Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про стягнення боргу позики за розпискою, річних та інфляційних та просив стягнути з [PERSON], ІПН [NUMBER], 6 688 грн. заборгованості, яка складається з: 4000 грн.- основного боргу, 2 448 грн. - інфляційних, 240 грн. - 3% річних. Позивачем подано заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позов задоволити. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленнями про вручення поштового відправлення, яке повернулось на адресу суду з вітміткою про отримання. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України та заяви представника Позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 06 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 4000 грн., для своїх потреб, терміном до 01.06.2014 року, про що дав відповідну розписку, оригінал якої долучається до позову. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики Відповідачем надано Позивачу письмову розписку від 06 травня 2014 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи. Відповідно до змісту Розписки від 06 травня 2014 року Відповідач зобовязувався повернути кошти своєму кредитору через 1 місяць після підписання даної розписки. В силу ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як випливає зі змісту позовної заяви, кошти в сумі 4000 грн. було отримано [PERSON] 06 травня 2014 року, що підтверджується розпискою ( а.с.6). Доказів, які б спростовували вищевказані обставини, Відповідачем суду надано не було, а Судом таких доказів не встановлено. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Як зазначено в позовній заяві, Відповідач не повернув Позивачу борг за розпискою в розмірі 4 000 грн. та не сплатив 3% місячних і інфляційні за цей період. Будь-яких доказів, які б спростовували надані Позивачем докази заборгованості за вказаним договором позики, Відповідачем не надано. Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як зазначено в матеріалах позовної заяви, станом на час розгляду даної справи, існує непогашена заборгованість Відповідача перед Позивачем в розмірі 6688 грн. Вказана обставина не спростована належними засобами доказування. За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 6688 грн., яка складається з: 4000 грн.- основного боргу, 2 448 грн. - інфляційних, 240 грн. - 3% річних.є обґрунтованими та підлягають до задоволення. В той же час, відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи зазначене, Позивач також просив стягнути з Відповідача 3% річних від простроченої суми в розмірі 240 грн. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і, на відміну від пені, не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.\~Таким чином,\~три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання. За розрахунком Позивача, який не спростовано належними засобами доказування, сума 3% річних від простроченої суми становить 240 грн. За таких обставин позов у частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 240 грн. є обгрунтованим та підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч.1 ЦПК України,

Outcome: approved