Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулася у вересні 2015 року в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] з [PERSON] в період з 2008 року по 25.03.2014р.; визнання двохкімнатної квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; виключення із спадкового майна 1/2 частину двохкімнатної квартири [ADDRESS]; визнання за [PERSON] права власності на ? частину двохкімнатної квартири [ADDRESS], стягнення судових витрат. В позові позивач зазначила, що з січня місяця 2008 року по 25.03.2014р. [PERSON] проживала з [PERSON] однією сімєю за адресою: по вул.Гвардійська,5/67 в м.Івано-Франківську, яка належала останньому з 2000 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували сина позивача [PERSON], [INFO] (батьком якого не є [PERSON]В.). Під час проживання однією сімєю, було замінено водо-та каналізаційні труби, унітаз, поміняно плитку в туалеті на підлозі, проведено ремонт в квартирі (побілка, шпалери, шпаклівка), поміняно вікна на металопластикові в 2014р., придбано деяку техніку (газова плита, газова колонка), в 2013 році зроблено капітальний ремонт квартири, який завершено після смерті чоловіка. На роботи у квартирі позивач використовувала кошти отримані на дитину, а також отримані по місцю її роботи, зичила в батьків, брався кредит в банку на суму 6500грн. Такі покращення, збільшили вартість квартири. 10.12.2014 року помер чоловік позивача [PERSON]. Після його смерті по спадковій справі, квартира буде розподілена між спадкоємцями без врахуванням половини частини квартири, яка , на її думку, є власністю позивача, як дружини померлого. 25.01.2016 року до суду з позовом звернулися [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], в якому просили двохкімнатну квартиру [ADDRESS], і все майно в ній, визнати як особисту приватну власність [PERSON], який помер 10.12.2014 року. В позові зазначено, що позивачі є на даний час пенсіонерами, однак до виходу на пенсію вони служили у Міністерстві Оборони, в т.ч. проходили службу за кордоном. На заощаджені власні кошти вони придбали у 2000 році квартиру синові [PERSON], [INFO], зробили ремонт у квартирі (шпалери, побілка, плитка на кухні), заміна покриття підлоги на ламінат, заміна вхідних дверей, сантехніки (унітаз, крани), ними були придбані меблі, холодильник, газова колонка, люстри, придбане інше потрібне для проживання майно. В подальшому, також син придбавав за надані батьками кошти деякі цінні речі (золотий ланцюжок, норкова шапка, куртка, велосипед, плазмовий телевізор, компютер, кухонний комбайн). У 2014 році за кошти позивачів, сином було поміняно вікна на металопластикові, зроблено реконструкцію для виходу на балкон у липні 2015 року. Після смерті сина, відповідач вивезла багато речей, в т.ч. його особистих, техніку, меблі, з гаражу вивезла електродрель, а вагонку з гаражу використала одразу на ремонту балкону, вважаючи що вагонка придбана нею. До одруження з відповідачем у березні 2014 року, син [PERSON] мав нетривалі та тривалі відносини з іншими жінками, і до 2014 року відповідачку яка б там уже проживала, в квартирі сина позивачі не бачили. Дійсно вперше позивач [PERSON] (мама померлого) побачила відповідача приблизно у червні 2010 року у квартирі сина, але твердження останньої про проживання сімєю з померлим сином такий період часу, що нею зазначено, не є правдивим. У сина часто були батьки в квартирі, спілкувались постійно і по телефону, так як [PERSON] хворів на гепатит Б, лікувався часто, окрім того любив випити, доглядали його вдома, навіть у день смерті - 09.12.2014р. швидку допомогу до [PERSON] викликала позивач [PERSON], як мама, а не відповідач як дружина. Вважають, що відповідач вводить суд в оману, щодо місця проживання її малолітнього сина [PERSON], батьком якого не є їх син, у спірній квартирі з 2008 року, як і не є належними докази працевлаштування відповідача, та як наслідок, оплати праці по місцю роботи вкладені нею кошти. Тому, доводи [PERSON] про вклади у спірну квартиру є недоведеними та голослівними, а спірна квартира придбана у 2000 році для сина, була його особистою власністю. Ухвалою суду від 03.03.2016 року обєднано в одне провадження позовні вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], та вимоги за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] Позивач [PERSON] та її представник підтримали заявлені позовом вимоги, просили задовольнити їх повністю, щодо позову [PERSON] та [PERSON] заперечили, просили відмовити у задоволенні їх вимог. Позивачі [PERSON] та [PERSON] та їх представник підтримали поданий ними позов, та заперечили проти заявлених вимог [PERSON], у задоволенні якого просили відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків забезпечених сторонами, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] з [PERSON] в період з 2008 року по 25.03.2014р.; визнання двохкімнатної квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; виключення із спадкового майна ? частину двохкімнатної квартири [ADDRESS]; визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину двохкімнатної квартири [ADDRESS], стягнення судових витрат, підлягає до задоволення частково, а позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], про визнання двохкімнатної квартири [ADDRESS] і все майно в ній визнати як особисту приватну власність [PERSON], який помер 10.12.2014 року, слід також задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що свідчить копія Свідоцтва про шлюб, та визнається сторонами (а.с.7,102 т.2). Як стверджувала [PERSON], з січня місяця 2008 року по 25.03.2014р. вона проживала з [PERSON] однією сімєю за адресою: по вул.Гвардійська,5/67 в м.Івано-Франківську, в квартирі що належала [PERSON], вели разом спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували сина позивачки - [PERSON], [INFO] (батьком якого не є померлий). Натомість [PERSON], [PERSON] стверджували, що до одруження сина [PERSON] з відповідачем у березні 2014 року, син [PERSON] мав нетривалі та тривалі відносини з іншими жінками, і до 2014 року відповідача в квартирі сина, яка б там постійно чи тривало уже проживала, вони не бачили. Дійсно, вперше [PERSON] побачила приблизно у червні 2010 року відповідачку [PERSON] у квартирі, де проживав її син, але твердження останньої про проживання постійно та тривало однією сімєю з померлим сином, не є правдивим. Щодо цього, судом встановлено за сукупністю зібраних у справі доказів, про те, що такий факт спільного проживання однією сімєю [PERSON] з [PERSON], є доведеним суду. Так, 18.04.2000р. [PERSON] придбав у власність за договором купівлі-продажу квартиру за адресою: по вул.Гвардійська,5/67 в м.Івано-Франківську, зареєструвавши таке набуте право у ОБТІ (а.с.104, 106 т.2). Як слідує з матеріалів справи, у [PERSON] (з 2014р. - [PERSON]) С.Г. є син [PERSON], [INFO], який з 2010 року пішов на навчання в школу. З довідок виданих ЗОШ І-ІІІст.№28 та ЗОШ №9 вбачається, що дані на учня [PERSON] щодо місця проживання з 01.09.2010 року по 25.03.2014 року (час укладення шлюбу) зазначені за даними матері навчальними закладами (класний журнал, журнал групи продовженого дня) саме за адресою: по вул.Гвардійська,5/67 в м.Івано-Франківську (а.с.11-15 т.2). Інші докази надані позивачем [PERSON] щодо сина [PERSON] (по факту доведення спільного проживання однією сімєю), містять дані уже після одруження, тому суд на них не посилається, так як вони не стосуються спірного періоду. Також, підтвердженням факту проживання в спірній квартирі в 2011р. [PERSON] є, як вона стверджувала, укладений з нею договір надання телекомунікаційних послуг (а.с.21-24, 113 т.2). До матеріалів справи також надано фото фіксаж знімків на яких зображені [PERSON] (підтверджено батьками його зображення в судовому засіданні на фотознімках), [PERSON] та її син [PERSON] в різні періоди (а.с.57-65 т.3). При цьому, в анамнестичній анкеті [PERSON] (на що саме наголошувала сторона [PERSON], як доказ факту проживання однією сімєю) у 2011 році, останній вказав на наявність у нього сімї (а.с.39 т.3), хоча чи було саме сімєю проживання його з [PERSON] (на той час [PERSON]) С.Г. не є підтвердженням на переконання суду саме даний доказ наданий до справи. Доводячи підставність позову та обґрунтованість вимог щодо спільного проживання однією сімєю, позивач [PERSON] надала також копії квитанцій на імя власника [PERSON] у різний період надання таких житлово-комунальних послуг, які надавались надавачами послуг до квартири по вул.Гвардійська,5/67 в м.Івано-Франківську (а.с.19 т.2), пояснивши що вона також несла витрати по таких послугах в 2014 та 2015р., а також з грудня 2006р. по липень 2008р., проте, суд відхиляє докази щодо оплати послуг за 2014р., 2015р., так як після укладення шлюбу та проживання в цій квартирі, вона могла спільно з власником нести витрати за отримані послуги, якими також користувалась, при цьому наданий доказ сплати у вересні 2008р. заборгованості пятьом організаціям по отриманих [PERSON] (він же платник) житлово-комунальних послугах, суд оцінює критично щодо того, що це є належний доказ несення витрат саме [PERSON], а не власником житла який і фігурує в квитанціях. При цьому наявність в неї оригіналу такої квитанції, актів реєстрації лічильника по воді, придбання плити газової та договору її сервісу, мікрохвильової печі, меблів, не на її імя, а на імя померлого [PERSON] (а.с.20, 28, 35-36, 43-47, 169-172т.2) не є підтвердженням сплати саме нею послуг, укладання договорів щодо цього, придбання товару тощо, так як [PERSON] мала вільний доступ до всіх документів в квартирі, після укладення шлюбу з [PERSON], і як зазначили відповідачі все необхідне для неї вона мала змогу та і забрала з квартири. Як і не заслуговують на увагу суду доводи [PERSON] та її представника, як голослівні, про погашення саме нею кредитів у 2007р.-2011р. отриманих її чоловіком, ще до укладення шлюбу (а.с.37-42 т.2), так як платником вона у документах не зазначалась. Натомість в матеріалах справи є наявні також докази і зазначення самою [PERSON] іншої адреси її проживання в 2011 році, як от заява про звільнення з роботи у приватного підприємця в Галицькому районі, в звязку з переїздом в іншу місцевість (а.с.29 т.2). Не зважаючи на протилежність різних доказів, на підставі отриманих свідчень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], деяких письмових доказів, про що зазначено вище, суд прийшов до переконання про встановлений в засіданнях факт спільного проживання однією сімєю [PERSON] з [PERSON] з січня місяця 2008 року по 25.03.2014р. (до дня укладення шлюбу). 10.12.2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.6 т.2) та була заведена спадкова справа 23.03.2015р., спадкоємцями майна померлого є троє осіб: батьки померлого та його дружина [PERSON] (а.с.102-103 т.2). Щодо доводів позивача [PERSON] про визнання двохкімнатної квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; виключення із спадкового майна 1/2 частину двохкімнатної квартири [ADDRESS]; визнання за [PERSON] права власності на ? частину двохкімнатної квартири [ADDRESS], а також доводів позивачів [PERSON] та [PERSON] про визнання двохкімнатну квартиру [ADDRESS] як особисту приватну власність [PERSON], який помер 10.12.2014 року, то судом встановлено наступне. Як вже зазначено вище, 18.04.2000р. [PERSON] придбав у власність за договором купівлі-продажу квартиру за адресою: по вул.Гвардійська,5/67 в м.Івано-Франківську, зареєструвавши таке набуте право у ОБТІ. Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, [PERSON] доводила у позові та поясненнях те, що за ст.. 74 ЦК України та ст.62 СК України, майно набуте за час спільного проживання належить жінці і чоловіку які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі, та належить їм на праві спільної сумісної власності. Квартира, яка є предметом спору, істотно збільшилась у вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, а тому половину квартири за адресою: по вул.Гвардійська,5/67 в м.Івано-Франківську слід визнати за дружиною померлого, та як наслідок виключити із спадкового майна ? частину даної двохкімнатної квартири №67. Натомість позивачі [PERSON] та [PERSON] доводили те, що жодного істотного збільшилась у вартості квартири їхнього сина, який набув її у власність ще в 2000р., не відбувалось, а доводи [PERSON] є надуманими та перебільшеними. Так, доказів про заміну водо-каналізаційних труб, метало пластикових вікон, плитки на підлозі в туалетній кімнаті, саме за грошові кошти [PERSON] в квартиру, яка належала на праві приватної власності [PERSON] з 2008 року по день смерті (а.с.31-34 т.2), є недоведеними суду. Натомість стороною іншою (позивачів за обєднаним позовом) надано прямо протилежні докази придбання таких речей (а.с.13-19, 30-32 т.1, 238 т.2). Щодо речей, які є відємними від житла квартири, та не є істотним покращенням вартості квартири в розумінні чинного законодавства: а саме придбання унітазу, міжкімнатних дверей, лічильника, то такі докази як зі сторони позивача [PERSON] (без надання письмових доказів), так і зі сторони позивачів [PERSON] і [PERSON] про часткове придбання, є прямо протилежними (а.с.12-13 т.1). А зведену вартість таких робіт та матеріалів в загальну вартість всіх витрат [PERSON] в покращення житла, що в більшості не підтверджено взагалі належними доказами (а.