 25\~457,20грн. \~ \~ \~ \~02.10.2018року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. \~ \~ \~ \~Позивач та його представник в судове засідання не зявились надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали, просили задовольнити, не заперечували щодо заочного розгляду справи. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. \~ \~ \~ \~При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 03 квітня 2018 року між [PERSON], та товариством з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» в особі директора [PERSON], яка діє на підставі Статуту, був укладений договір № 01203 фінансового лізингу (а.с.14-21). Відповідно до пункту 1.3 Договору № 01203 відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу (трактор марки 200МІЛСЖ КГ 244), вартістю 7325,76 доларів США, що еквівалентно на момент укладення договору 193400 гривням, у власність та передати предмет лізингу у користування позивачеві (лізингоодержувачу), на строк та на умовах, передбачених Договором № 01203. 03.04.2018 року, позивачем було перераховано авансовий платіж 19400,00 гривень на розрахунковий рахунок відповідача, що підтверджується квитанцією від 03.04.2018 року № 668-03-001/С, виданою регіональним відділенням АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» у м. Житомир (а.с.22). Позивача при укладені вищевказаного договору запевнили, що даний платіж є першим авансовим внеском, так як у квитанції зазначено - призначення платежу: авансовий платіж згідно Договору Фінансового Лізингу № 01203 від 03.04.2018 року. Після цього позивачу повідомили, що виникли деякі проблеми з технічним оглядом транспортного засобу, а тому предмет лізингу буде доставлено за місцем проживання позивача у м. Вінниці в ближчий час. Не отримавши, предмет лізингу у призначений час, 06.04.2018 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання Договору №01203 фінансового лізингу від 03.04.2018 року та повернення шляхом перерахування на банківську картку сплаченого авансового платежу в сумі 19400 гривень (а.с.24-25). Листом вих. 128/08.05.2018 відповідач повідомив, що відповідно до Договору позивачем були сплачені кошти в розмірі 19400 гривень, які згідно п 9.6 зараховані як комісія за організацію Договору в сумі 19340,00 гривень та авансовий платіж в розмірі 60,00 гривень. В листі вказано, що згідно умов Договору, а саме відповідно до статті 12 п 12.1 договору, в якій зазначено «Лизингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. Відповідно до статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Статтею 808 ЦК України передбачено, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною першою статті 220 ЦК України зазначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. При цьому, звертаю увагу, що Договір № 01203 нотаріально посвідчений не був. Крім того, пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Пунктом 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою. Відповідно до вимог частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. В Державному реєстрі фінансових установ відсутня інформація про наявність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону). За частиною\~четвертою статті\~263\~ЦПК України\~при виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідносин суд\~враховує висновки\~щодо застосування\~відповідних норм\~права,\~викладені в\~постановах Верховного Суду. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, має значення для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 висловив свою правову позицію, а саме: вказав, що стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Аналогічна позиція Верховного Суду України щодо визнання договору фінансового лізингу недійсним закріплена в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-155Іцсіб, від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс16. В частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено визначення поняття «несправедливі умови договору», згідно з яким, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що договір № 01203 фінансового лізингу від 03.04.2018 року, укладений між [PERSON], та товариством з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» в особі директора [PERSON], яка діє на підставі Статуту, містить ряд умов, які є несправедливими, зокрема п. 1.7, п. 4.1, та пункти договору щодо штрафних санкцій у разі розірвання договору - п.п. 12.1, ряду необгрунтованих платежів на користь Лізингодавця, а саме: 10 % комісії за організацію угоди - п. 9.1, авансового платежу в розмірі 25% від вартості Предмета Лізингу - п. 9.2, що є порушенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також відсутність ліцензії на провадження діяльності із залучення фінансових коштів фізичних осіб та нотаріального посвідчення договору, в звязку з чим є всі підстави для визнання даного договору недійсним. За таких обставин оспорюваний договір фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені пунктом 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору, неповернення комісії за організацію угоди, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків і завдає шкоди споживачеві, а тому такі умови договору є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. ст. 137, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 6057,20грн., з яких: 1057,20грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору, 5000,00грн. у відшкодування витрат за надання правничої допомоги. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 203, 215, 220, 799, 806, 809 ЦК України, ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved