Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до суду про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме - житловою квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач є власником даної квартири. [PERSON] є братом позивача. У житловому приміщенні за вказаною адресою відповідач не проживає з 2005 року. З огляду на вказане, враховуючи відсутність домовленості про право користування відповідачем належною позивачу квартирою, та не бажання добровільно знятися із реєстрації, у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання сторони не з'явилися, про дату і час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку. Представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач, будучи повідомленим про дату і час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, відзиву не подав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Положення п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року зазначають, що при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Положення ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія ВМІ №220730,2389 від 29 липня 2009 року, виданого державним нотаріусом Підволочиської державної нотаріальної контори, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23570859 від 13 серпня 2009 року, [PERSON] є власником ? частки житлового будинку [ADDRESS]. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] складається із 4 квартир, ідеальних часток в натурі не виділено. З матеріалів справи вбачається, що 1/4 частка житлового будинку [ADDRESS], що належитьпозивачу, - квартира №3. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З довідки від 26 квітня 2018 року №244, виданої Підволочиською селищною радою, вбачається, що до складу сім'ї [PERSON] входять: дочка [PERSON], 1988 р.н., внук - [PERSON], 2008 р.н., брат - [PERSON], 1972 р.н.. Відповідно до актів складених комісією у складі депутата селищної ради та мешканців вул. Бульварна, затверджених Підволочиською селищною радою Тернопільської області від 18 вересня та 27 жовтня 2017 року, 18 березня 2018 року №№б/н; вбачається, що [PERSON], 1972 р. н., зареєстрований по [ADDRESS], однак за вказаною адресою не проживає. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Частина 4 ст. 3 СК України передбачає, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Отже, у даному випадку суд вважає що відповідач, який є членом сім'ї позивача, не проживаює у квартирі, що належить їй на праві приватної власності, понад один рік без поважних причин. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення. З огляду на вказане, відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням по цих підставах. На підставі наведеного,

Outcome: approved