Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

[PERSON] мотивував позов тим, що йому належить на праві власності автомобіль ВАЗ 21112, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER]. 06.12.2010 року він уклав з відповідачкою договір оренди транспортного засобу № 112/06-03/2.3 і передав відповідачці транспортний засіб, ключі, свідоцтво про державну реєстрацію, що також підтверджується актом прийому-передачі від 06.12.2010 року. Також він видав довіреність, посвідчену нотаріусом, відповідно до якої він уповноважив [PERSON] представляти його інтереси, пов`язані з експлуатацією і керуванням транспортним засобом на строк до 02.12.2013 року. В зв`язку з систематичним невиконанням відповідачкою умов договору оренди ним було прийнято рішення про розірвання договору і 01.03.2011 року подав нотаріусу заяву про відкликання довіреності, проте відповідачка відмовилась повернути автомобіль. Одночасно вона звернулась до суду з позовом про визнання права власності на автомобіль, проте рішенням від 14.05.2013 року їй було відмовлено і рішення набуло чинності відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2013 року. Даними рішеннями встановлено факт нікчемності договору оренди транспортного засобу, оскільки форма не відповідає вимогам ч. 2 ст. 799 ЦК України. На підставі ст. 216 ЦК України просив застосувати наслідки недійсності нікчемного договору і зобов`язати [PERSON] передати йому автомобіль ВАЗ 21112, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER], ключі від автомобіля і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. 11.02.2014 року відповідачка [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] (а.с. 52-56), який вона мотивувала тим, що в 2007 році [PERSON] запропонував їй придбати у нього автомобіль ВАЗ 21112, державний номер [NUMBER], а оскільки у неї не було коштів для сплати вартості автомобіля вони домовились про передачу автомобіля в платне користування із одночасною виплатою його вартості частинами, а після повної сплати вартості автомобіля [PERSON] зобов`язувався оформити право власності і відповідні правовстановлюючі документи на [PERSON] 04.12.2007 року вони уклали договір оренди автомобіля № 112/06-03/2, згідно якого вона отримала автомобіль у строкове платне користування до 31.10.2008 року, розмір орендної плати - 110 грн. щоденно. Додатковою угодою № 1 від 04.12.2007 року до договору оренди визначили оціночну вартість транспортного засобу - 55845 грн., а із сплаченої суми орендної плати - 110 грн., 51 грн. зараховувалась на погашення оціночної вартості автомобіля. 05.12.2007 року [PERSON] видав довіреність на представлення його інтересів під час експлуатації автомобіля на строк до 05.12.2010 року. 10.12.2008 року між ними був укладений договір оренди транспортного засобу до 31.10.2009 року із сплатою орендної плати в сумі 130 грн. щоденно. На підставі додаткової угоди № 2 від 10.12.2008 року до договору оренди оціночна вартість автомобіля встановлена у 52 509,59 грн. Із щоденної сплаченої суми 60 грн. зараховувалось на погашення оціночної вартості автомобіля. 08.12.2009 року між ними був укладений договір оренди транспортного засобу до 07.11.2010 року із сплатою орендної плати в сумі 150 грн. щоденно. На підставі додаткової угоди № 1 від 08.12.2009 року до договору оренди оціночна вартість автомобіля встановлена у 73000 грн. Із щоденної сплаченої суми 80 грн. зараховувалось на погашення оціночної вартості автомобіля, а 70 грн. - як орендна плата. 02.12.2010 року [PERSON] знову видав довіреність на представництво інтересів, пов`язаних із експлуатацією автомобіля на строк до 02.12.2012 року 06.12.2010 року між ними укладений договір оренди цього ж транспортного засобу до 05.11.2011 року із сплатою орендної плати в сумі 150 грн. щоденно. На підставі додаткової угоди № 1 від 06.12.2010 року до договору оренди оціночна вартість автомобіля встановлена у 44 200 грн. Із щоденно сплаченої суми 80 грн. зараховувалось на погашення вартості автомобіля. Від нотаріального посвідчення договорів [PERSON] відмовився, пояснюючи це зайвою витратою коштів і довірливими стосунками. Вона належним чином виконувала договори, станом на 18.01.2011 року сплатила 249 610 грн., з яких орендна плата - 75 671 грн., вартість автомобіля - 73 159 грн., проте розписки відповідач не надавав. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 06.12.2012 року встановлені факти правомірного перебування автомобіля у володінні [PERSON] та безперервного користування з 04.12.2007 року, сплати орендної плати і оціночної вартості автомобіля та відсутності боргу перед [PERSON] Таким чином, досягнувши згоди з усіх істотних умов договорів оренди від 2007 року, 2008 року, 2009 року, 2010 року та додаткових договорів до них, виконавши їх умови, але через відмову [PERSON] від їх нотаріального посвідчення, на підставі ст. 220 ЦК України [PERSON] просила визнати ці договори дійсними. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримав, суду пояснив, що нікчемність договору від 06.12.2010 року встановлена рішенням суду від 14.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2013 року, тому на підставі ст.216 ЦК України відповідачка зобов`язана повернути автомобіль, ключі і свідоцтво про реєстрацію. Додав, що [PERSON] систематично не виконувала умови договору оренди від 06.12.2010 року і взагалі не сплачувала орендну плату. Решта договорів не можуть бути визнані дійсними, оскільки вони не посвідчувались нотаріально, крім того, автомобіль в заставі банку і через це умова договору про право викупу також не може бути визнана дійсною. За таких обставин, а також в зв`язку з пропуском строку позовної давності, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, оскільки між сторонами виникли договірні зобов`язання з 2007 року, було досягнуто згоди з усіх істотних обставин і ці умови договорів оренди виконувались, грошового боргу [PERSON] перед [PERSON] не має. Такі обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 06.12.2012 року. За 3 роки (станом на 06.12.2010 року) вона сплатила позивачу 75 671 грн. орендної плати і 73 159 грн. за викуп автомобіля, що значно перевищує його вартість, проте, якби був борг по оплаті, [PERSON] пред`являв би відповідні вимоги. Саме він ухилявся від нотаріального посвідчення договорів, мотивував тим, що між ними довірливі стосунки, тому просила суд визнати договори оренди та додаткові угоди до них від 04.12.2007 року, 10.12.2008 року, 08.12.2009 року, 06.12.2010 року дійсними на підставі ст. 220 ЦК України. Вважає, що строк позовної давності не пропущений, оскільки протягом семи років [PERSON] вважав договори оренди дійсними, виконував їх, не заявляв про їх нікчемність, а перший позов він подав 11.05.2011 року з підстав припинення договору оренди. Представник третьої особи без самостійних вимог - ПАТ «Мегабанк» - Руснак В.О. підтримав позов [PERSON] і заперечив щодо задоволення позову [PERSON] Пояснив, що автомобіль перебуває в заставі ПАТ «Мегабанк», борг по кредитному договору [PERSON] становить 19 854,60 грн., тому договори оренди неможливо визнати дійсними. Банк такої згоди на укладення договорів не надавав. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Судом встановлено, що 06.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі був укладений договір оренди № 112/06-03/2.3 транспортного засобу ВАЗ 21112, 2006 року випуску, кузов [NUMBER], державний номер [NUMBER], на строк до 05.11.2011 року, який належить [PERSON] на праві власності (а.с. 5). Додатковою угодою № 1 до договору оренди транспортного засобу № 112/06-03/2.3 від 06.12.2010 року сторони оцінили предмет оренди на суму 44 200 грн., розмір орендної плати - 150 грн. щоденно, з яких 80 грн. зараховувалось на погашення оціночної вартості предмета оренди (викуп) (а.с. 64). Відповідно до акту прийому-передачі від 06.12.2010 року, даний автомобіль був переданий [PERSON], а також комплект ключів і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 7). Крім того, 02.10.2010 року [PERSON] видав довіреність [PERSON] на право керування транспортним засобом і на представництво його інтересів з питань, пов`язаних з експлуатацією транспортного засобу на строк до 02.12.2013 року (а.с. 8). Проте, відповідно до ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Виходячи з вимог, визначених ЦК України, договір оренди транспортного засобу, укладений 06.12.2010 року між ФОП [PERSON] і фізичною особою [PERSON] є нікчемним. Відповідні обставини були встановленні рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.05.2013 року, яке набрало законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2013 року (а.с. 13-14, 15-16), тому на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України, дані обставини доказуванню не підлягають. В судовому засіданні також було встановлено, що договори оренди цього ж транспортного засобу були укладені між сторонами 04.12.2007 року № 112/06-03/2 на строк до 31.10.2008 року (а.с. 57), 10.12.2008 року № 112/06-03/2.1 на строк до 31.10.2009 року (а.с. 58), 08.12.2009 року №112/06-03/2.2 на строк до 07.11.2010 року (а.с. 59). До вказаних договорів укладались додаткові угоди, які були невід`ємними частинами відповідних договорів оренди: від 04.12.2007 року, 10.12.2008 року, 08.12.2009 року (а.с. 61-63). Автомобіль передавався [PERSON] при укладенні договорів оренди, що підтверджується відповідними актами прийому-передачі від 04.12.2007 року, 10.12.2008 року, 09.12.2009 року (а.с. 65-67). Проте, вказані договори оренди між суб`єктом підприємницької діяльності [PERSON] і фізичною особою [PERSON], в порушення вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України, також укладались в простій письмовій формі, тому відповідно до ст. 220 ЦК України, є нікчемними. Твердження представника відповідачки [PERSON], що [PERSON] ухилявся від нотаріального посвідчення договорів, є безпідставним, оскільки факт ухилення належними доказами не підтверджений. З пояснень представників сторін в судовому засіданні суд робить висновок, що ні позивач ні відповідачка не вчиняли дій щодо нотаріального посвідчення договорів, оскільки обом сторонам було відомо, що автомобіль перебуває в заставі ПАТ «Мегабанк» по договору від 27.11.2006 року (а.с. 96-99) і про це зроблена відмітка в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором, проте дане право [PERSON] було обмежене п. 2.1.2 договору застави від 27.11.2006 року, відповідно до якого вчинення будь-яких правочинів з предметом застави заставодавець може проводити лише після попереднього дозволу заставодержателя (а.с. 96-99). Такого дозволу ПАТ «Мегабанк» не надавав. В зв`язку з наведеними обставинами зустрічний позов [PERSON] про визнання дійсними договорів оренди транспортного засобу від 04.12.2007 року, 10.12.2008 року, 08.12.2009 року, 06.12.2010 року задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Оскільки автомобіль ВАЗ 21112, 2006 року випуску, д/н [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON], а також комплект ключів і свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] знаходиться у [PERSON], що визнали сторони в судовому засіданні, вони підлягають поверненню власнику внаслідок нікчемності договору оренди. В судовому засіданні представником відповідачки [PERSON] не було доведено належними доказами (письмовими) яку суму [PERSON] сплатила на виконання нікчемних договорів оренди, а записи із чисел на аркушах, що викладені в довільній формі (а.с. 75-83) не можуть підтвердити факт отримання [PERSON] орендної плати. В той же час представник позивача не визнав будь-яких сум, сплачених [PERSON] на користь [PERSON] Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки суд розглядає справу в межах позовних вимог і на підставі доказів, що надали сторони (ст. 11 ЦПК), а [PERSON] не пред`явила вимоги щодо повернення грошей, отриманих за нікчемним правочином, і, крім того, не довела розмір сплаченої суми, підстав для стягнення з [PERSON] того, що він одержав за нікчемним договором, немає. Також немає підстав для застосування позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір в сумі 403 грн., сплачений позивачем відповідно до квитанцій (а.с. 3, 46). На підставі викладеного,

Outcome: approved