Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

[PERSON] (надалі також «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі також «Відповідач») про поділ майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину магазину автозапчастин та СТО «А», складу «Б», огорожі 1,2, воріт 3,4, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля MAZDA 3, 2005 року випуску, реєстраційний номер № [NUMBER] , VIN [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 219 488,50 грн. компенсації за відчужене не в інтересах сім`ї майно спільної власності подружжя. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2018 року прийнято справу до провадження та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги мотивовано тим, що магазин автозапчастин та СТО «А», складу «Б», огорожі 1,2, воріт 3,4, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та автомобіль MAZDA 3, 2005 року випуску, реєстраційний номер № [NUMBER] , VIN [NUMBER] було придбано спільно Позивачем та Відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, у зв`язку з чим вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, як зазначено в уточненій позовній заяві, [PERSON] без згоди дружини [PERSON] відчужив частину спільного майна подружжя (будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий №2610190501:09:003:0008, 1/2 часину гаража площею 182,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий №2610190501:09:001:0136, земельну ділянку площею 0,065 га за адресою: Івано-Франківська обл., Тисменицький р-н, с. Угринів, масив «Біля Шуляра» кадастровий №2625886801:11:153:2007). Відтак, загальна вартість відчуженого не в інтересах сім`ї майна становить 590 000,00 грн., у зв`язку з чим Позивач просить стягнути з Відповідача вартість половини частки у 219 488,50 грн. (з вирахуванням половини вартості автомагазину та складу). Позивач та її представник в судових засіданнях позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та в уточненій позовній заяві. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину магазину автозапчастин та СТО «А», складу «Б», огорожі 1,2, воріт 3,4, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на їх безпідставність, зокрема, на те, що вказане майно не відноситься до складу спільного сумісного майна подружжя, оскільки створене не в період шлюбу з Позивачем. Як зазначено у відзиві на позов, право власності на вищевказані об`єкти було зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора 22.09.2014 року; початок будівництва даного об`єкту та введення його в експлуатацію відбувалися вже в період після розірвання шлюбу з Позивачем. В частині позовних вимог про стягнення з нього на користь Позивача компенсації половини вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна в розмірі 219 488,50 грн. та визнання за Позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля Позивач позовні вимоги визнав. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог в частині визнання за Позивачем права власності на 1/2 частину магазину автозапчастин та СТО «А», складу «Б», огорожі 1,2, воріт 3,4, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , заперечили, просили відмовити в їх задоволенні. В частині інших позовних вимог Відповідач позов визнавав. За клопотаннями сторін розгляд даної цивільної справи неодноразово відкладався з метою надання сторонам часу на примирення, однак такого не відбулося. Від клопотання про призначення в даній цивільній справі експертизи Позивач ат її представник в ході судового розгляду справи відмовилися. В судове засіданні 01.10.2020 року сторонами та їх представниками подано заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши та проаналізувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.\~ [PERSON] та [PERSON] з 04 січня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі №0907/14152/201 від 13 березня 2013 року (набрало законної сили 25.03.2013 року\~ (том 1, а.с.5). Від шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с. 7,8). За час перебування в шлюбі сторонами набувалося відповідне майно. А саме, як зазначено Позивачем в позовній заяві, до складу спільного майна подружжя входять: - домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке знаходиться на земельній ділянці кадастровий №2610190501:09:003:0008, - 1/2 частина гаража площею 182,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий №2610190501:09:001:0136, - земельна ділянка площею 0,065 га за адресою: Івано-Франківська обл., Тисменицький р-н, с Угринів, масив «Біля Шуляра» кадастровий №2625886801:11:153:2007 - 1/2 частина будівлі автомагазину та СТО за адресою: [ADDRESS] , що складається з магазину автозапчастин та СТО «А» площею 675,9 кв.м., складу «Б» площею 478,5 кв.м., огорожі 1,2, воріт 3,4. - автомобіль MAZDA 3, 2005 року випуску, реєстраційний номер № [NUMBER] , VIN [NUMBER] . За час розгляду даної цивільної справи, як зазначено в уточненій позовній заяві, та не спростовано Відповідачем, [PERSON] без згоди [PERSON] відчужив частину вищевказаного майна, а саме: - домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке знаходиться на земельній ділянці кадастровий №2610190501:09:003:0008, - 1/2 частина гаража площею 182,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий №2610190501:09:001:0136, - земельну ділянку площею 0,065 га за адресою: Івано-Франківська обл., Тисменицький р-н, с Угринів, масив «Біля Шуляра» кадастровий №2625886801:11:153:2007. Загальна вартість відчуженого [PERSON] майна без згоди [PERSON] становить 590 000,00 грн. Половина вартості частки становить 295 000,00 грн. Відмінусувавши різницю вартості ? частини автомагазину та складу у 75 511,50 грн., Позивачем пред`явлено позовну вимогу про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 219 488,50 грн. компенсації за відчужене не в інтересах сім`ї майно спільної власності подружжя. Крім того, вважаючи інше майно (1/2 частина будівлі автомагазину та СТО за адресою: [ADDRESS] , що складається з магазину автозапчастин та СТО «А» площею 675,9 кв.м., складу «Б» площею 478,5 кв.