Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON], просила припинити право власності [PERSON] на 1/16 частку квартири [ADDRESS], та визнати право власності на 1/16 частку квартири [ADDRESS] за позивачем; в рахунок виплати компенсації 1/16 частку квартири [ADDRESS], стягнути з позивача на користь відповідача грошову компенсацію вартості частки майна в розмірі 40212,50грн., що внесена позивачем на депозитний рахунок Дніпровського районного суду м. Києва та виплатити дану суму з депозитного рахунку суду відповідачеві [PERSON], що є предметом позову. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та її представника та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) відповідач не скористався. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. (ст. 1297 Цивільного кодексу України) Разом з тим, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ч.1 ст. 1218 ЦК України). Як з'ясовано судом, з 13 січня 2004 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с.25) [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.84) За життя [PERSON] склав заповіт датований 27 вересня 2014 року, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори, за умовами якого на випадок своєї смерті [PERSON] заповідав належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] В порядку спадкування за заповітом, [PERSON] набула право власності на ? частка квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності, виданим 22.06.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., зареєстрованим у реєстрі за [NUMBER] (а.с.123), а також на 7/16 часток квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, видане 22.06.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., зареєстрованим у реєстрі за №396. (а.с.125). Право власності позивача [PERSON] на вказані вище частки в об'єкті нерухомого майна (1/2 частка та 7/16 часток) - квартири [ADDRESS], зареєстроване у передбаченому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2017 року. (а.с.124, 126). Оскільки у квартирі [ADDRESS] на момент смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована понад п'ять років його мати [PERSON], яка була пенсійного віку та непрацездатною, остання успадкувала обов'язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 22.06.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., свідоцтво про право на спадщину відповідно до статті 1241 ЦК України на 1/16 частку квартири, ще не видане. [INFO] року померла [PERSON]. 10 вересня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семащук С.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті його бабусі [PERSON], яка померла 30.06.2015 року, за правом представлення після смерті батька [PERSON], який помер 02.04.2015року, на підставі заяви спадкоємця приватним нотаріусом КМНО Семащук С.В. була заведена спадкова справа №2/2015. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 31.08.2016 року відмовлено у задоволені позову [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семащук Світлани Володимирівни, третя особа [PERSON] про визнання незаконною відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Як встановлено судом у мотивувальній частині судового рішення: «Враховуючи те, що [PERSON] помер до моменту відкриття спадщини після [PERSON] відповідно до ч.1 ст. 1266 ЦК України, третя особа [PERSON] спадкує після нього за правом представлення як спадкоємець першої черги, що виключає можливість спадкування позивача, як спадкоємця четвертої черги». За встановлених судом обставин, суд вважає доведеним той факт, що відповідач [PERSON] прийняв всю спадщину після померлої [PERSON], надав нотаріусу обсяг необхідних документів, що підтверджують виникнення у нього права на спадкування майна після смерті бабусі за правом представлення на підставі ст. 1266 ЦК України, оскільки його батько [PERSON] помер [INFO] року, тобто раніше за свою матір. За результатами розгляду заяви та матеріалів спадкової справи№2/2015 після померлої [PERSON], приватним нотаріусом було надіслано лист на адресу [PERSON], в якому було зазначено, що окрім неї є спадкоємець, який має більш переважне право на спадкування ніж вона, тобто відповідач [PERSON], у зв'язку з чим відсутні підстави для видачі свідоцтва про право важності на спадкове майно. (а.с. 9-11) При вирішенні даного спору, суд вважає такими, що мають приюдиційне значення обставини встановлені рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 31.08.2016 року, тому в силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України, ці обставини не потребують доказуванню в межах розгляду даної цивільної справи. Статтею 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 357 Цивільного кодексу України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ч. 1 ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому обов'язковими умовами для припинення права особи на частку в майні є наявність однієї з умов, визначених п.п. 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України та умови, вказаної в п. 4 частини 1 цієї статті. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], складається з однієї кімнати - жилою площею 16,6 кв. м., кухні, ванної кімнати, коридору та балкону, загальна площа квартири - 30,1 кв.м. (а.с.22-24). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, [PERSON] на праві приватної власності, серед іншого, належить квартира [ADDRESS]. (а.с.63-66). Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-68цс14, відповідно до статті 365 ЦК України, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Враховуючи викладене, оцінюючи наявні в матеріалах справи зазначені вище докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірна квартира є неподільною та складається з однієї кімнати, частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, припинення права власності відповідача на належну йому на праві власності частку квартири не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника - відповідача [PERSON]., з урахуванням іншого житла, яким володіє відповідач на праві приватної власності, тому наявні підстави для застосування до склавшихся правовідносин положень ч. 1 ст. 365 ЦК України. При вирішенні питання компенсації частки в об'єкті нерухомого мийна, суд бере за основу Звіт про оцінку майна, складений оцінювачем [PERSON] 30.09.2016р., на замовлення позивача, яким встановлено ринкову вартість однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], на дату оцінки, яка складає 643 400,00 грн., а ринкова вартість 1/16 частини об'єкта оцінки складає 40212,50 грн. (а.с.12-34), при цьому враховує, що грошові кошти у розмірі 40212,50 грн. внесені позивачем на депозитний рахунок суду, відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України (а.с.5), в той же час відповідач процесуальним правом взяти участь у судових засіданнях не скористався, заперечень щодо оцінки вартості спірного об'єкту нерухомого майна не висловив, клопотань про проведення судової будівельно-технічної експертизи під час розгляду справи не заявляв. Відповідно до ст.ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст.ст. 316-319, 325, 386, 391 та 405 ЦК України, ст. ст. 9, 109 ЖК України під правом власності слід розуміти право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і тільки власникові у повній мірі належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тільки він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При цьому власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, в тому числі і через суди. В силу глави 3 ЦК України та статей 11, ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених вимог, в тому числі і щодо способу захисту, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, з виплатою грошової компенсації, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1102,40 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved