Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулася зх позовом до Концерна «Техвоєнсервіс» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обгрунтування позовних вимог позивачка вказує, що 14.01.2013 р. вона була звільнена наказом генерального директора ДГО концерну «Техвоєнсервіс» від 14 січня 2013 р. № 02-К з посади головного бухгалтера філії концерну «Техвоєнсервіс» «Кам'янець-Подільська автомобільна ремонтна база». Цим наказом генеральний директор ДГО конценрн «Техвоєнсервіс» розпорядився виплатити їй вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку. Заробітну плату їй перед звільненням нарахували в філії «Поділля-Сервіс», але розрахунок по заробітній платі за грудень 2012 року, січень 2013 року, вихідній допомозі та компенсації за невикористану відпустку не було проведено ні в день звільнення, ні наступного дня. З метою примусового стягнення належних коштів з ДГО концерн «Техвоєнсервіс» звернулася до комісії із трудових спорів концерну «Техвоєнсервіс» із заявою стягнення з концерну сум розрахунку при звільненні. Комісією із трудових спорів концерну її заява була повністю задоволена і з концерну стягнуто суму у розмірі 3938,61 грн. Концерн не оскаржував рішення комісії і погодився з ним. Спроби стягнути ці кошти через державну виконавчу службу були безрезультатні. У зв'язку із ліквідацією філії розрахунок по виплатам при звільненні з нею провів ДГО концерн «Техвоєнсервіс» у розмірі 3899,22 грн. 01 листопада 2016 р. після її звернення до директора концерну 22 жовтня 2016 р. з вимогою провести остаточній розрахунок при звільненні. Позивачка просить суд на підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.2 закону України «Про оплату праці», закону України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, тобто з 14.01.2013 року по 01.11.2016 року в розмірі 51 420,60 грн. В суді представник позивача позов підтримав, просить його задоволити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, направив суду заперечення в яких просить справу розглянути без його участі, просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень представник відповідача вказує, що: позивачем не надано належних доказів підтверджуючих що саме концерном було перераховано кошти у розмірі 3899,22 грн.; при здійсненні розрахунку середнього заробітку потрібно рахувати з дня звільнення позивачки по день винесення рішення комісією по трудовим спорам; з моменту прийняття рішення комісією припиняється спір та строк обчислення нарахування середнього заробітку. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач працювала в філії концерну «Техвоєнсервіс» на посаді спеціаліста-бухгалтера, головного бухгалтера філії «Камянець-Подільська автомобільна ремонтна база». Наказом генерального директора концерну № 294-к від 10.12.2012 року «Про внесення змін до наказу від 08.04.2010 р. № 84 - К було зобов'язано здійснювати нарахування та виплату позивачці як головному бухгалтеру філії - філію концерну «Техвоєнсервіс» «Поділля-Сервіс» з 03.12.2012 р., тимчасово, до припинення діяльності філії. 14 січня 2013 р. позивач була звільнена наказом генерального директора ДГО концерну «Техвоєнсервіс» від 14 січня 2013 року № 02-К «Про звільнення головного бухгалтера філії концерну «Техвоєнсервіс» «Кам'янець-Подільська автомобільна ремонтна база» з посади головного бухгалтера філії концерну «Техвоєнсервіс» «Кам'янець-Подільська автомобільна ремонтна база в звязку з ліквідацією філії відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Вказаним наказом також було передбачено виплатити позивачці вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану відпустку за 52 календарні дні. В день звільнення в супереч вимогам ст.116 КЗпП України відповідачем не було проведено розрахунок із позивачкою. За зверненням позивачки рішенням комісії по трудових спорах концерну «Техвоєсервіс» від 15.02.2013 р. № 74(а.с.12) було стягнуто з концерну «Техвоєнсервіс» на користь [PERSON] суму заборгованості по заробітній платі за грудень 2012 р. та січень 2013 р., вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку у сумі 3938 грн. 61 коп. На підставі вказаного рішення комісією із трудових спорів концерну «Техвоєнсервіс» 28.02.2013 р. було видано посвідчення № 74 на примусове стягнення з концерну «Техвоєнсервіс» на користь [PERSON] згідно рішення комісії № 74 від 15.02.2013 р. заборгованість по заробітній платі, вихідній допомозі, компенсації за невикористану відпустку у сумі 3938,61 грн.(а.с.11). Позивачкою вказане посвідчення направлялося для примусового стягнення у відділ ДВС Соломянського районного управління юстиції у м.