Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовною заявою, в якій просять визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом - квартирою [ADDRESS]. Свої позовні вимоги вони мотивують тим, що зазначена квартира належить їм на праві власності, в якій окрім них зареєстрована відповідач - [PERSON], яка в спірній квартирі фактично не проживає з 2010 року по даний час, обов'язків по утриманню житла не несе. Зазначили, що реєстрація відповідача в даній квартирі порушує їхні права, як власників, володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою, на підставі чого просять визнати відповідача такою, що втратила право користування вказаним житлом. В судовому засіданні позивачі позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, та доповнили, що [PERSON] є донькою [PERSON], вона виїхала за кордон, не проживає у квартирі з 2010 року, з того часу не користується такою, витрат на утримання житла не несе. Зазначили, що відповідач не проживає у квартирі без поважних причин, будь-яких перешкод у користуванні житлом їй ніхто і ніколи не чинив, жодних її речей у квартирі немає. Просять позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, про причини неявки суд не повідомила, хоча належно була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, наслідки неявки, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та актом складеним працівниками ЛКП «Граніт» від 03.12.2014 року. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивачів та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України). Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить по 1/2 частці квартири [ADDRESS] (а.с. 14), що підтверджується відповідно договором купівлі-продажу квартири від 14.06.1996 року і реєстраційним посвідченням від 25.07.1996 року, виданим на підставі цього договору (а.с. 9, 10), та договором дарування 1/2 частки квартири від 27.04.2012 року (а.с.11). Позивачі з 30.03.2012 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 15). Згідно довідки ЛКП «Граніт» № 560 від 14.03.2012 року (а.с.6) і даних будинкової книги (а.с. 12-13) у вказаній квартирі зареєстровано троє осіб: позивачі [PERSON] і [PERSON] та відповідач [PERSON] Остання зареєстрована з 09.11.2009 року. Також встановлено, що відповідачка - [PERSON] в квартирі по [ADDRESS] з часу реєстрації в такій фактично не проживала, з 2010 року по даний час взагалі не користується житлом, жодних її речей у квартирі немає. Наведене стверджується поясненнями позивачів та актами ЛКП «Граніт» від 05.04.2012 року та 25.09.2014 року (а.с.7, 8). Судом також безспірно встановлений той факт, що відповідачу ніхто і ніколи не чинив перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням, однак, вона не користується житлом та не приймає участі в утриманні такого протягом вказаного періоду часу. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач відсутня за місцем своєї реєстрації по [ADDRESS] і не проживає в цьому житлі понад один рік, в судовому засіданні не встановлено поважності причини її відсутності чи наявність домовленості між нею і власниками житла щодо порядку користування квартирою, тому [PERSON] слід визнати такою, що втратила право користування житлом - квартирою [ADDRESS].

Outcome: approved