Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 13.01.2016 року близько 18 години 30 хвилин, водій [PERSON] керуючи рейсовим автобусом «Галаз 3209.60» державний номер [NUMBER] та рухаючись автодорогою «Київ-Овруч» з с. Демидів у напрямку с. Лютіж Вишгородського району Київської області, 34 км +800 м вказаної автодороги, проявив неуважність та злочинну недбалість, порушуючи вимоги п.2.3. б Правил дорожнього руху України, маючи технічну можливість виявити биття пари задніх лівих коліс одне об одне та об інші елементи автобуса (ходової частини, кузова), а також розхитування задньої частини автобуса, належним чином не стежив за технічним станом керованого транспортного засобу, своєчасно не вжив заходів для його зупинки й перевірки технічного стану, забезпечення безпеки дорожнього руху, що призвело до поступового відкручування за рахунок послаблення усіх гайок кріплення й самовільного сходження на зустрічну смугу руху задніх лівих коліс, з матиці під час руху автобусу, внаслідок чого стався наїзд на відокремлене від автобуса колесо автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався зустрічною смугою руху, що призвело до втрати керування автомобілем, який виїхав за межі автодороги ліворуч й зіткнувся з деревом. Внаслідок ДТП пошкоджено автомобіль «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] власником якого, є [PERSON] , вартість матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу становить 148 103,70 грн. Крім того, для встановлення вартості матеріального збитку автомобілю [PERSON] поніс витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1 700,00 грн. Таким чином, [PERSON] заподіяні психологічні (моральні) страждання. Крім того, в результаті ДПТ [PERSON] , який керував автомобілем «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] , отримав тілесні ушкодження та потребував медичного лікування. На лікування [PERSON] , [PERSON] витрачено 2 571,90 грн. Разом з тим, в результаті отриманих травм, [PERSON] зазнав моральних страждань. На час скоєння ДТП власником рейсового автобуса «Галаз 3209.60» державний номер [NUMBER] був приватний підприємець [PERSON] [PERSON] на час ДТП перебував в трудових відносинах з [PERSON] . Таким чином, [PERSON] , як власник джерела підвищеної небезпеки та фізична особа, працівник якої завдав шкоду під час виконання трудових обов`язків, згідно делікатного зобов`язання має нести цивільну відповідальність по відшкодуванню шкоди, внаслідок ДТП. Вироком Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2018 року [PERSON] визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 07.08.2018 року вирок Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2018 року в частині визнання [PERSON] винним у скоєні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, залишено без змін. На підставі викраденого [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду у розмірі 152 375,60 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн. Ухвалою суду від 29.10.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 14.05.2019 року ухвалою суду провадження у цивільній справі зупинено до закінчення розгляд Верховним Судом касаційної скарги [PERSON] на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2018 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 07.08.2018 року. Ухвалою суду від 02.07.2020 року провадження по справі поновлено та призначено підготовче судове засідання. 10.09.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. Позивачі в судове засідання 29.06.2021 року не з`явились, до суду подали заяву згідно якої, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити в повному обсязі. Розгляд справи поводити у їх відсутність. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились. Представник відповідач до суду направив клопотання про відкладення розгляд справи, у зв`язку із зайнятістю в інших судових засіданнях у Київському апеляційному суді. Однак, враховуючи те, що представник відповідача неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справи, на підтвердження поважності причин неявки до суду, доказів не подавав, отже відсутні підстави для перенесення розгляду справи визначені статтею 223 ЦПК України. Крім того, відповідач не скористалась своїм правом та не подала до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 24.11.2011 року у справі «Загородній проти України», заява №27004/06 суд зазначив, що особа, проти якої висунуті кримінальні обвинувачення, яка не бажає захищатись особисто, повинна бути в змозі скористатись юридичною допомогою за власним вибором (рішення від 16.04.2009 року у справі «Ханжевачкі проти Хорватії» (Hanzevadki v. Croatia), заява №17182/07, п.21). Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Отже, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності [PERSON] та його представника, оскільки неявка відповідача та його представника в призначене судом судове засідання не є підставою для відкладення розгляду справи. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Вироком Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2018 року визнано винним [PERSON] за ч.2 ст.286 КК України і за цим законом призначено йому покарання три роки позбавлення волі з позбавленням права керувати усіма видами транспортних засобів на три роки. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 07.08.2018 року апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] залишені без задоволення. Апеляційну скаргу потерпілого [PERSON] задоволено. Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2018 року щодо [PERSON] в частині вирішення цивільного позову потерпілого про відшкодування моральної шкоди змінено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 90 000,00 грн. У решті вирок Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2018 року залишено без змін. 17.03.2020 року постановою Верховного суду касаційну скаргу засудженого [PERSON] - задоволено частково. Вирок Вишгородського районного суду київської області від 01.06.2018 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 07.08.2018 року щодо [PERSON] змінено. Застосовано до засудженого [PERSON] положення ст.75 КК України, звільнено його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням та іспитовим строком тривалістю три роки. Як встановлено, вироком Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2018 року, ухвалою апеляційного суду Київської області від 07.08.2018 року та постановою Верховного суду від 17.03.2020 року, що 13.01.2016 року близько 18 год. 30 хв., водій [PERSON] , керуючи рейсовим автобусом «Галаз 3209.60» д.н.з. [NUMBER] та рухаючись автодорогою «Київ-Овруч» з с. Демидів у напрямку с. Лютіж Вишгородського району, на 34 км + 800 м вказаної автодороги, проявив неуважність та злочинну недбалість, й на порушення вимог п.2.3 б ПДР України, маючи технічну можливість виявити биття пари задніх лівих коліс одне об одне та об інші елементи автобуса (ходової частини, кузова), а також розхитування задньої частини автобуса, належним чином не стежив за технічним станом керованого транспортного засобу, своєчасно не вжив заходів для його зупинки й перевірки технічного стану, забезпечення безпеки дорожнього руху, що призвело до поступового відкручування за рахунок послаблення усіх гайок кріплення й самовільного сходження на зустрічну смугу руху задніх лівих коліс з матиці під час руху автобусу, унаслідок чого стався наїзд на відокремлене від автобуса колесо автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням потерпілого [PERSON] , який рухався зустрічною смугою руху, що призвело до втратити керування автомобілем, який виїхав за межі автодороги ліворуч й зіткнувся з деревом. Внаслідок зіткнення автомобіля з деревом пасажиру потерпілому [PERSON] заподіяно тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння, зокрема: «ВЧМТ, забиття головного мозку, вдавленого перелому правої скронево-тім`яної кісток, епідуральної гематоми правої тім`яної області, травматичного перелому правого скуло-орбітального комплексу без зміщення кісток», а водію автомобіля потерпілому [PERSON] заподіяно легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у виді ЗТГК: забій грудної клітини, забійна рана лівої кісті, розтягнення зв`язувального апарату шийного відділу хребта, частковий розрив лівого грудинно-ключичного зчленування, розтягнення зв`язок лівого тазостегнового суглобу, різана рана лівої кісті, виражений больовий синдром. Таким чином [PERSON] порушив п.2.3 б Правил дорожнього руху України, зокрема для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. Допущені [PERSON] порушення Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та призвели до заподіяння потерпілим [PERSON] та [PERSON] тілесних ушкоджень. Частиною 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , [PERSON] є власником автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] . Як вбачається, із звіту про визначення вартості збитків №13367 від 06.10.2016 року, складеного ФОП [PERSON] , вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] , станом на 06.10.2016 року складає 148 103,70 грн. Крім того, [PERSON] за звіт про визначення вартості збитків №13367 від 06.10.2016 року, сплатив ФОП [PERSON] 1 700,00 грн., що підтверджується квитанцією, товарним чеком від 04.10.2016 року. Відповідно до довідки КЗ «Вишгородська центральна районна лікарня» від 13.01.2016 року, [PERSON] звернувся до травмпункту та встановлено діагноз ЗТГК: забій грудної клітини,забійна рана лівої кісті. На лікування [PERSON] , [PERSON] понесені витрати у розмірі 2 571,90 грн., що підтверджується фіскальним чеком «ПП Клініка Медіком» від 14.01.2016 року на суму 1 568,95 грн., фіскальним чеком «Аптека №30 ТОВ Сіріус» від 14.01.2016 року на суму 150,59 грн., фіскальним чеком «Аптека №11» від 13.01.2016 року на суму 202,36 грн., а також розрахунковою квитанцією ЯААА №1496161 про сплату договору співстрахування добровільного медичного страхування на суму 650,00 грн. Відповідно до ст.1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно до ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Таким чином, заподіяна [PERSON] майнова шкода у розмірі 152 375,60 грн. підлягає стягненню з власника транспортного засобу «Галаз 3209.60» д.н.з. [NUMBER] , а саме [PERSON] у відповідності до статті 1187 ЦК України. Щодо вимог [PERSON] та [PERSON] про стягнення моральної шкоди з [PERSON] , суд виходить з того, що відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльність відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, проте до цих вимог також застосовуються положення ст.11 ЦПК України, щодо надання належних та допустимих доказів її спричинення. Згідно положень ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно до ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Враховуючи постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а саме пункт 3 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно до роз`яснень, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» ( з урахуванням змін та доповнень, внесених Постановою пленуму Верховного Суду України від 25.05.2005 р. № 5) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуючи обсяг переживань, яких зазнав [PERSON] в зв`язку з пошкодженням майна, а також переживань яких зазнав [PERSON] у зв`язку з відновленням здоров`я, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог щодо отримання позивачами моральних страждань, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача завданої ним моральної шкоди [PERSON] в розмірі 20 000,00 грн., а також завданої відповідачем моральної шкоди [PERSON] в розмірі 30 000,00 грн. Крім того, згідно із положенням ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Виходячи зі змісту положень ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ч.1 ст.901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України вбачається, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 статті 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. 23.08.2018 року між адвокатом Іванченко О.О. (адвокат) та [PERSON] (клієнт) укладено договір №08/18/1-Ц про надання правової допомоги згідно якого, адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу клієнту у розгляді судами цивільної справи щодо відшкодування з ПП «Гиренко» на користь клієнта матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] , а клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар за надання правової допомоги. Крім того, 23.08.2018 року адвокатом Іванченко О.О. (адвокат) та [PERSON] (клієнт) укладено договір №08/18/2-Ц про надання правової допомоги згідно якого, адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу клієнту у розгляді судами цивільної справи щодо відшкодування з ПП «Гиренко» на користь клієнта моральної шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] , а клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар за надання правової допомоги. Як вбачається з попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, які позивачі понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи, а саме витрати на правову допомогу - 8 000,00 грн. Отже, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачів витрат на правову допомогу в розмірі 8 000,00 грн. підлягають задоволенню.

Outcome: approved