Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з відповідачки [PERSON] борг за договором позики в сумі 160000,00 грн. та 3% річних від суми боргу, в розмірі 4550,13 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 15.05.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримала грошові кошти в розмірі 160000,00 грн. Вказані кошти відповідач зобов'язалась повернути кошти до 20.06.2012 року. На підтвердження факту укладання договору позики між позивачем та відповідачем і отримання коштів була написана письмова розписка, яка підписана відповідачем власноручно. 22.12.2014 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог з урахуванням розрахунку процентів у розмірі 12059,18 грн., індексу інфляції у розмірі 34348,81 грн. та витрат пов'язаних на надання оголошення в газеті в сумі 1279,45 грн. Однак, в порушення договірних зобов'язань та на неодноразові звернення позивача відповідачка у визначений договором строк борг позивачці не повернула, що є підставою звернення позивачки з вимогою про стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики з урахуванням 3% річних та індексу інфляції, що є предметом позовних вимог. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, долучені до матеріалів справи, про поважні причини неявки суд не повідомила. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\- ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 15.05.2012 року [PERSON] надав [PERSON]. грошову позику у розмірі 160000,00грн., із строком повернення заборгованості до 20.06.2012 року, про що [PERSON] власноручно написано боргову розписку. (а.с. 4) Згідно Висновку судової будівельно-технічної експертизи № 6837/6838/14-32 від 25.09.2014 року, складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені [PERSON] у борговій розписці від 15.05.2012 року виконаний рукописним способом кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] у борговій розписці від 15.05.2012 року виконаний [PERSON]. (а.с. 89-91) Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивача знає три роки, Позивач його заздалегідь попередив, що має намір дати гроші якійсь людині. Потім він мене покликав в кімнату, де передав гроші іншій людині і вона підписала розписку. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошових коштів. Правила статті 625 Цивільного кодексу України розповсюджуються на будь-які грошові зобов'язання, а також незалежно від того, чи передбачена сплата грошей в готівковій чи в безготівковій формі. Частина 1 коментованої статті встановлює виключення із загального правила про припинення зобов'язання у зв'язку із неможливістю його виконання (ст. 607 Цивільного кодексу України). Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей), не звільняє його від відповідальності. Тобто в будь-якому випадку боржник зобов'язаний буде відшкодувати кредиторові завдані збитки, сплатити неустойку та нести інші наслідки, передбачені коментованою статтею. В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як убачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідачка не виконала взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти позивачу не повернула. Таким чином, на день звернення позивача до суду загальна сума боргу відповідачки за договором позики складає 160000,00 грн., та відповідачкою не надано доказів виконання даного договірного зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, ураховуючи порушення відповідачкою виконання грошового зобов'язання за договором позики, суд визнає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідачки на його користь 3 % річних від простроченої суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції у розмірі 46329,08 грн. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] Володимировичадо [PERSON] про стягнення боргу підлягають до задоволення, та присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивача суму боргу за договором позики на загальну суму 206407,99 грн. Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2080,00 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду, а також витрати, понесені позивачем для виклику відповідачки в судове засідання, в сумі 1279,45 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved