Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» (надалі за текстом - відповідач) з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог страхового відшкодування у розмірі 45319,37 грн., витрат на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 4952 грн.; вартості оцінки у розмірі 1400 грн. та судовий збір. В обґрунтуванні своїх вимог позивач зазначив, що 25.06.2016 р. автомобіль останнього було пошкоджено [PERSON] під час дорожньо-транспотної пригоди (надалі за текстом - ДТП), відповідальність якої була застрахована відповідачем. ДТП сталась з вини саме [PERSON], що, на думку позивача, свідчить про наявність підстав для стягнення заявлених в позові коштів саме з відповідача, як страхувальника [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, додатково надала свої пояснення по суті заявлених вимог. Раніше через канцелярію було подано заяву про зменшення позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні. Через канцелярію подав відзив на заяву про зменшення позовних вимог, згідно якого відповідач не погоджується з результатами проведеної судової авто товарознавчої експертизи та вважає, що Висновок експерта № 105/06-17 від 22.08.2017 р., крім того, не може бути прийнятий до уваги, з огляду на те, що вихідні дані використані суб'єктом оціночної діяльності не відповідають дійсності та використані з порушенням вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, вказав, що експерт безпідставно збільшив вартість матеріалів та ціни на розмір ПДВ. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників даного судового розгляду, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.06.2016 р. о 14 год. 45 хв. відбулась ДТП в м. Києві по вул. В. Вал за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля [NUMBER], під керуванням позивача. ДТП сталась внаслідок того, що [PERSON] перед поворотом ліворуч, не зайняла крайнє ліве положення на проїзній частині, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів, в результаті чого транспортним засобам під керуванням [PERSON] завдано механічних пошкоджень автомобілю позивача. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 29.07.2016 року у справі 758/8302/16-п [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та притягнуто до адміністративної відповідальності. Вказана Постанова набрала законної сили, а відтак. викладені в ній обставини, з огляду на приписи ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), не підлягають доказуванню (а.с. 5-6). 29.06.2016 р. між позивачем та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір на проведення автотоварознавчого дослідження (оцінки) ТЗ, за яким останній зобов'язався виконати роботи з оцінки вартості збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER]. ФОП [PERSON] належним чином виконав свої зобов'язання за договором на проведення оцінки майна на суму 1400 грн., яка була сплачена позивачем. Так, ФОП [PERSON] склав Звіт з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспорту № 292/16-ТЗ від 06.07.2016 р., відповідно до якого шкода, спричинена позивачу внаслідок наведеного вище ДТП - складає 58368,74 грн. (а.с. 8-9, 14-18). Під час проведення автотоварознавчого дослідження було проведено відповідну експертизу, вартість якої становила 4952 грн., що також була сплачена позивачем. Судом встановлено, що цивільно-правову відповідальність [PERSON] як власника наземного транспортного засобу застраховано відповідачем у даній справі, про що свідчить страховий поліс АІ/9786452, розмір франшизи становить 1000 грн. (а.с. 92, 94). Стороною відповідача було надао звіт № 071016-5 про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля [NUMBER], складеного 07.10.2016 р. суб'єктом оціночної діяльності І.О. Мармелюком, згідно якого вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу складає 13 049,37 грн. (а.с. 65-75). З матеріалів справи вбачається, що позивачу було перераховано згідно страхового акту та платіжного доручення № 9142 від 21.10.2016 р. страхове відшкодування у розмірі 12 049,37 грн. (а.с. 92-93). Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.05.2017 р. по вказаній справі було призначено автотоварознавчу експертизу, проведення якої було доручено експерту [PERSON] (а.с. 109). Згідно Висновку експерта № 105/06-17 від 22.08.2017 р. вартість відновлювального ремонту «Lexus GX 470» д.н. [NUMBER] з врахуванням коефіціенту фізичного зносу на момент ДТП, а саме, 25.06.2016 р. складає 58 678,91 грн. (а.с. 128-133). Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Статтею 22 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено поняття збитків: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У відповідності до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Статтею 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Ст. 1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Для відшкодування шкоди необхідно довести склад цивільного делікту, а саме, одночасну наявність наступних фактів: а) неправомірність поведінки особи; б) наявність шкоди; в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою; г) вина завдавача шкоди. Як встановлено судом, внаслідок ДТП, з вини [PERSON] позивачу було завдано шкоду у розмірі 58 368,74 грн. Окрім того, внаслідок ДТП позивач був вимушений здійснити оцінку пошкоджень власного автомобіля вартість авто товарознавчого дослідження, у зв'язку з чим, останнім були понесені витрати у розмірі 1400 грн., як здійсненні витрати з оплати послуг оцінювача та 4952 грн., як вартості авто товарознавчого дослідження. За загальним правилом, відповідальність несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст.1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності закон «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. ст. 9, 22-31, 35, 36), настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування. Франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. В ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Як зазначалося вище, цивільно-правову відповідальність [PERSON] як власника наземного транспортного засобу застраховано відповідачем у цій справі, розмір франшизи становить 1000 грн. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено склад деліктного порушення щодо пошкодження [PERSON] автомобіля позивача та понесення витрат на автотоварознавче дослідження. Окрім того, позивачем доведено наявність фактичних та правових підстав для покладення саме на відповідача спричиненої шкоди за вирахуванням франшизи у розмірі 1000 грн. Такий висновок суду повністю узгоджується із висновками ВС, зробленими в Постанові від 14.02.2018 року у справі № 754/1114/15-ц. Відповідно до статей 12, 76-81 Цивільно-процесуального Кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки, позовні вимоги позивачем доведені в повному обсязі. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідачем було сплачено раніше страхове відшкодування у розмірі 12 049,37 грн., а також за мінусом франшизи у розмірі 1000 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат,

Outcome: approved