Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 3, разом поіменовані - співвідповідачі), про визнання права власності в порядку спадкування. Обґрунтовуючи позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач зазначив, що Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18.05.2016 року помилково встановлено, що [PERSON] належало 1/6 частина спірного будинку, яку вона фактично успадкувала після смерті чоловіка та не враховано, що по 1/12 частин належить позивачу та відповідачу 3, що і призвело до помилкового визначення часток спадкоємців у праві власності на спадкове майно. Вказаним Рішенням суду за відповідачем 1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , а за відповідачем 2 на 1/4 частину вказаного будинку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці, вона підлягає перерозподілу між ними. Оскільки позивач отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/12 частину будинку [ADDRESS] 09.06.2016 року, вже після винесення Рішення Подільським районним судом м. Києва, яким було визнано право власності на спадкове майно за відповідачем 1 та відповідачем 2 та не враховано право позивача на спадщину, тому відповідно до вимог вищевказаної норми закону спадкове майно підлягає перерозподілу. 06 липня 2017 року Ухвалою Подільського районного суду м. Києва було відкрите провадження у даній справі, а справу призначено до розгляду у судовому засіданні. 31 жовтня 2017 року Розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду м. Києва №2058 було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, в результаті якого справу було розподілено судді Супрун Г.Б. 23 лютого 2018 року представником відповідача 1 подано відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що позивач не наводить реального обґрунтування своїх вимог оскільки Рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі №758/7044/15-ц від 18.05.2016 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, житловою площею 42,1 кв.м., загальною площею 73,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , крім того, суд визнав за [PERSON] право власності на 1/4 частину зазначеного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Тобто станом на момент звернення позивача до суду було визнано право власності на 3/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд який розташований за адресою: [ADDRESS] . Стосовно частки позивача на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, житловою площею 42,1 кв.м., загальною площею 73,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , то Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.08.2014 року заповіт померлої [INFO] [PERSON] від 04.11.2011 року визнаний недійсним та повернуто сторони до попереднього заповіту від 05.11.2009 року, на підставі якого позивачу після смерті [PERSON] переходить право на 1/4 житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивач не обґрунтувавши свої вимоги неправомірно просить суд визнати за ним право власності на 5/24 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , яке призведе до порушення прав та законних інтересів співвідповідачів, що є не припустимим. 05 листопада 2018 року Розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду м. Києва №1113 було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, в результаті якого справу було розподілено судді Войтенко Т.В. 15 жовтня 2019 року Розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду м. Києва №498 було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, в результаті якого справу було розподілено судді Гребенюку В.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16.10.2019 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною Ухвалою суду від 05.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Інші учасники у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , належать 5/6 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] : 1/2 частина на підставі Свідоцтва про право і виданого Першою київською державною нотаріальною конторою 06.09.1989 рогу за реєстровим № 16н-2590, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 30.11.1989 року в реєстровій книзі за №25391; 1/4 частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою київською державною нотаріальною конторою 06.09.1989 року за реєстровим №16н-2592, дублікат якого виданий Першою київською державною нотаріальною конторою 07.12.2011 року за реєстровим №2-2631, зареєстрованого в КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 07.12.2011 року в книзі: д.226-130, номер запису: 25391; 1/12 частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою київською державною нотаріальною конторою 01.02.2001 року за реєстровим №2-341, дублікат якого виданий Третьою київською державною нотаріальною конторою 18.11.2011 року за реєстровим № 1-1490, зареєстрованого в КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 07.12.2011 року, що підтверджується інформаційною довідкою, виданою КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 07.04.2015 року за ПБ-2015 № 556 (а.с.134-135). 05.11.2009 року бабуся позивача, [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті все своє майно заповіла [PERSON] (1983 р.н.), [PERSON] (1981 р.н.), [PERSON] (1976 р.н.), [PERSON] (1973 р.н.) в рівних долях кожному (а.с. 71). 04.11.2011 року бабуся позивача, [PERSON] , [INFO] , склала новий заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті все своє майно заповіла [PERSON] (1976 р.н.), [PERSON] (1973 р.н.) в рівних долях кожному (а.с. 57). [INFO] померла бабуся позивача, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.4). Рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі №758/2725/13-ц від 27.08.2014 року заповіт померлої [INFO] [PERSON] від 04.11.2011 року визнаний недійсним (а.с.80 зворот - 81). Рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі №758/7044/15-ц від 18.05.2016 року визнано за відповідачем 1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, житловою площею 42,1 кв.м., загальною площею 73,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті [PERSON] (1928 року народження), померлої [INFO] , та за відповідачем 2 право власності на 1/4 частину зазначеного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд (а.с. 144-146). 09.06.2016 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з 1/4 частини житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). 05.05.2017 року позивач звернувся із заявою до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори з проханням видати Свідоцтво про право на спадщину, що складається з 5/24 частин житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.136). 05.05.2017 року державний нотаріус Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Іванець О.О. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із розбіжністю визначення часток у праві власності на підставі документів, які знаходяться у матеріалах спадкової справи та Рішення Подільського районного суду м. Києва у справі №758/7044/15-ц від 18.05.2016 року (а.с.8). Вважаючи, що спадкове майно підлягає перерозподілу, позивач звернувся до суду з даним позовом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Главою 29 ЦК України регулюється захист права власності. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 1 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.05.2017 року державного нотаріуса Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори відмова у вчиненні нотаріальної дії пов`язана із розбіжністю визначення часток у праві власності на підставі документів, які знаходяться у матеріалах спадкової справи та Рішення Подільського районного суду м. Києва у справі №758/7044/15-ц від 18.05.2016 року (а.с.8). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). 05.11.2009 року [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті все своє майно заповіла [PERSON] (1983 р.н.), [PERSON] (1981 р.н.), [PERSON] (1976 р.н.), [PERSON] (1973 р.н.) в рівних долях кожному (а.с. 71), який на момент винесення даного Рішення суду є дійсним, а доказів протилежного матеріали справи не містять. Отже, згідно даного заповіту позивач має право на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, житловою площею 42,1 кв. м., загальною площею 73,9 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Також суд зазначає, що Рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі №758/7044/15-ц від 18.05.2016 року, яке набрало законної сили, за відповідачем 1 визнано право власності на 1/2 частину, а за відповідачем 2 - 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, житловою площею 42,1 кв. м., загальною площею 73,9 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, суд зазначає, що позивач неправомірно просить суд визнати за ним право власності на 5/24 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. ( ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст.79 ЦП України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Так, позивачем було пред`явлено вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, перерозподіл спадщини та у позовній заяві і заяві про уточнення позовних вимог викладено обставини, якими обґрунтовуються такі вимоги, зазначено докази, що стверджують позов. Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, що було виконано стороною позивача. Проте стороною позивача порушено третій ступінь, а саме подання доказів, оскільки останнім не було подано суду належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Так, позивачем не надано документів, які підтверджують факт для визнання за ним права власності на 5/24 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте, такого реального існування судом при розгляді даної справи встановлено не було. Якість доказування забезпечуєься визначеним ЦПК процесуальним порядком і способом їх дослідження. Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки. Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити. Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. За викладених обставин справи та норм законодавства суд доходить висновку, що сторона позивача не довела обставини, на які він посилалася, оскільки доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях, тобто невиконання обов`язку по доказуванню для позивача має процесуально-правові наслідки. За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; суд приймає до уваги належні та допустимі докази. В даному випадку до суду не подані належні докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed