Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовною заявою про визнання [PERSON] такими, що втратив право користування житлом житлом буд.№157 по вул. Б.Хмельницького в м. Кропивницькому та зняття з реєстраційного обліку за цією адресою. Позивач та її представник позовні вимоги підтримала в судовому засіданні. Відповідач до суду не зявився про час розгляду справи належно повідомлявся обявою на сайті суду. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи суд находить позов який задоволенню не підлягає. Встановлено, що позивачка є власником квартири буд.№157 по вул. Б.Хмельницького в м. Кропивницькому . Відповідно до довідки №256 від 18.11.2017 року виданої головою квартального комітеті №256 за адресою вул. Б.Хмельницького №157 зареєстрований разом з позивачкою [PERSON], який відповідно до довідки з 2016 року за вказаною адресою не проживає (а.с.13). Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі законуі за рішенням суду. Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч.6 ст.29 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. \~\~\~\~\~\~ Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.\~\~ \~\~\~\~\~\~ Таким чином, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщенні понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Посилання у позові ст.ст.71,72 ЖК України, як на підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, є безпідставним, оскільки ці норми права регулюють правовідносини щодо визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду, та не поширюються на правовідносини, які виникають між власником та членами його сім'ї чи колишніми членами сім'ї. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст.ст.156 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В обґрунтування позовних вимог позивач надав, як доказ не проживання відповідача у спірній квартирі довідку №256 від 18.11.2017 року видану головою квартального комітеті №256 про те, що за адресою вул. Б.Хмельницького №157 зареєстрований разом з позивачкою [PERSON], який відповідно до довідки з 2016 року за вказаною адресою не проживає (а.с.13). В довідці зазначено, що відповідач не проживає у спірному будинку з 2016 року, проте не наведено причин його непроживання. У довідці відсутні відомості про те, чи обстежувалась або оглядався будинок на наявність належних [PERSON] особистих речей. Відсутні відомості, на підставі яких об'єктивних даних встановлено факт непроживання відповідача у квартирі з 2016 року. За таких обставин суд прийшов до правильного і обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є недоведеними, передбачені законом підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням відсутні. У відповідності до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі суд покладає на позивача по фактично понесеним нею витратам. На підставі ст. 405 ЦК України, 156 ЖК УРСР, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: dismissed