Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] у вересні 2016 року звернулись до суду із позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначають, що вони є співвласниками квартири за адресою [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності від 18.01.2002 року. У вказаному житловому приміщенні зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Останній є рідним сином позивачів, має на праві власності 1/3 частину вказаної квартири. Відповідач, за твердженням позивачів, не бере участі у витратах щодо утримання житла, не сплачує вартості комунальних послуг; між сторонами виникли суперечки з приводу користування зазначеною квартирою; відповідач неодноразово висловлював наміри щодо продажу належної йому частки квартири, вимагав від позивачів сплатити йому вартість частки квартири; позивачі вказують на певні труднощі, які виникають у зв'язку з оформленням ними житлової субсидії, оскільки відповідач не є працевлаштованим. Позивачі здійснюють виконання обов'язків щодо утримання зазначеного житлового приміщення в належному стані та сплати комунальних платежів, виконують інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості, вважають, що такі дії відповідача створюють їх перешкоди у користуванні їхньою власністю. Не скасована реєстрація відповідачів за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивачів, заважає здійснити оформлення житлової субсидії. З огляду на це, позивачі змушені звернутись за захистом своїх прав до суду та, посилаючись на норми ч.1 ст. 7 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме частиною квартири за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали заявлені ними вимоги, просили їх задовольнити, на підтримання своєї позиції навели аргументи, аналогічні викладеним у позовній заяві; додатково вказали, що [PERSON] тривалий час мешкає за іншою адресою в квартирі, належній його дружині, тобто фактично має власну родину та інше житло. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що дійсно має належну йому на праві власності часту у спільному майні - квартирі; з 1996 року створив власну родину, комунальними послугами у спірній квартирі фактично не користується, в квартирі встановлені лічильників, він пропонував батькам сплачувати відповідну частку за спожиті комунальні послуги, однак батьки відмовились; додатково вказав, що, на його думку, Суд, вислухавши пояснення позивачі та відповідача, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень(ст. 60 ЦПК України). Позивачі [PERSON] та [PERSON] перебувають між собою у шлюбі з 30.08.1969 року і до теперішнього часу (а.с.8,10). Відповідач [PERSON] є сином позивачів, що визнається та не заперечується сторонами. Розпорядженням Краснолиманського міського голови від 18.01.2002 року № 28 надано безоплатно у спільну сумісну власність [PERSON] та членам його сім'ї трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 50,3 кв. м (а.с.6). Згідно із свідоцтвом про право власності на житло, виданим 18.01.2002 року виконкомом Краснолиманської міської ради, квартира за адресою [ADDRESS], належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях кожному (а.с.5). Із змісту довідки виконкому Лиманської міської ради від 04.08.2016 року № 2155/18-08 вбачається, що у квартирі за адресою [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.7). Як вбачається із наданих позивачами до суду копій квитанцій щодо сплати за спожиті комунальні послуги, особові рахунки у підприємствах - постачальниках комунальних послуг за вказаною квартирою оформлені на ім'я [PERSON], він же і здійснює оплату рахунків (а.с.12-59). Вирішуючи позов по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950)). Ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини. як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути, зокрема, фізичні особи (ч.2 ст. 356 ЦК України). Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). За змістом ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду є одним із способів набуття права власності на квартири (будинки), житлові приміщення. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Ст. 3 СК України передбачає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Коло осіб, які знаходяться між собою у сімейних стосунках, перераховується у ст. 2 СК України (подружжя, батьки, діти, усиновлювачі та усиновлені, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, рідні брати та сестри, мачуха, вітчим, падчерка, пасинок). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є сином позивачів [PERSON] та [PERSON], є співвласником квартири за адресою [ADDRESS], внаслідок процесу приватизації державного житлового фонду; правомірність набуття відповідачем права власності на відповідну частку вказаної квартири позивачами не оспорюється, доказів іншого позивачами до суду не надано. Також позивачами не надано до суду будь-яких доказів того, що відповідач фактично припинив здійснення користування житловим приміщенням. Натомість позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її син [PERSON], хоча і має власну родину, але відвідує квартиру, де живуть його батьки, батьки допомагають йому у вирішенні матеріальних та побутових проблем. Позивачі належним способом захисту своїх житлових прав вважають визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Аналіз наведених норм чинного законодавства України свідчить, що володіння, користування та розпорядження становлять у своїй єдності правомочності законного власника майна, безпідставне припинення будь-якої з цих правомочностей не допускається. Відповідно до принципу диспозитивності (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Згідно з ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. 3, 4 ЦПК України). Таким чином, суд вбачає підстави для відмови у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З приводу розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки судом у позові [PERSON] та [PERSON] відмовлено повністю, судові витрати слід покласти на позивачів.

Outcome: dismissed