Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

[PERSON] (надалі також - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позивач у позові покликається на те, що вона є опікуном неповнолітнього [PERSON], [INFO], який проходиться їй онуком. У 2007 році матір дитини було позбавлено батьківських прав. Відповідач же життям сина не цікавиться і матеріальної допомоги на сина не надає. Позивач вважає, що відповідач повністю усунувся від виконання своїх батьківський обов'язків по вихованню дитини, а тому просить позбавити його батьківських прав та стягнути аліменти у розмірі 900 грн. щомісячно. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з підстав, що в ньому викладені. Відповідач, який є громадянином Російської Федерації, до суду не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином і завчасно (а.с.41, 51-52). Судом направлено міжнародне судове доручення до компетентного суду Російської Федерації про допит відповідача, на виконання якого Некоузьким районним судом Ярославської області направлено протокол судового засідання з доданими до нього документами (а.с.49-61). Під час допиту в Некоузькому районному суді Ярославської області відповідач [PERSON] показав, що позов не визнає і не згоден з вимогами про позбавлення батьківських прав. Також заперечує проти стягнення аліментів, через те, що надає сину допомогу у розмірі 25 % від заробітної плати, що підтверджує чеками поштових переказів. Пояснив, що в 2009 р. через відділ освіти йому стало відомо, що його колишня дружина позбавлена батьківських прав і дитина проживає з бабусею. Він намагався забрати дитину до себе та приїздив у м. Глухів, але позивач не дала йому це зробити. Органи опіки сказали, що нічого не можуть вдіяти і треба звертатись до міліції чи суду. Матеріальну допомогу сину надав та надає, продовжує спроби налагодити зв'язок з сином. Зазначає, що в нього добрі наміри щодо дитини, а тому просить вирішити справу на його користь. Представник третьої особи Тищенко Н.О проти позову заперечила, зазначивши, що відповідач виявляє інтерес до дитини, готовий самостійно її виховувати, матеріальну допомогу надає. У судовому засіданні, судом також була з'ясована думка дитини - неповнолітнього [PERSON], який не заперечує, щоб батька позбавили батьківських прав, але чому це треба змістовно не пояснив, а лише вказав, що далі йому так легше буде вчитись, а батьком йому може бути чоловік матері. Також пояснив, що батько його навідував чотири роки назад, відносини з ним нормальні. Вислухавши пояснення позивача, його представника та представника третьої особи, з'ясувавши думку дитини, перевіривши та дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] є [PERSON] і відповідач [PERSON] (а.с.3). Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24.09.2007 р. [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо сина, а рішенням виконавчого комітету Яструбщанської сільської ради № 67 від 23.10.2007 р. над [PERSON] встановлено опіку і призначено його опікуном позивача (а.с.4, 21). З досліджених у судовому засіданні поданих позивачем доказів вбачається, що дитина зараз проживає разом з позивачем у с. Яструбщина, де й ходить до школи. Умови проживання задовільні. У довідках Яструбщинської сільради та Яструбщанського навчально-виховного комплексу зазначається, що відповідач на території цієї сільської ради не проживає, участі у вихованні сина не приймає, батьківські збори у школі не відвідує і шкільним життям сина не цікавиться (а.с.6-9, 22, 80-82). З документів, поданих третьою особою та відповідачем, вбачається, що відповідач [PERSON] проживає разом з дружиною у с. Новий Некоуз Ярославської області, де має належні умови проживання. Офіційно працевлаштований, де позитивно характеризується. Середня заробітна плата становить 27884 рублів. Квитанції про здійснення поштових переказів свідчать про те, що відповідач на протязі 2009-2014 р.р. переказував кошти на імя [PERSON], а на фотознімках відповідач зображений разом з сином [PERSON] (а.с.23-28, 54-60). У своєму висновку щодо розв'язання спору орган опіки і піклування зазначає, що у 2009 р. [PERSON] мав намір забрати сина, проте позивач хлопця батькові не віддала і вони спільно дійшли згоди про те, що дитина залишить проживати разом з позивачем, а відповідач буде надавати матеріальну допомогу. У 2009 та 2013 роках відповідач навідувався до сина. Має роботу, де позитивно характеризується, добрі умови проживання та постійний заробіток. Від виконання батьківських обов'язків не ухиляється і готовий сам зайнятись вихованням сина, заперечує проти позбавлення його батьківських прав (а.с.46). З урахуванням зазначених обставин, позитивної характеристики батька, його способу життя, можливості і бажання особисто виконувати батьківські обов'язки, беручи до уваги, що штучне створення сирітства суперечить Конвенції про права дитини, огран опіки і піклування вважає недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно свого сина. Суд повністю погоджується з цим висновком з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 та 16 Постанови № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. У будь-якому разі, не може бути сумнівів, що врахування основних інтересів дітей є вирішальним чинником у кожній справі такого типу. При чому до найкращих інтересів дитини слід відносити взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом. Якщо встановлено існування сімейних зв'язків, держава має діяти в принципі у такий спосіб, що буде розрахований на те, аби дати можливість таким зв'язкам розвиватися, та вживати заходів, які надаватимуть можливість батькам і дитині возз'єднатися (п. 82-84 рішення ЄСПЛ по справі «Гаазе проти Німеччини» від 08.04.2004 р.). Розірвання ж сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (п. 49 рішення ЄСПЛ по справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 р.). Розглядаючи цю ситуацію, суд зазначає, що перш за все необхідно дати оцінку особистості відповідача та його поведінці по відношенню до дитини. Суд визнає, що у цій справі не йдеться про завдання дитині тілесних ушкоджень або вчинення інших протиправних дій щодо дитини з боку відповідача. А також не йдеться про наявність у відповідача шкідливих звичок, таких як алкоголізм чи наркоманія. Відповідач не має кримінального минулого. Єдиним спірним питанням у цій справі було відношення відповідача до своєї дитини, яке полягало у тривалому не спілкуванні. Повертаючись до фактів у цій справі, суд дійсно визнає встановленими обставини неповноцінного виконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню сина, оскільки він рідко приїздив до сина та приймав участь у його вихованні. Однак такі відносини склалися через те, що відповідач проживає в іншій країні. Водночас, надані відповідачем квитанції про перерахування коштів позивачу протягом 2009-2014 років свідчать про те, що він здійснював матеріальну підтримку своєї дитини. У період, коли це було можливо, відповідач зустрічався з дитиною. Суд також не може не надати значення тому факту, що відповідач намагався відновити стосунки з сином та забрати його до себе, проте позивач завадила йому це зробити, про що свідчить висновок органу опіки і піклування. Таким чином поведінка відповідача свідчить про те, що він не втратив інтересу до свого сина, а недостатнє спілкування з ним, могло бути наслідком проживання у іншій країні. До того ж сам факт заперечення відповідачем вимог позивача про позбавлення батьківських прав також свідчить про його інтерес до сина. Разом з тим, позивач не довела, що недостатнє спілкування батька з своїм сином, в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів цієї дитини або ж цим створюється реальна небезпека для самої дитини такого ступеню, що виправдовуватиме вжиття такого радикального заходу як позбавлення батьківських прав. Позивачем не надано будь-яких доказів того, що відповідач вчиняв відносно свого сина будь-які незаконні дії, які б вплинули на його розвиток чи стан здоров'я. Відтак, враховуючи те, що відповідач не втратив інтересу до своєї дитини, і недостатнє його спілкування з своїм сином не створює реальної загрози для самої дитини, суд не знаходить підстав для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав. Розглядаючи іншу вимогу, заявлену по цій справі, яка стосується аліментів, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зважаючи на те, що відповідач є батьком дитини, він за законом зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на її утримання, а відтак суд доходить до висновку про покладення на відповідача обов'язку сплачувати аліменти на утримання своєї дитини. Оскільки дитина в даний час проживає з позивачем, яка є її піклувальником, суд доходить до висновку, що саме вона має право на одержання цих аліментів. Доказів сплати аліментів у добровільному порядку у 2015-2016 роках, відповідач не надав. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Аліменти у твердій грошовій сумі стягуються лише у тих випадках, коли їх стягнення у частці від заробітку (доходу) платника неможливе або викликає труднощі. В ч. 1 ст. 184 СК України наведено перелік таких випадків: нерегулярний, мінливий заробіток (дохід) платника аліментів (наприклад, письменників, художників, музикантів), одержання частини заробітку (доходу) в натурі. З оглянутої судом характеристики з місця роботи та акту обстеження житлово-побутових умов, вбачається, що відповідач працює заступником начальника охорони у ООО ЧОП «СТНПП-Ярославль». Середня заробітна плата становить 27884 рублів (приблизно 10600 грн.). Беручи до уваги те, що відповідач отримує постійний щомісячний грошовий дохід у виді заробітної плати, аліменти на утримання дитини підлягають стягненню не у твердій грошовій сумі, а у частці від його заробітку (доходу). Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я і матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що в даний час дитині виповнилось п'ятнадцять років, у зв'язку з чим вона в такому віці потребує особливої уваги та матеріального забезпечення, відповідач працює заступником начальника охорони у приватній компанії, де отримує постійний дохід у вигляді заробітної плати у розмірі приблизно 10600 грн., є особою працездатного віку, має нормальний стан здоров'я, інших утриманців немає, має постійне місце проживання, де він є зареєстрованим, будь-яких доказів, які б спростовували ці обставини, він не надав, а тому суд вирішує стягнути з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що забезпечить справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб, в тому числі і найкращих інтересів дитини. Що ж стосується прохання відповідача повернути йому дитину для подальшого виховання, а також посилань на незаконність встановлення опіки, суд звертає увагу, що він вирішує справу лише в межах та на підставі заявлених вимог. Тому це питання може вирішуватись виключно шляхом пред'явлення відповідного позову про відібрання дитини, якого у цій справі не було. У зв'язку із тим, що позивач була звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного та відповідно до статей 19, 150, 155, 164, 165, 180-184, 192 СК України,

Outcome: partial