Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом в суд про виселення відповідача [PERSON] із приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою : с. Губське Лубенського району Полтавської області , вул. Радянська, 7. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником індивідуального житлового будинку, відповідно до договору купівлі-продажу від 10.02.2003 року. В належному їй будинку зареєстровані син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] та відповідач по справі, її співмешканець [PERSON], який зареєстрований за даною адресою з 14.11.2003 року. Починаючи з весни 2011 року відповідач [PERSON] почав бити її та її дочку, виганяти їх з дому. Після вживання алкогольних напоїв часто не проживав у належному їй будинку. Щоб зупинити хуліганські дії [PERSON] відносно неї та дітей, вона неодноразово змушена була викликати працівників міліції. Така поведінка відповідача унеможливлює проживання відповідача в належному їй будинку разом з нею та з її дітьми. На теперішній час спільне проживання з відповідачем неможливе, так як останній постійно ображає її та її дітей, вчиняє сварки та бійки. Оскільки відповідач порушує правила співжиття, що унеможливлює спільне проживання з позивачем, то він, на підставі ст.116 ЖК України, підлягає виселенню із житлового будинку, власником якого є позивач. В судовому засіданні позивач та її представник за довіреністю [PERSON] позов підтримали, просили суд позовні вимоги задовольнити повністю та виселити відповідача із житлового будинку, що знаходиться в с. Губське Лубенського району Полтавської області , вул. Радянська,7 . Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Суд, з врахуванням пояснень сторін, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволення із наступних підстав. Як передбачено ч.3 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Ст. 109 ЖК України визначає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником індивідуального житлового будинку, відповідно до договору купівлі-продажу від 10.02.2003 року ( а.с.5). В належному позивачу будинку зареєстровані її син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] та відповідач по справі, співмешканець позивача [PERSON], який зареєстрований за даною адресою з 14.11.2003 року. З весни 2011 року відповідач [PERSON] почав влаштовувати вдома у позивача сварки та бійки. Щоб зупинити хуліганські дії [PERSON] відносно неї та дітей, позивач неодноразово змушена була викликати працівників міліції. Така поведінка відповідача унеможливлює проживання відповідача в належному позивачу будинку разом з нею та з її дітьми. На теперішній час спільне проживання з відповідачем неможливе, так як останній постійно ображає позивача та її дітей, вчиняє сварки та бійки. Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як зазначено у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами ЖК України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК, осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Підставою для виселення відповідача з спірного будинку, позивач вважає порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання з ним для неї. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Єдиним власником будинку що знаходиться в с. Губське Лубенського району Полтавської області по вул. Радянській, 7 є позивач і тому лише вона наділена абсолютним правом щодо вирішення юридичної долі її будинку , в тому числі і визначення кола співмешканців. Згідно п. 33 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В ході судового розгляду судом встановлено те, що позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів з метою вжиття превентивних заходів до відповідача, про що свідчить висновок про результати розгляду звернення громадянки [PERSON] від 01.11.2013 року (а.с.8), постанова про відмову в порушенні кримінальної справи відповідно до заяви [PERSON] (а.с.9) та висновок про результати розгляду звернення громадянки [PERSON] від 10.10.2015 року (а.с.10). Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач [PERSON] своїми діями систематично порушує правила співжиття, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених ст.116 ЖК України, для виселення відповідача, а тому позов слід задовольни.

Outcome: approved