с.164-165, 168 т.2), суд оцінює критично. Також, косметична побілка та клеєння шпалер, покраска підлоги, при цьому, що не було підтверджено суду внесення [PERSON] особистих грошових коштів та праці в такі роботи, не є істотним покращенням вартості самої квартири. Окрім того, позивачем надано докази на підтвердження придбання вагонки та інших деталей для цього (на балкон) вкінці лютого - березні 2015р. (після смерті чоловіка) та обшивка нею балкона в квартирі за договором з фіз..особою (а.с.25-27 т.2), хоча акту приймання виконаних робіт по обшивці балкона вагонкою, позивач не надала. Натомість сторона опонента доводила як протилежний доказ придбання вагонки в листопаді 2014р., яка з їх пояснень, зберігалась в гаражі до якого мала доступ [PERSON], проживаючи після смерті сина в його квартирі. Разом з тим, інші свідки: [PERSON], Яцишин, Яцишин, Садовник, Загорський надали суду пояснення вкладення в поточний ремонт квартири, заміну сантехніки тощо, коштів та особистих робіт зі сторони батьків померлого [PERSON] Застосовуючи норми законодавства щодо даного предмету спору слід вказати на таке. За вимогами ст..74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ст..21 СК України шлюбом є сімейний союз чоловіка та жінки, зареєстрований в органах РАЦС. У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Згідно п.23 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя та дотримання принципів добросовісності, розумності і справедливості зазначений Кодекс містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним навіть за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 липня 2015 р. у справі № 6-612цс15). Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає зазначеним критеріям. У звязку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 р. у справі № 6-2641цс15). Зважаючи на судову практику, майно набуте за час шлюбу, хоча предметом спору є майно, яке на думку [PERSON] набуте спільно до укладення шлюбу, не завжди автоматично може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а залежить від часу набуття майна та джерела вкладень, що має бути належно підтверджене в судових засіданнях та матеріалах справи. При цьому, оскільки спірна квартира придбана померлим [PERSON] у 2000р., то слід зазначити і таке. Згідно із ч. 1 ст. 24 КпШС України (діючого в час придбання майна померлим) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (статті 57, 60 - 62 СК України), у статтях 7 - 9, 64, 74, 93 - 97 цього Кодексу передбачено можливість договірного регулювання цих правовідносин. Норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або обмежень цього права. Такий договір між собою подружжя [PERSON] щодо майна придбаного до укладення шлюбу чи під час проживання однією сімєю, не укладало. Зважаючи на всі зібрані судом докази та оцінюючи їх в сукупності, суд прийшов до переконання про підставність вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання особистою приватною власністю спірну квартиру померлого сина [PERSON], та відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] щодо даної спірної квартири а саме про визнання її спільною сумісною власністю подружжя; виключення із спадкового майна ? частину двохкімнатної квартири [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на ? частину двохкімнатної квартири №67. А тому, така квартира підлягає поділу у частках між сторонами в порядку спадкування за законом, при видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Також не є доведеними суду вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання всього майна в квартирі особистою приватною власністю [PERSON], оскільки у позовних вимогах перелік такого майна взагалі не зазначено. Натомість у мотивах позову йдеться про наявність у померлого сина в квартирі: деякі цінні речі - золотий ланцюжок, норкова шапка, куртка, велосипед, плазмовий телевізор, компютер, кухонний комбайн, меблі, електродрель, та що ці речі вивезені [PERSON] з спірної квартири. Однак вимог про повернення таких речей батькам померлого, з доведенням такого вивезення з квартири саме відповідачкою, у позовних вимогах взагалі не зазначено, і це не було предметом спору за поданим ними позовом. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 190, 368, 369, 392 ЦК України, ст.21, 57, 60, 63, 68-72, 74 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial