Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Адвокат Шепель М.В. в інтересах [PERSON] звернулася до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просила визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог представник позивача - адвокат Шепель М.В. посилалася на те, що [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.1991 року. Представник позивача зазначила, що у належному [PERSON] будинку зареєстровані позивач та відповідачі по справі, однак, фактично останні не мешкають у вказаному будинку з 01.01.2015 року, спільне господарство з позивачем не ведуть, комунальні послуги не сплачують. Представник позивача наголосила, що ані позивач, ані інші члени сім`ї відповідачам не чинили перешкод у користуванні житловим будинком. Відповідачі фактично втратили право користування зазначеним будинком, оскільки не мешкають за місцем реєстрації понад один рік, не сплачують комунальні послуги та не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, тобто свідомо втратили інтерес до будинку. Таким чином, позивач в особі представника - адвоката Шепель М.В. вимушений звернутися до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком з тих підстав, що вони не проживають тривалий час у вказаному будинку і добровільно з реєстраційного обліку не знімаються. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі проти позову не заперечували, просили справу розглянути за їх відсутності, про що 26.08.2021 року надіслали на адресу суду відповідні заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу від 19.04.1991 року, посвідченого державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори Точаненко Т.М., [PERSON] належить будинок [ADDRESS] . Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за [PERSON] . БТІ 05.08.1991 року. Вищевказане також підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок житлового фонду від 05.08.1991 року. Згідно довідки начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 25.08.2021 року за №127 - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріальної контори 19.04.1991 року, реєстр №1307. В зазначеному будинку зареєстровані: позивач - [PERSON] , [INFO] , та відповідачі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , однак відповідачі фактично не проживають в цьому будинку з 01.012015 року, що підтверджується актом про не проживання №1025, складеним 27.07.2021 року землевпорядником Нижньотеплівської сільської ВЦА [PERSON] в присутності сусідів: [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають з 01.01.2015 року, будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачують, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої реєстрації відповідачів у будинку позивача наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не заявляв вимог про стягнення з відповідачів на його користь судовий збір, а тому вважає судові витрати залишити за його рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved