Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Марїнського районного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа: ТСЦ № 1445, в якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить: - договір купівлі-продажу на транспортний засіб у вигляді автомобілю марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуска, двигун = 1596 куб.см., кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований центром № 1445 від 07.10.2016 року, між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] визнати недійсним; - зобовязати [PERSON], [PERSON] повернути [PERSON] транспортний засіб у вигляді легкового автомобіля марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуска, двигун = 1596 куб.см., кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований центром № 1445 від 07.10.2016 року; - визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб у вигляді легкового автомобіля марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуска, двигун = 1596 куб.см., кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]; - визнати технічні паспорти, видані ТСЦ № 1445 на транспортний засіб у вигляді легкового автомобіля марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуска, двигун = 1596 куб.см., кузов № [NUMBER], на імя [PERSON] недійсними. У судове засідання зявився представник позивачів та позивачі. У судове засідання відповідачі не зявились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 17.02.2016 року [PERSON], перебуваючи в шлюбі з [PERSON], прибдала легковий автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, двигун = 1596 куб. см., кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований центром № 1445 від 17.02.2016 року. Її донька, [PERSON], перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 03.04.2015 року. В травня 2016 року чоловік доньки запропонував їй оформити генеральну довіреність на транспортний засіб, мотивуючи це тим, що транспортний засіб знаходиться в його розпорядження і йому необхідно виїжджати до території, яка не контролюється українською владою, що можливо лише за наявності довіреності. 20.05.2016 року позивач виписала довіреність на імя [PERSON] терміном на три роки, відповідно до якої відповідач серед інших прав мав право продати транспортний засіб будь-кому за ціну та на умовах на свій розсуд, обміняти його на інший транспортний засіб або будь-яке майно, зробити перереєстрацію на нового власника. Позивач вказує, що дійсно надала довіреність відповідачу у формі генеральної довіреності, однак мала на увазі лише користування автомобілем, дата форма довіреності обумовлена спеціальним статусом перетину лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями, то питання щодо продажу автомобіля з чоловіком, як встановлено ст.ст. 368 ЦК України та 65 СК України, не вирішувалось, чим порушено його права, як одного з подружжя. В липні 2016 року її донька [PERSON] перестала підтримувати шлюбні відносини з відповідачем. На той час, видана довіреність на його імя скасована не була. 11.10.2016 року позивачці стало відомо, що відповідач не поставивши її до відома, здійснив переоформлення транспортного засобу, 07.10.2016 року в ТСЦ № 1445 м. Волноваха було подано заяву про переоформлення транспортного засобу та укладено договір купівлі-продажу між відповідачем [PERSON] та його матірю [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Таким чином, укладаючи договір купівлі-продажу між собою відповідачі чинили дію направлену на зміну цивільних прав та обовязків щодо транспортного засобу. Відповідач [PERSON] діючи на підставі довіреності ніби то діяв в інтересах позивачки. Однак надаючи вказану довіреність, позивач вказує, що не могла уявити намір відповідачів щодо зловмисного заволодіння її власністю. Окрім цього, позивачка вказує, що знайома з [PERSON], якій відомо, що вказаний транспортний засіб належить позивачці, а відповідач ним лише користується. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-пятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його діяльність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсних» № 9 від 06.11.2009 року визначено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким, чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є законними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved