Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) у вересні 2016 року звернулась до суду з вказаним позовом та просить розірвати договір довічного утримання, укладений 05.04.2011 року року між [PERSON] та [PERSON](надалі по тексту - Відповідач 1), [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач 2), оскільки неналежно виконують умови Договору. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 05.04.2011 року відповідачі уклали з нею Договір довічного утримання. Відповідно до данного договору вона передала Відповідачам, як Набувачам, за Договором довічного утримання у власність квартиру [ADDRESS] в обмін на довічне забезпечення Відчужувача та її утримання. 09.09.2011 року між Сторонами вказаного договору, було укладено Договір про заміну набувача в Договорі утримання від 05.04.2011 року за реєстровим № 364, відповідно до якого Набувачем за Договором довічного утримання замість [PERSON] стала громадянка [PERSON]. Заміна набувача за Договором довічного утриманні відбулась за згодою Позивача у зв`язку із неможливістю [PERSON] виконувати свої обов`язки передбачені Договором. У відповідності до п.8 Договору довічного утриманні надання Позивачу довічного забезпечення у вигляді: забезпечення її житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення за нею догляд та надання матеріальної допомоги та для придбання ліків та оплати медичних послуг і процедур у випадку її хвороби та перебування на стаціонарі. Грошове забезпечення за вказаним Договором у п. 10 було визначено у вигляді щомісячних виплат у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) грн., що еквівалентно 150 (сто п`ятдесят) доларів США 71 цент за курсом НБУ на день укладення Договору. 31.01.2014 року між Позивачем та відповідачами було укладено Договір про внесення змін до п.10 Договору довічного утримання № 364 від 05.04.2011 року, відповідно до якого грошове забезпечення згідно цього Договору визначається у вигляді щомісячних виплат у розмірі 3 200 (три тисячі двісті) грн. На думку Позивача, протягом терміну дії зазначеного Договору довічного утримання набувачі за договором неналежно виконували свої обов`язки щодо забезпечення Позивачу догляду та матеріального забезпечення, а починаючи з червня 2016 року взагалі перестали надавати Позивачу будь-яку матеріальну допомогу, визначену п.8 та п.10 Договору довічного утримання. Представники позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав і до особи, що зазначена в позовній заяві. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, надав письмові заперечення. Суд, заслухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Судом встановлено, що 05 квітня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] укладений договір довічного утримання, у відповідності до якого у власність квартиру [ADDRESS] в обмін на довічне забезпечення Відчужувача та її утримання (а.с. 13). 09.09.2011 року між Сторонами вказаного договору, було укладено Договір про заміну набувача в Договорі утримання від 05.04.2011 року за реєстровим № 364, відповідно до якого Набувачем за Договором довічного утримання замість [PERSON] стала громадянка [PERSON]. Заміна набувача за Договором довічного утримання відбулась за згодою Позивача у зв`язку із неможливістю [PERSON] виконувати свої обов`язки передбачені Договором. У відповідності до п.8 Договору довічного утриманні надання Позивачу довічного забезпечення у вигляді: забезпечення її житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчужувані квартирі; забезпечення за нею догляд та надання матеріальної допомоги та для придбання ліків та оплати медичних послуг і процедур у випадку її хвороби та перебування на стаціонарі. Грошове забезпечення за вказаним Договором у п.10 було визначено у вигляді щомісячних виплат у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) грн., що еквівалентно 150 (сто п`ятдесят) доларів США 71 цент за курсом НБУ на день укладення Договору (а.с.14). 31.01.2014 року між Позивачем та відповідачами було укладено Договорі про внесення змін до п.10 Договору довічного утримання № 364 від 05.04.2011 року, відповідно до якого грошове забезпечення згідно цього Договору визначається у вигляді щомісячних виплат у розмірі 3 200 (три тисячі двісті) грн. (а.с.15). Так, обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач та її представники посилалися на те, що протягом терміну дії зазначеного Договору довічного утримання набувачі за договором неналежно виконували свої обов`язки щодо забезпечення Позивачу догляду та матеріального забезпечення , а починаючи з червня 2016 року взагалі перестали надавати Позивачу будь-яку матеріальну допомогу, визначену п.8 та п.10 Договору довічного утримання. Позивач зазначає, що Відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за Договором довічного утримання, так як за період з 05.04.2011 року і до 30.09.2011 року не було здійснено жодного платежу на користь Позивачки. Крім того, до липня 2012 року суми передбачені договором були значно менші ніж передбачені умовами договору. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Так, у Позивача виникло право подати позовну заяву ще у 2011-2012 роках у момент неналежного виконання Відповідачами своїх обов`язків за Договором, проте вона його не використала. При цьому, починаючи з липня 2012 року відповідач належним чином виконував взяті на себе зобов`язання. Позивачка не відмовилась від зазначеного Договору довічного утримання, адже кошти,які були перераховані їй у подальшому вона зняла зі своєї картки та не заперечувала проти їх отримання, тим більше на початку 2014 року погодилась підписати додаткову угоду, якою було збільшено розмір щомісячних перерахувань. Згідно до ст.ст. 627, 638 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні Договору, виборі контрагента та визначенні умов Договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов Договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягну то згоди. Позивач укладаючи Договір довічного утримання, повністю погоджувалась з його умовами, як і з внесеними доповненнями, а тому послання на порушення Відповідачами ст. 751 ЦК України є хибними. Отримання Позивачкою грошей у 2014 році підтверджується її розписками, відповідно до яких Відповідачами було переплачено на користь Позиваки суму коштів у розмірі 4 406 (чотири тисячі чотириста шість) грн. 81 коп. (а.с.а.с.97-100). Відповідно до розрахунку у квітні 2015 року відповідачі здійснили оплату у подвійному розмірі у рахунок платежу, ще й за травень 2015 року. Теж саме було й у вересні 2015 року, де було здійснено два платежі в рахунок й жовтня 2015 року. Загалом за 2015 рік Відповідачами було переплачено на користь позивачки 2 191 (дві тисячі сто дев`яносто одна) грн. Також, з матеріалів справи убачається, що у серні 2016 року відповідачами було перераховано на її картку суму коштів у розмірі 6 400 (шість тисяч чотириста) грн. в рахунок платежів за червень та липень 2016 року. У вересні 2016 року бул здійснено платіж у розмірі 6 400 (шість тисяч чотириста) грн. за серпень та вересень 2016 року. У жовтні 2016 року було здійснено платіж у розмірі 3 200 (три тисячі двісті) грн., такий же платіж здійснено у листопаді 2016 року, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.а.с.101-102). З урахуванням викладеного відповідачами було здійснено переплату на користь Позивачки за період у 2013- 2016 роки - 7 982,41 грн. Тому твердження Позивачки про те, що Відповідачі належним чином не виконують свої зобов`язання за Договором довічного утримання не мають ніякого обґрунтування. Як вбачається з розрахунку наданого Позивачем у липні 2012 року на її користь було перераховано суму кошів у розмірі 10 250 (десять тисяч двісті п`ятдесят) грн. Зазначену суму коштів Відповідач перерахував у зв`язку з неналежним виконанням обов`язків за попередні періоди, а також у рахунок сплати своєї частини коштів необхідно сплати у серпні 2012 року. Сторонами не було створено та підписано ніякого графіку сплати грошового забезпечення за Договором довічного утримання, у п. 10 зазначено, що таке погашення відбувається на щомісячній основі у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) грн. 00 коп. Крім того, як вбачається з розрахунку Позивача за кожен місяць, коли вона не отримувала суму коштів передбачену Договором Відповідачі у попередніх місяцях перераховували кошти за наступні періоди. Позивач не заперечувала факт переплати. Позивач вказує, що у відповідності до ч.1 ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувану, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. На думку Позивача, той факт, що у договорі не було визначено індексацію, це порушило її права. Але ініціатива збільшення платежу надійшла саме від Позивача, вона сама пропонувала нові умови Договору, про, що ні вона ні її представники не заперечували. Тому, суд не приймає до уваги зазначені твердження позивача. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Згідно до п.1 ч.1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Між тим, заявляючи вимоги про розірвання Договору довічного утримання, Позивач вказує на те, що Відповідачі жодного разу не потурбувалися про її матеріально-побутовий стан та стан здоров`я, не забезпечували її необхідним комплексом послуг у період її тяжкої хвороби, не доглядали її у лікувальному закладі, де вона перебувала внаслідок хвороби, не відвідували її за місцем проживання. Відповідно до абзацу 2 п.8 Договору довічного утримання сторони погодили, що за згодою сторін обов`язок Набувачів за надання Відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення догляду та надання матеріальної допомоги для придбання ліків та оплати медичних послуг і процедур у випаду хвороби та перебування [PERSON] у стаціонарі. Відповідно до ч.1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Тобто з Договору випливає, що надавити матеріальне забезпечення за Договором бул визначено у розмірі щомісячних платежів та було спрямоване саме на придбання ліків та оплату медичних послуг у випадку хвороби Позивачки. Те, що стосується хвороби Позивачки, то як вбачається з Висновку ЛКК вона має хронічний характер, так як Позивачка знаходиться під наглядом у поліклінічному відділенні. При цьому, суду не надано даних, що Позивачка повідомила Відповідачів про зазначені проблеми зі здоров`ям ні до укладання Договору довічного утримання, ні під час укладання, ні під час укладання Додаткової угоди. Що стосується стаціонарного лікування, то суду не надано доказів, що Позивачка повідомляла Відповідачів коли вона перебувала на такому лікуванні та у якому медичному закладі. Крім того, Позивачем не надано суду ніяких доказів на підтвердження того факту, що вона дійсно перебувала на стаціонарному лікування у будь-якому медичному закладі. Отже, Позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що протягом терміну дії зазначеного Договору довічного утримання набувачі за договором неналежно виконували свої обов`язки щодо забезпечення Позивачу догляду та матеріального забезпечення, а починаючи з червня 2016 року взагалі перестали надавати Позивачу будь-яку матеріальну допомогу, визначену п.8 та п.10 Договору довічного утримання. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі надані і досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є необґрунтованим, не доведеним належними доказами у справі, а отже не підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦК України.

Outcome: dismissed