м., огорожі 1,2, воріт 3,4; та автомобіль MAZDA 3, 2005 року випуску, реєстраційний номер № [NUMBER] , VIN [NUMBER] ) спільною сумісною власністю подружжя, Позивачем пред`явлено вимогу про поділ даного майна між нею та Відповідачем на рівні частки. В контексті даної цивільної справи Суд зауважує, що до правовідносин Позивача та Відповідача щодо визначення режиму власності (особиста чи спільна сумісна) застосовуються норми Сімейного кодексу України, оскільки майно реєструвалося та набувалося після 01.01.2014 року. 1. Стосовно позовних вимог про стягнення компенсації половини вартості відчуженого спільного майна та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля Суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено статтею 70 Сімейного кодексу України. Так, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частини 1, 2, 4 статті 71 Сімейного кодексу України). Згідно з пунктами 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як встановлено Судом та визнано сторонами справи, автомобіль MAZDA 3, 2005 року випуску, реєстраційний номер № [NUMBER] , VIN [NUMBER] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки його було придбано за час шлюбу між сторонами. Вимогу щодо визнання за Позивачем права власності на 1/2 частку даного автомобіля Відповідач в судових засіданнях визнавав. При цьому, сторони не обговорювали питання компенсації один одному половини вартості даного автомобіля (на що не надавали згоду) та визнання за кимось із них права власності на даний об`єкт в цілому. Відповідно до ч.1,4-5 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Враховуючи встановлений цивільним процесуальним законом принцип диспозитивності, а також визнання Відповідачем позову в цій частині, Суд приходить до висновку про можливість задоволення позовної вимоги про визнання за Позивачем права власності на 1/2 частину спірного автомобіля. Стосовно позовної вимоги про компенсацію половини вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Відповідно до частини другої статті 369 Цивільного кодексу України та частини другої статті 65 Сімейного кодексу України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18) «при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна» . Відповідач в ході розгляду справи визнав позовну вимогу про стягнення з нього на користь Позивача 219 488,50 грн. компенсації за відчужене не в інтересах сім`ї майно спільної власності подружжя. Будь-яких заперечень щодо належності відчуженого майна до складу спільного майна подружжя, а також заперечень щодо вартості, за яким дане майно було відчужено, Відповідачем не заявлялось. У зв`язку з цим, Суд приймає дане визнання позовної вимоги Відповідачем, оскільки не встановлено фактів, які б свідчили про те, що таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси будь-яких інших осіб, у зв`язку з чим приходить до висновку про задоволення даної позовної вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача половини вартості відчуженого спільного майна. 2. Стосовно позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину магазину автозапчастин та СТО «А», складу «Б», огорожі 1,2, воріт 3,4, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц провадження № 61-36178св18 Верховний Суд зазначив: «майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці»; «належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~ норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~ або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~ вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15» Як підтверджується наявною в матеріалах справи копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №114823051 від 21.02.2018 року (том 2, а.с. 41) магазин автозапчастин та станція технічного обслуговування за адресою: [ADDRESS] (складається з магазину автозапчастин та СТО, А загальною площею 675,9 кв.м., склад Б площею 478,5 кв.м., огорожа, 1,2, ворота, 3,4) належать на праві власності [PERSON] , розмір частки 41/100. В той же час, зі змісту даного витягу Судом встановлено, що право власності на дані об`єкти зареєстровано за [PERSON] 22.09.2014 року (тобто в період, коли шлюбні відносини між сторонами було припинено). Зі змісту наявних в матеріалах справи документів, які витребовувалися з реєстраційної служби, Судом встановлено наступні обставини. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації подана, прийнята та затверджена Інспекцією ДАБК 05.06.2014 року (том 2, а.с.38-40). Технічний паспорт та громадський будинок Магазин автозапчастин та станція технічного обслуговування\~ виготовлено 20.05.2017 року. Заява співвласників щодо розподілу часток по ? кожному а саме [PERSON] та [PERSON] датована 22.09.2014 року. Здійснення реєстрації права власності на даний об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 459140626258 за двома співвласниками здійснено 22.09.2014 року Право власності на даний об`єкт зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора\~ 22.09.2014 року. Крім того, Відповідачем надано Суду копії фінансових документів та договорів, які підтверджують придбання ним, а також [PERSON] (братом Відповідача та одночасно іншим співвласником об`єктів за вказаною адресою) будівельних матеріалів протягом 2014-2017 років (том 2, а.с.44-68), які, як стверджував Відповідач, було використано на будівництво об`єкту по [ADDRESS] . Доказів, які б спростовували вищезазначені обставини Позивачем Суду не надано, а Судом відповідних обставин не встановлено. При цьому, як вже зазначалося вище, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 січня 2000 року, який розірвано рішенням суду від 13 березня 2013 року (набрало законної сили 25.03.2013 року). Зі змісту рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі №0907/14152/201 від 13 березня 2013 року (набрало законної сили 25.03.2013 року\~ (том 1, а.с.5) вбачається, що [PERSON] самостійно вказувала на те, що вони з [PERSON] фактично не проживають з березня 2012 року. Відтак, враховуючи зазначене, Суд не вбачає правових підстав для віднесення магазину автозапчастин та СТО «А», складу «Б», огорожі 1,2, воріт 3,4, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , до складу спільного сумісного майна [PERSON] та [PERSON] , як подружжя, оскільки вказані об`єкти створювались і реєструвались в період, коли шлюб між сторонами вже було розірвано. Належні докази, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні, і Позивачем таких доказів Суду не надано, як і не надано жодних документів на підтвердження факту вкладення нею особистих коштів на будівництво вищевказаних об`єктів нерухомості. За таких обставин, позовна вимога про визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину магазину автозапчастин та СТО «А», складу «Б», огорожі 1,2, воріт 3,4, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , є безпідставною та не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 81\~\~ ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, п.п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: partial