Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» ( далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), в особі представника Гребенюка О.С., звернулося до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 110 272,37 грн. за кредитним договором № б/н від 08 серпня 2007 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до умов договору № б/н від 08 серпня 2007 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання по наданню кредитних коштів виконав, однак відповідачем умови договору не виконуються, порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів, в зв`язку з чим, станом на 22 липня 2020 року, відповідач має заборгованість у сумі 110272,37 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку, з них: 2596,22 грн. - заборгованість за кредитом; 105 776,15 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1900 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 02 вересня 2020 року справу прийнято до провадження та відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, також надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено договір від 08 серпня 2007 року. У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, що підтверджується її підписами у цій анекті-заяві та довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.21, 22). Отже, сторони у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України,кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України, встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому. За нормами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] отримала кредитні кошти, користувалася ними, однак не виконала своїх грошових зобов`язань за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого представником АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість відповідача по тілу кредиту становить 2 596, 22 грн. При цьому, суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості, наданий банком, в частині визначення заборгованості по відсоткам у сумі 105 446,15 грн., оскільки даний розрахунок не відповідає умовам кредитного договору та вимогам закону з огляду на таке. З довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» вбачається, що під час укладення кредитного договору діяла процента ставка по кредиту в розмірі 22,8 % на рік, проте з розрахунку, наданого позивачем встановлено, що з 01 січня 2013 року процентна ставка була збільшена до 30 % річних, з 21 січня 2018 року до 43,20 % річних. Однак, позивачем, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суду не надано доказів того, що позивачем узгоджувалася з відповідачем зміна процентної ставки. А отже, вказані підвищення процентної ставки є таким, що не передбачені умовами договору, тому є такими, що не підлягають виконанню. Такий правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року (справа № 489/9289/14-ц, провадження № 61-5307св18), у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо; боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Водночас суд враховує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Крім того, Велика Палата Верховного Суду 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 вказала на існування двох різних значень терміну «користування чужими грошовими коштами». Перше це отримання боржником можливості правомірно платити кредитору борг протягом визначеного часу. Друге значення прострочка грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, однак неправомірно не платить їх. Велика Палата ВС прийшла до висновку, що наслідком неправомірного користування чужими коштами, тобто прострочки виконання грошового зобов`язання (як договірного так і не договірного), є нарахування процентів річних у відповідності до ч. 2 статті 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати виплату процентів, розмір яких визначено законом або договором за правилами ч. 1 статті 1048 ЦК України. Враховуючи викладене, визначальним у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання зобов`язання. До цього моменту можливо нарахування процентів як плати, згідно до частини першої статті 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України. З довідки, наданої представником позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», вбачається, що термін дії кредитної картки, виданої [PERSON] визначено до 31 грудня 2018 року (а.с.20). Судом встановлено, що позивач розрахував розмір заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно укладеного договору до 22 липня 2020 року, що не відповідає положенням закону та зазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду, оскільки з 01 січня 2019 року припинилося право банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом. Враховуючи викладене, суд частково стягує борг за процентами, оскільки розрахунок боргу, наведений позивачем в цій частині, не узгоджується з умовами договору, згідно якого базова відсоткова ставка 22,8% з розрахунку 360 днів на рік (що відповідає базовій ставці в місяць 1,9%, зазначеній в заяві а.с.22), а період нарахування процентів по 31 грудня 2018 рік. Проте, за наведених обставин, суд бере до уваги наданий розрахунок заборгованості за кредитом лише в частині, яка визначає відсоткову ставку розміром 22,8% на рік до 31 грудня 2012 року, що становить 50,37 грн. (а.с.9). Судом розраховано, що за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2018 року (кількість прострочених днів неповернення кредитних коштів становить 2 191), заборгованість за процентами за користування кредитними коштами становить 3 602,60 грн. Отже, сукупний розмір заборгованості по процентах за користування кредитними коштами за вказаний період складає 3652, 97 грн. Крім того, представник АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути нараховану пеню у розмірі 1900 грн. Проте, у заяві, підписаній сторонами, чи довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відсутні умови договору про нарахування пені за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, відтак, а отже немає правових підстав для її стягнення, враховуючи вимоги ч.3 ст.12, ч. 2 ст. 43 та ст. 81 ЦПК України. Сукупність наведених доказів, наданих позивачем та їх належна оцінка і дають суду підстави для часткового задоволення заявлених позивачем вимог, сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача становить - 6 149,19 грн. (2596,22 грн. (заборгованість за кредитом) + 3652, 97 (заборгованість за відсотками) Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Згідно платіжного доручення позивачем при пред`явленні позову до суду сплачений судовий збір у розмірі 2102 грн.(а. с. 1). Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог (5,58%), з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 117,29 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial