Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

[PERSON] звертаючись з позовом до суду, просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] передоплату ціни робіт за договорами у розмірі 26450,00 грн., пеню за прострочення виконання робіт у розмірі 633,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., стягнути з відповідача судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.09.2015 року між нею та відповідачем було укладено договір № 14128, згідно якого відповідач зобов'язався виготовити комплект кухонної меблі в строк 25 робочих днів, з моменту укладання договору, при цьому ціна робіт складає 25 000 грн., а 07.11.2015 року між нею та відповідачем було укладено договір № 1889, згідно якого відповідач зобов'язався виготовити шафу купе в строк 25 робочих днів, з моменту укладання договору, ціна робіт складає 9300,00 грн. За умов договору, замовник зобов'язаний сплатити виконавцю 70% від ціни робіт, як аванс, на момент підписання договору, а іншу частину від ціни робіт - в день підписання акту приймання-передачі виготовленої продукції замовником. На підставі чого, позивачем було сплачено 70% ціни робіт у розмірі 17500,00 грн. за договором 1 та 6500,00 грн. за договором 2, проте відповідач зобов'язання не виконав, грошові кошти не повернув, чим порушив її права як споживача послуг, у зв'язку з чим має сплати пеню за прострочення виконання робіт, крім того протиправні дії відповідача завдало їй не тільки матеріальної, але й моральної шкоди. 21.07.2016 року позивачка подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, за якою, окрім викладених позовних вимог, просила збільшити розмір моральної шкоди з розміру 50 000,00 грн. на 100 000,00 грн., з підстав викладених у заяві про збільшення розміру позовних вимог. (а.с. 24-29) Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак від її уповноваженого представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач - Фізична особа-підприємець [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток на адресу, вказану в позовній заяві, причини неявки суд не повідомив. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку представника позивача, який подала заяву про розгляд справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов'язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору. За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638). Судом встановлено, що 16.09.2015 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір № 14128, згідно якого ФОП [PERSON] зобов'язався виготовити комплект кухонної меблі в строк 25 робочих днів. Відповідно до п. 4.1 вказаного договору, ціна роботи складає 25000,00 грн., при цьому замовник сплачує 70 % вартості товару від ціни роботи як аванс на момент підписання договору, а іншу частину в день підписання акту приймання-передачі виготовленої продукції замовником. Крім того, 07.11.2015 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір № 1889, згідно якого ФОП [PERSON] зобов'язався виготовити шафу купе в строк 25 робочих днів. Відповідно до п. 4.1 вказаного договору ціна роботи складає 9300,00 грн., при цьому замовник сплачує 70 % вартості товару від ціни роботи як аванс на момент підписання договору, а іншу частину в день підписання акту приймання-передачі виготовленої продукції замовником. Згідно п. 3.1 вказаних договорів у випадку порушення зобов'язання, що виникає з договорів сторона несе відповідальність визначену договором та чинним в Україні законодавством. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] на виконання умов договорів було сплачено аванс, що складає 70 % вартості товару, а саме по договору № 14128 від 16.09.2015 року в розмірі 17500,00 грн. та по договору № 1889 від 07.11.2015 року в розмірі 6500,00 грн. Позивач зазначила, що відповідач так і не виконав договірні зобов'язання та не виготовив замовлену продукцію, у зв'язку з чим позивач звернулась до відповідача з вимогою повернення суми авансу. 27.02.2016 року [PERSON] було власноручно складено боргову розписку, в якій останній зобов'язався повернути [PERSON] грошові кошти в розмірі 700 Євро та 6500,00 грн. до 30.04.2016 року. Позивач вказала, що сторонами було обумовлено еквівалент суми авансу за договором № 14128 від 16.09.2015 року, а саме 17500,00 грн. складає 700,00 євро. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач це фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до вимог ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку, що позивачка правомірно звернулася до відповідача Фізичної особи-підприємця [PERSON] з вимогою про повернення суми авансу сплаченої за товар, оскільки як встановлено в судовому засіданні, відповідач не виконав умови договору та не виготовив продукцію обумовлену в договорі № 14128 від 16.09.2015 року та договорі № 1889 від 07.11.2015 року, а тому суд вбачає всі підстави для стягнення з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 26450,00 грн. В статті 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Згідно розрахунків наданих позивачем, які не оспорювалися стороною відповідача, сума пені за невиконання умов договору № 14128 від 16.09.2015 року становить 483,60 грн. (25000,00 грн. х 3% х 236 днів прострочення) та за договором № 1889 від 07.11.2015 року становить 149,40 грн. (9300,00 грн. х 3% х 196 днів прострочення), а тому враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що є всі підстави для стягнення з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] суми пені в загальному розмірі 633,00 грн. Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. В той же час, відповідно до п.5 ст.4 цього Закону споживачі мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством здійснюється судом. При задоволенні вимог позивача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної немайнової шкоди. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 року № 5 передбачено, що при вирішенні вимог позивачів про відшкодування на підставі ст. 24 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року моральної шкоди суди повинні виходити з роз'яснень, які Пленум Верховного Суду України дав у постанові від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних та фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку. З урахуванням обставин, які наведені позивачем в частині заявлених вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає правомірними вимоги позивача про відшкодування за рахунок відповідача Фізичної особи-підприємця [PERSON] моральної шкоди, оскільки встановлені під час розгляду справи обставини, свідчать про порушення прав позивачки, що слугує підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, однак виходячи з характеру правопорушення та глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, позов в цій частині підлягає задоволенню частково, а саме суд присуджує стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн., в іншій частині позовної вимоги задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача Фізичної особи-підприємця [PERSON] слід стягнути судовий збір, від сплати якого звільнено позивача, у розмірі 551,20 грн. в частині вимог майнового характеру та 551,20 грн. в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, що разом складає 1102,40 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial