Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

[PERSON] пред'явила позов до [PERSON] з вимогами встановити порядок користування приміщеннями квартири [ADDRESS] шляхом виділення у володіння та користування співвласнику [PERSON] житлової кімнати площею 16,9 кв.м., у володіння та користування співвласнику [PERSON] - житлові кімнати площею 12,6 кв.м. та 7,4 кв.м. Туалет, ванну кімнату, коридор залишити у спільному користуванні. Крім іншого, [PERSON] просить вселити її в квартиру [ADDRESS]. Заявлені вимоги [PERSON] аргументував тим, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] чинить перешкоди у спільному користуванні квартирою. Досудове звернення про врегулювання спору мирним шляхом відповідач проігнорувала, що стало приводом для звернення позивача до суду з метою захисту порушених прав. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, надав заяву про відкладення слухання справи із запереченнями проти позову та вимогами відмовити у його задоволенні. Неявка відповідача визнана судом неповажною, оскільки додані до заяви медичні довідки не завірені належним чином та датовані 2009-2011 роками. За згодою позивача суд ухвалив провести розгляд справи в заочному порядку. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, судом встановлено, що станом на 03.04.2012 року квартира [ADDRESS] (надалі - спірна квартира) на праві спільної часткової власності належала [PERSON] та [PERSON]. Частка [PERSON] дорівнювала 1/3, частка [PERSON] - 2/3 (а.с. 9). Відповідно до плану квартира складається з трьох кімнат загальною площею 62,7 кв.м., з них: житловою 36,9 кв.м., підсобною 21,4 кв.м. та корисною 58,3 кв.м. (а.с. 12). 27 лютого 2008 року співвласник квартири [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], на ім'я якої 10 травня 2012 року склав заповіт, яким заповідав усе майно, яке належало йому на день смерті (а.с. 5,7). [INFO] року [PERSON] помер (а.с. 6). [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка та станом на 29 травня 2014 року 1/2 частки спірної квартири їй належить на праві власності (а.с. 8, 10, 11). Крім [PERSON], на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України, спадщину після [PERSON] прийняла його непрацездатна матір [PERSON], яка на цей час, як і [PERSON] є власницею 1/2 спірної квартири (а.с. 10). 06 червня 2014 року для врегулювання питання спільного користування квартирою, представником [PERSON] на адресу [PERSON] була спрямована вимога-пропозиція, яку відповідач отримала 17 червня 2014 року (а.с. 13, 14). Вимога містила пропозиції щодо укладення договору про встановлення порядку користування приміщеннями спірної квартири, відповідно до якого у володіння та користування [PERSON] передається житлова кімната площею 16,9 кв.м., позначена на плані квартири під № 6, у володіння та користування [PERSON] передаються житлові кімнати площею 12,6 кв.м. та 7,4 кв.м., позначені на плані квартири під №№ 2, 5. Туалет, ванна кімната, коридор залишаються у спільному користуванні співвласників, передачі комплекту ключів від вхідних дверей співвласнику [PERSON], провести переоформлення особових рахунків по сплаті витрат на утримання квартири. Однак, [PERSON] проігнорувала вимогу, що свідчить про відсутність у відповідача наміру врегулювати спір мирним шляхом. Враховуючи письмові заперечення відповідача, щодо недотриманні при встановлені порядку користування приміщеннями квартири, запропонованому позивачем, рівності розміру часток при передачі у користування приміщень квартири, суд виходить з фактичної неможливості його дотримання при встановлені порядку користування приміщеннями квартири та відсутності зустрічних вимог відповідача з пропонуванням іншого порядку користування квартирою. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20 квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Положеннями ст. 317 ЦК України затверджено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У зв'язку з тим, що кімнати мають різну площу, суд не має технічної можливості поділити квартиру пропорційно часток сторін по справі, так, як рівноцінний поділ трьохкімнатної квартири в натурі на дві однакові частини неможливий; сторонами не надано відомостей про вартість квартири; клопотання щодо проведення судово-технічної експертизи жодна сторона не заявляла; розмір компенсації в разі встановлення порядку користування квартирою в різних частках визначити неможливо. Отже, суд вважає, що вимоги про встановлення порядку користування приміщеннями квартири підлягають задоволенню. Одночасно, судом звертається увага на те, що в Україні діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (Постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року). Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Отже, суд вважає, що вимоги [PERSON] про вселення до спірної квартири також підлягають задоволенню, у зв'язку з тим, що вона є власником 1/2 її частин. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Враховуючи проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

Outcome: approved