Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

[PERSON], позивач за первісним позовом звернулась до суду з цивільним позовом до відповідачів про визнання за нею та її неповнолітнім сином [PERSON] право користування та проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS], усунути перешкоди в праві користування даної квартири шляхом вселення позивача з сином [PERSON] у спірну квартиру та виділити для проживання окрему кімнату, зобов»язати відповідача по справі надати [PERSON] дублікат ключів від вхідних дверей. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, стосовно зустрічного позову заперечували. [PERSON], [PERSON] та їх представник у судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог заперечували, вказуючи на їх недоведеність і безпідставність. Подали до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], позивача за первісним позовом, з подальшим уточнення позовних вимог, в якому просять визнати [PERSON] як таку що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 2 ст. 405 ЦК України. 28.01.2016 року ухвалою Святошинського районного суду м.Києва було об»єднано зазначену цивільну справу із справою за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи служба у справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації та [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням. Представник Служби у справах дітей Святошинської районної в м.Києві держанвої адміністрації в судове засідання не з»явився, до суду направив заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, у задоволенні зустрічного позову та об»єднаного позову необхідно відмовити. Судом встановлено, що спірна квартира є двокімнатною, загальною площею 52,6 кв.м., жилою площею 29,7 кв.м. і складається з двох жилих кімнат площею 12.4 та 17.3 кв.м., кухні площею 8,3 кв.м., ванної кімнати площею 3,0 кв.м., поєднаної вбиральні площею 1,3 кв.м., коридору загальною площею 8,3 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на квартиру. У квартирі зареєстровані та фактично проживають відповідачі за первісним позовом [PERSON] і [PERSON], що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м.Києва» від 07.10.2015 року №10838. Крім того, як вбачається з довідки від 07.10.2015 року №10838, у квартирі зареєстрований неповнолітній [PERSON] [INFO]., син позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] від першого шлюбу, який у квартирі фактично не проживає. Також у спірній квартирі фактично проживають, але не зареєстровані, члени сім»ї відповідача [PERSON], його дружина [PERSON] та його малолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується Актом ЖЕК №7 від 30.09.2015 року, свідоцтвом про шлюб від 26.04.2014 року [NUMBER] та свідоцтвом про народження від 14.10.2014року [NUMBER]. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 липня 1999 року. 10 березня 2011 року [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі, про що свідчить відмітка у її паспорті, копія якого наявна в матеріалах справи. З 14 липня 2001 року до 06 лютого 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали разом за адресою спірної квартири. З розписки, виданої 30 серпня 2012 року [PERSON]. (після розірвання шлюбу [PERSON].), вбачається, що останньою перераховано майно, яке було подружжям набуто під час шлюбу та частину якого вона забрала з собою «вибираючись» із квартири, на що відповідачем за первісним позовом [PERSON] надано згоду. Із акту від 17 квітня 2013 року, складеного мешканцями сусідніх із спірним приміщенням, квартир та від 12 червня 2013 року, затвердженого директором КП РЕО-7, вбачається, що у квартирі [ADDRESS] фактично проживає одна особа [PERSON], а [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі не проживають. Відповідно до ст. 150 ЖК України, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі за первісним позовом у ході судового розгляду зазначаючи про добровільне залишення позивачем за первісним позовом [PERSON] спірного жилого приміщення та відсутність наміру повертатись після 30 серпня 2012 року до спірної квартири, посилаються на розписку останньої, як доказ її добровільного виселення, однак, на думку суду, дана розписка свідчить лише про поділ майна подружжя, набутого під час шлюбу, а не про її виселення. Крім того, обґрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі, відповідачі посилаються на акти про непроживання останньої у цій квартирі та на вимоги ст.405 ЦК України. Однак, у судовому засіданні встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] 30 серпня 2012 року забрала зі спірної квартири частину спільного майна подружжя та вже у квітні 2013 року звернулась до суду з позовом за захистом свого порушеного права на користування спірною квартирою, що в свою чергу не може свідчити про її відсутність понад один різ без поважної причини за адресою спірної квартири, у відповідності до ст.405 ЦК України. Таким чином, враховуючи твердження позивача за первісним позовом [PERSON] щодо чинення їй перешкод з боку відповідачів за первісним позовом у користуванні спірним житлом, суд бере до уваги той факт, що вона звернулась безпосередньо до суду за захистом свого порушеного права до спливу терміну передбаченого ст. 405 ЦК України. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову в частині визнання за позивачем та її неповнолітнім сином права користування спірним житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом їх вселення обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно, враховуючи зазначені, встановлені судом обставини, вимоги зустрічного позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають. Окрім того, позовна вимога первісного позову про зобов»язання відповідачів надати дублікат ключів від вхідних дверей спірної квартири задоволенню не підлягає, оскільки зазначене питання повинно вирішуватись безпосередньо у ході виконавчого провадження при вселенні та окремого захисту не потребує. Також, відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласником за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно з п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року, №20 «Про судову практику у справах за позовом про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати і такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщення квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Крім того, згідно з вимогами ч.2 ст.50 ЖК України норма жилої площі встановлюється у розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Таким чином, враховуючи наявність у спірній двокімнатній квартирі кімнат площею 12,4 та 17,3 кв.м. та кількості мешкаючих у ній осіб, вимоги первісного позову у частині встановлення конкретного порядку користування житлом та вимоги позову [PERSON] до [PERSON], треті особи служба у справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації та [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 114,71грн. На підставі зазначеного,

Outcome: partial