Києві. Постановою державного виконавця від 25.04.2013 р. було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного посвідчення № 74. Постановою державного виконавця від 08.05.2013 р. виконавче провадження було приєднано до зведеного виконавчого провадження відносно боржника концерну «Техвоєсервіс». Зазначені обставини підтверджуються копією заяви [PERSON] начальнику відділу ДВС Соломянського районного управління юстиції у м.Києві від 28.03.2013 р.(а.с.38), копією листа заступника начальника відділу ДВС Соломянського районного управління юстиції у м.Києві позивачці від 08.05.2013 р.(а.с.37). 22.10.2016 р. позивачка звернулася із заявою до директора концерну «Техвоєнсервіс» з вимогою терміново виконати вимоги посвідчення № 74 виданого 28.02.2013 р. комісією по трудових спорах концерну «Техвоєсервіс» та перерахувати на її банківський рахунок в Ощадбанку заборгованість у сумі 3938,61 грн. Зазначені обставини підтверджуються копією заяви(а.с.10) та копією квитанції про її направлення відповідачу. 01.11.2016 р. на рахунок позивачки відповідачем було перераховано платіжним дорученням № 616 на рахунок позивача в «Ощадбанку» заборгованість по заробітній платі в розмірі 3938 грн. 61 коп., що підтверджується копією квитанції(а.с.9), копією платіжного доручення(а.с.23). Суд критично оцінює заперечення представника відповідача, що після винесення рішення комісією по трудових спорах позивачка втратила право вимагати компенсації у вигляді середнього заробітку за весь час затримки розрахунку відповідно до ст..117 КЗпП України, при цьому суд враховує правову позицію висловлену Верховним Судом України в постанові від 18 січня 2017 року по справі № 6-2912цс16 і яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. В зазначеній правовій позиції вказано, що відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Оскільки рішення комісії по трудових спорах за своє сутністю рівнозначно рішенню суду, враховуючи, що в день звільнення з роботи відповідачем не було проведено з позивачкою розрахунок по належних їй для виплати коштів, а тому вимоги позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, на думку суду, є обгрунтовними і такими, що підлягають до задоволення. В той же час оскільки згідно п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.93 р. № 58, передбачено, що днем звільнення вважається останній день роботи, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню частково, з відповідача підлягає до стягнення середній заробіток за період з 15.01.2013 р. по 01.11.2016 р., а не з 14.01.2013 р. по 01.11.2016 р. як просить позивач. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача суд враховує «Порядок обчислення середньої заробітної плати» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (із змінами і доповненнями), а також листи міністрества соціальної політики України від 21.08.2012 р. N 9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік», від 04.09.2013 р. N 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», від 09.09.2014 № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», від 20.07.2015 № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік». Відповідно до абз.3 п.2 зазначеного положення при визначені розміру середньої заробітної плати суд враховує останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню. Відповідно до довідки відповідача про розрахунок компенсації за невикористану відпустку позивачці заробітна плата позивача за листопад-грудень 2012 р. складала 1347,53 грн.(213,53 грн. + 1143,00 грн. = 1347,53 грн.) з яких підлягали до стягнення податок на доходи фізичних осіб та обовязкові платежі. Таким чином середньоденний заробіток складатиме 53,90 грн.: 1347,53 грн.: (4 робочих дні в листопаді + 21 робочий день в грудні) = 53,90 грн. На користь позивача з відповідача підлягає до стягнення середньомісячний заробіток за період з 15.01.2013 р. по 01.11.2016 р. в сумі 51366,70 грн., з яких підлягають до стягнення податок на доходи фізичних осіб та обовязкові платежі: 53,90 грн. х ((251 робочий день(в 2013 р.) 8 робочих днів(січень 2013 р.)) + 251 робочий день в 2014 р. + 251 робочий день в 2015 р. + (19 робочих дні(січень 2016 р.) + 21 робочий день (лютий 2016 р.) + 22 робочих днів (березень 2016 р.) + 21 робочий день(квітень 2016 р.) + 19 робочих дні(травень 2016 р.) + 20 робочих дні(червень 2016 р.) + 21 робочий день(липень 2016 р.) + 22 робочих дні(серпень 2016 р.) + 22 робочих дні(вересень 2016 р.) + 20 робочих дні(жовтень 2016 р.) + 1 робочий день(листопад 2016 р.)) = 53,90 грн. х (243 (робочі дні в 2013 р.) + 251(робочі дні в 2014 р.) + 251(робочі дні в 2015 р.) + 208(робочі дні в 2016 р.) = 53,90 грн. х 953 робочі дні = 51366,70 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved