Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

[PERSON], та [PERSON] в інтересах [PERSON] у липні 2015 року звернулись до суду із позовом, який у листопаді та у грудні 2015 року уточнили, і просили суд встановити юридичний факт набуття [PERSON], за станом на 01 січня 2014 року, права приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Також позивачі просять суд визнати за ними право власності на квартиру [ADDRESS], зокрема, на одну третю частку за [PERSON], та на дві третіх частин за [PERSON], в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], померлого 03 листопада 2014 року. В судовому засіданні представник позивачів- адвокат [PERSON] позовні вимоги своїх довірителів підтримала, і просила їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області не заперечував проти задоволення даного позову. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення даного позову. Так, судом встановлено, що на підставі рішення від 12.12.1974 року засідання будкому міжколгоспбуду рішенням виконкому Комінтернівської районної ради народних депутатів від 31 грудня 1974 року № 15 виділено квартиру № 14 в смт. Комінтернівське вул. Новоселів, буд. № 1, про що видано ордер. За життя [PERSON] відведене йому житло не приватизував. 03.11.2014 року [PERSON] помер, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 395425, повторно виданого 25.11.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис про смерть № 799 від 04.11.2014 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку за законом прийняли [PERSON] та [PERSON], які є рідними дітьми померлому [PERSON] [PERSON] відмовився від своєї долі у спадщині на користь [PERSON], що підтверджується матеріалами спадкової справи № 412/2014, і таким чином частка [PERSON] у спадковому майні становить дві третіх. Інші спадкоємці відсутні. У теперішній час право власності на спірну квартиру не зареєстровано, що встановлено судом за змістом довідки КП «Комінтернівське БТІ» № 317 від 08.05.2015 року. Комінтернівський міжколгоспбуд припинив свою діяльність, що встановлено судом зі змісту довідки Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області № 02-15/828 від 16.12.2015 року. На обліку як безхазяйна спірна квартира не перебуває, що встановлено судом зі змісту довідки КП «Комінтернівське БТІ» від 11.12.2015 року № 2100. Постановою державного нотаріуса Комінтернівської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 29.10.2015 року відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спірну квартиру. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В силу ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном- протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Категорія добросовісність використовується законодавцем, проте її дефініція визначена у ЦК лише стосовно права власника на витребування майна від добросовісного набувача та здійснення розрахунків при витребуванні майна з чужого незаконного володіння. Стаття 388 ЦК України визначає набувача добросовісним, якщо він не знав і не міг знати, що особа, у якої він придбав майно, не мала права його відчужувати. Навпаки, згідно із ст. 390 ЦК України недобросовісний набувач це особа, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісний набувач). Як видається, у розумінні ст. 344 ЦК України володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном, якщо не буде доведено, що він, набуваючи майно у володіння, знав або повинен був знати про незаконність такого набуття, зокрема про те, що особа, у якої він придбав майно, не мала права його відчужувати: тобто якщо не спростовується факт його добросовісності як обов'язкової умови володіння з метою набуття прав власності. Таким чином, мова може йти про існування презумпції добросовісності володільця, яка, хоч і не закріплена в інституті набувальної давності, однак підлягає застосуванню з урахуванням поняття добросовісності як засадничого положення цивільного законодавства в порядку ст. 3 та ч. 5 ст. 12 ЦК України . Суд переконаний, що визначення поняття добросовісності особи має враховуватися і в розумінні ст. 344 ЦК України. Зокрема, особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, то він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця. Таким чином, суд вважає, що в основу поняття добросовісності володільця покладені, по-перше, правомірність дій володільця майна, по-друге, мовчання і бездіяльність попереднього власника протягом усього строку набувальної давності. При цьому судом не встановлено обставин, що незаконність володіння [PERSON] спірною квартирою виникла внаслідок порушення норм кримінального права, бо в такому випадку у правопорушника не може виникнути право власності. Суд також вважає, що [PERSON] в.Ю. за життя відкрито і безперервно володів спірною квартирою. Так, чинним законодавством не передбачено обов'язку володільця демонструвати факт свого володіння майном у певних формах або таким чином, щоб зробити його наявним для оточуючих. Водночас, особа зобов'язана не приховувати факт володіння, адже оточуючі повинні мати можливість розпізнати володіння та дійти висновку щодо володіння майном саме певною особою. Суд вважає доведеним факт відкритого володіння [PERSON] спірною квартирою. Для набуття права власності за набувальною давністю володіння також має бути безперервним. Суд вважає, що для дослідження безперервності володіння спірною квартирою, є об*єктивно утрудненим і навіть неможливим, а тому і процесуально недоцільним надання доказів такого володіння за кожний із 365 днів протягом останніх десяти років до моменту смерті [PERSON] Суд вважає доведеним факт безперервності володіння [PERSON] спірною квартирою протягом більше 10 років, при цьому суд виходить з об*єктивних доказів, приєднаних до справи довідка депутата Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області від 18.05.2015 року, довідкою КП «Комінтернівське» від 18.05.2015 року, довідкою Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області від 08.05.2015 року № 02-15/282. Отже [PERSON] з грудня 1974 року, січня 1975 року до дня своєї смерті безперервно володів спірною квартирою. В той же час згідно ч.1 ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Виходячи з ч.2 ст. 335 ЦК України безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Згідно досліджених обставин, судом встановлено, що спірна квартира на облік КП «Комінтернівське БТІ» - органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, як безхазяйне майно не бралась. Відповідної заяви від органу місцевого самоврядування Комінтернівської селищної ради або його виконавчих органів з цього приводу не надавалося. За змістом статті 335 ЦК України на нерухоме майно судом може бути визнане право власності як на безхазяйне майно. Між тим за конкуренції підстав набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України або як на безхазяйну річ в порядку ст. 335 ЦК України, на переконання суду, слід виходити з того, що не може вважатися безхазяйним нерухоме майно, що перебуває у володінні будь-якої особи, хоч і незаконному. Отже суд доходить до переконання, що у правовідносинах, що склалися, слід застосовувати ст. 344 ЦК України. Згідно ст. 347 ЦПК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Таким чином припинення права власності міжколгоспбуду на спірну квартиру внаслідок відмови у розумінні статті 347 ЦК України не відбулося, оскільки не встановлено дій, що свідчать про таку відмову зокрема не подано відповідної заяви та не внесено відповідного запису до державного реєстру про відмову від права власності. Згідно ст. 346 ЦПК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Отже, зі змісту даної статті ЦК України вбачається, що всі підстави припинення права власності в залежності від їх характеру їх припинення можна поділити на: -\~Добровільне припинення права власності, що відбувається за волею власника шляхом передачі майна іншим субєктам на підставі цивільних правочинів (договорів купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, ренти тощо), а також шляхом приватизації передачі державного чи комунального майна у власність недержавним юридичним та фізичним особам; -Втрату права власності з незалежних від власника причин - у звязку з припиненням права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; у звязку зі знищенням майна; за набувальною давністю. -Примусове позбавлення права власності поза волею власника, але на підставах та в порядку, встановленому Законом - викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; Отже набувальна давність виступає однією із самостійних підстав припинення права власності на майно. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: 1)неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1)договори та інші правочини; 2)cтворення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3)завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Згідно статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі визнання права. Отже суд виходить з того, що [PERSON] за життя добросовісно заволодів спірною квартирою і до дня своєї смерті продовжував добросовісно, відкрито та безперервно володіти даним нерухомим майном протягом періоду більше десяти років з грудня 1974 року січня 1975 року (в розумінні ЦК України в редакції 2003 року з урахуванням набрання ним чинності з 01.01.2004 року). Іншого порядку встановлення даного юридичного факту законом не передбачено, тому в цій частині позовні вимоги позивачів є обгрунтованими і підлягають безумовному задоволенню. Вирішуючи питання можливості задоволення позову в частині визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Законодавцем в нормі ст. 1219 ЦК України визначений перелік прав та обовязків, які не входять до складу спадщини. Цей перелік складають ті права і обовязки, які нерозривно повязані з особою. В силу положення ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Матеріалами справи доведено, що позивачі не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру, що за життя належала спадкодавцю. Таким чином, суд дійшов висновку, що за життя [PERSON] набув право власності на спірну квартиру, і це право підлягає успадкуванню в загальному порядку. Оскільки Законом України «Про нотаріат» не передбачена можливість видачі спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину за законом чи за заповітом за відсутності правовстановлюючого документу, суд вважає, що тільки в судовому порядку позивач має можливість захисту свого права та законного інтересу. Отже позовні вимоги в частині визнання права власності за законом є обгрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved