Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON], просила визнати за собою, [PERSON], право власності на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 45,10 кв.м, жилою площею 26,10 кв.м, що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання спавши повідомлена належним чином, позивач подала до суду заяву про розгляд спавши у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, у разі неявки відповідача просить ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення та/або заперечення по суті предмету спору не скористався. На підставі ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, які долучено позивачем до позовної заяви. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 03 серпня 1996 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 60) За час перебування у шлюбі, подружжям придбано майно, а саме: квартира [ADDRESS], право власності на даний об'єкт нерухомого майна зареєстровано за [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 03 листопада 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстровано в реєстрі за №2943у. (а.с.61-62) Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. (ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За вимог ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи №755/4227/14-ц, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя та визнання права власності на ? часину квартири - задоволено. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 45,10 кв.м, жилою площею 26,10 кв. м. Визнано за [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 45,10 кв.м, жилою площею 26,10 кв. м. (а.с.6-8) Як встановлено судом у мотивувальній частині судового рішення: «Тому, встановивши, що придбання спірної квартири відбулось на праві спільної сумісної власності сторін із визначенням рівності частки позивача у цьому майні, суд, вирішуючи спір, дійшов висновку, що спірна квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя, а тому право власності має бути визнано за позивачем в ? його частині». Відповідно до частини третьої ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як роз'яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно положень ст.57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Як з'ясовано судом, з 03 серпня 1996 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року шлюб між сторонами розірвано, спірний об'єкт рухомого майна - квартира [ADDRESS] набута [PERSON] та [PERSON] під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за рахунок спільних коштів подружжя, ці обставини встановленні рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 квітня 2014 року в межах розгляду цивільної справи №755/4227/14-ц, тому не потребують доказуванню, як це передбачено ч.3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України. Таким чином, виходячи з норм діючого законодавства, яке діяло на час придбання спірного рухомого майна, тобто квартири [ADDRESS], а також норм Сімейного кодексу України, яке чинне на даний час, суд вважає, що спірне рухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане подружжям під час перебування у шлюбі. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що об'єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS], набуте сторонами за час шлюбу, та належить сторонам на праві спільної сумісної власності, вирішуючи питання щодо поділу спірного майна, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, виходить з рівності часток кожного з подружжя на спірне майно. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, ухвалюючи рішення суд визнає за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 45,10 кв.м, жилою площею 26,10 кв.м, як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, в порядку розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи викладене та

Outcome: approved