Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

адвокат Посікіра Р.Р. звернувся в інтересах позивача [PERSON] із цим позовом до суду. Просить визнати припиненим Договір застави майна від 15.01.2002 року, укладений між ВАТ «СКБ «Дністер» та [PERSON] , який посвідчений державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори Дячик А.В., а також просив скасувати запис про державну реєстрацію прав (обтяження) в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, - реєстраційний номер обтяження: 3807412 - від 29.09.2006 року на підставі Договору застави майна від 15.01.2002 року. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач [PERSON] є власником Ѕ м`ясопереробного цеху, загальною площею 396,4 кв.м, реєстраційний номер 11819059, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що інший співвласник м`ясопереробного цеху [PERSON] безпідставно уклав договір застави майна з відповідачем у якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором із ВАТ «СКБ «Дністер» без відома самого позивача. Крім того, незважаючи на те, що [PERSON] виконав своє зобов`язання відповідно до кредитного договору, заборона на відчуження вищевказаного нерухомого майна не було знята. Відтак, представник позивача просить суд припинити іпотеку на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з виконанням основного зобов`язання, відсутністю Договору застави майна від 15.01.2002 року та смертю позичальника [PERSON] . Ухвалою судді від 14.09.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, де також вирішено залучити у статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Буську державну нотаріальну контору. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Посікіра Р.Р. в судове засідання не з`явилися, направивши до суду письмову заяву представником позивача, у якій він просить справу розглянути у їх відсутності, а позовні вимоги підтримують повністю та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи заперечень не висловили. Відповідач ВАТ «СКБ «Дністер» явку свого повноважного представника в судове засідання повторно не забезпечив, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, відзиву на позовну заяву не подано, клопотань про відкладення розгляду справи не заявлено, що в силу вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Третя особа Буська державна нотаріальна контора явку свого повноважного представника в судове засідання повторно не забезпечила, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, направивши суду клопотання про розгляд справи у відсутності її представника, а позовних вимог по суті не оспорила. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. В силу\~частини першої\~та другої\~статті 89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником Ѕ м`ясопереробного цеху, загальною площею 396,4 кв.м, реєстраційний номер 11819059, розташований за адресою: [ADDRESS] (далі м`ясопереробний цех) на підставі Свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 27.11.2001 року. Співвласником м`ясопереробного цеху, згідно Договору купівлі-продажу серії АВІ №953274 від 04 квітня 2000 року, був [PERSON] . Як слідує із актового запису про смерть громадянина [PERSON] №37 від 10.04.2008, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Буського районного управління юстиції у Львівській області, що останній помер [INFO] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на м`ясопереробний цех накладено заборону відчуження на підставі договору застави від 15.02.2002 року, заставодержателем у вказаному договорі виступає ВАТ «Селянський комерційний банк «ДНІСТЕР». В реєстрі №1 для вчинення нотаріальних дій Буської державної нотаріальної контори на сторінці 5 за реєстровим номером 34 є запис від 15.01.2002 року про вчинення нотаріальних дій, а саме посвідчення договору застави майна оцінкою 178985, між відповідачем - ВАТ СКБ Дністер та позивачем - [PERSON] . Однак, примірник договору застави майна, посвідчений Буською державною нотаріальною конторою 15.01.2002 року за реєстровим номером 34 не знайдено. Крім того, як убачається із листа Львівського державного нотаріального архіву №2616/01-30 від 06.11.2020, що в наряді Буської державної нотаріальної контори 02-30 «Договори застави майна, т. 1 за 04.02.2002-05.04.2002» договір застави майна, посвідчений Буською державною нотаріальною конторою 15.01.2002 за реєстровим №34 не знаходиться. У реєстрі №1 для вчинення нотаріальних дій Буської державної нотаріальної контори на сторінці №5 за реєстровим №34 міститься запис від 15.01.2002 року про вчинення нотаріальної дії, а саме: посвідчення договору застави майна, сторонами якого є Закрите акціонерне товариство «Селянський комерційний банк «Дністер» та [PERSON] . Відтак, надати копію вказаного договору застави майна неможливо. Окрім цього, судом не встановлено те, що позивачу могло бути відомо про існування договору застави майна (іпотеки), внаслідок якого на м`ясопереробний цех було накладено заборону відчуження. Більше того, як убачається із долученого до справи листа ВАТ «СКБ «Дністер», що відповідач «Дністер» просить державного нотаріуса Буської державної нотаріальної контори Дячик А.В., зняти заборону на відчуження нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та переданого в заставу [PERSON] відповідно до посвідченого цим державним нотаріусом договору застави від 15 січня 2002 року, у зв`язку з погашенням [PERSON] кредиту, наданого йому ВАТ «СКБ «Дністер». Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до частини першої статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі смерті боржника за кредитним договором, якщо іпотекодавець відмовляється відповідати за кредитними зобов`язаннями у зв`язку зі зміною боржника у цьому зобов`язанні, іпотека за іпотечним договором припиняється. Даний правовий висновок є усталений та викладений у постанові Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року у справі № 6-18цс13, постанові Верховного Суду 20 червня 2018 року в справі № 607/4436/16-ц, постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 2-2519/11, що є обов`язковими для застосування в силу приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України. Крім того, у постанові Верховного суду від 14 серпня 2018 року у справі № 906/1130/17 викладено правовий висновок про те, що законодавство не вимагає вчинення іпотекодавцем будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, адже остання припиняється у зв`язку з виконанням основного зобов`язання. Так, Верховний суд зазначає, що з огляду на положення статей 509, 526, 598 Цивільного кодексу України, статей 1, 7 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється лише у разі припинення у повному обсязі основного зобов`язання, забезпечення якого передбачено іпотечним договором. Тобто часткове припинення основного зобов`язання, зокрема шляхом його виконання, за загальним правилом, не має наслідком припинення забезпечувального зобов`язання. Зважаючи на те, що основне зобов`язання за кредитним договором співвласником нерухомого майна, реєстраційний номер 11819059, розташований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] виконане, сам боржник [PERSON] помер, а згоди позивача відповідати за зобов`язаннями спадкоємців боржника до суду не надано, а відтак суд приходить до висновку про визнання іпотеки за Договором застави майном від 15.01.2002 року припиненою та скасуванням відповідної заборони відчуження, що є похідною від вказаного договору. Ураховуючи наведене та

Outcome: approved