Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

[PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та уточнили, [PERSON] (далі Позивач) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі Відповідач 1), [PERSON] (далі Відповідач 2) та [PERSON] (далі Відповідач 3), третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації про відібрання дітей і повернення їх за місцем проживання. Позов мотивує тим, що її не допускають до дітей [PERSON] та [PERSON]. Зазначає, що з Відповідачем 1, [PERSON], перебуває у шлюбі з 28.02.2008 року, з яким у них народилися зазначені діти. За останні шість років увесь тягар виховання та утримання дітей її чоловік [PERSON] повністю поклав на неї. У той час, коли вона змушена була забезпечувати дітей всім необхідним, батько покинув сім'ю і шість років жив та дбав тільки про себе. Подальше проживання з Відповідачем 1 стало нестерпним. При появі його в сім'ї він постійно влаштовував сварки, пред'являв необґрунтовані претензії, принижував, наносив їй тілесні ушкодження. Близько шести років подружнє життя між ними закінчилося, зберегти сім'ю стало неможливо, тому вона звернулася до суду з позовом про розлучення. Оскільки вони проживають окремо, а будинок, в якому вона проживає з дітьми, належить її батькам, тому вона запропонувала [PERSON] обрати правильну форму та методику щодо виховання їхніх дітей, яка не буде суперечити закону та засадам суспільства. Відповідач, як тільки дізнався про її наміри розлучитися, почав забирати дітей в будь-який час доби, при цьому порушує дітям режим, налаштовує їх проти матері та робить намовлення дітей, щоб вони втратили родинний зв'язок з рідними Позивача. Відповідач до дітей ставиться артистично, постійно принижує перед дітьми їх матір, а також звертався з наклепами на неї до органу опіки та піклування, однак в ході перевірки заяви [PERSON] факти, наведені ним, не підтвердилися. У зв'язку з наведеним просить неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] відібрати у відповідачів і негайно повернути за їх місцем проживання. В судовому засіданні що від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Діти постійно проживали з їх матір'ю, [PERSON], та перебували на її утриманні, а батько, [PERSON], останні шість років взагалі не займався вихованням та утриманням дітей, проживав у Російській Федерації, що змусило Позивача звернутися до Рахівського районного суду з позовом про стягнення аліментів та розірвання шлюбу. На даний час Рахівським районним судом ухвалено рішення про розірвання їхнього шлюбу. Зазначені позови стали поштовхом до того, що Відповідач 26 жовтня 2018 року забрав силоміць дітей зі школи, при цьому дочка [PERSON] плакала, класний керівник та директор школи зробили зауваження [PERSON], однак він на це не реагував. За фактом незаконного утримання дітей вона звернулася до поліції, де наразі даний випадок розслідується. Після викрадення дітей вони не відвідують взагалі школу, оскільки Відповідачі не відпускають їх туди. [PERSON] надав у школу фальшиву довідку лікаря, з яким вона декларації не укладала, та який не є її сімейний лікарем, про те, що діти хворіють. За фактом підроблення довідки наразі проводиться досудове розслідування. Позивач не може спілкуватися з дітьми, брати участь у їх вихованні, оскільки батько дітей [PERSON], а також дідусь та бабуся - [PERSON] і [PERSON], не допускають [PERSON] до дітей. Коли Позивач приходить до будинку Відповідачів, вони навіть дверей не відкривають й крізь зачинені двері викрикують, що вона дітей не отримає. Така поведінка Відповідачів суперечить інтересам дітей, тому вона просить відібрати їх у Відповідачів негайно та повернути їх за місцем проживання Позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, 20.12.2018 року надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причина їх неявки суду не відома, заяв про відкладення розгляду справи суду не подавали. Відповідачі відзиву у визначений судом строк не подавали, тому суд, відповідно до ч.2 ст.191 Цивільного процесуального кодексу України, вирішує спір за наявними матеріалами. Представник Органу опіки та піклування Рахівської РДА Савляк І.І, в судовому засіданні вважає, що Відповідачі в даному випадку поступили неправильно. Суд, заслухавши пояснення Позивача та її представника, представника третьої особи без самостійних вимог, дослідивши матеріали справи, всебічно й повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку. Встановлено, що [PERSON] [INFO], та [PERSON], [INFO], перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.10.2007 року. Від цього шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно. [PERSON] зазначає, що з[NUMBER] вони не проживають останні шість років. Відповідач 1 систематично перебував у Російській Федерації та не займався вихованням та утриманням дітей. Дочка [PERSON] та син [PERSON] весь час проживали з нею та перебували на її утриманні та вихованні. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, СК України, ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції про захист основних прав і свобод, Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та Декларації прав дитини ООН, проголошеної резолюцією від 20.11.1959 року. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до вимог ст.51 Конституції України та ст.5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Згідно зі ст. 150, ст. 151, ст. 152, ст. 155, ст. 163 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. За правилами ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-Ш закріплено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, згідно з ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-ІІІ, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Питання забезпечення інтересів дитини базується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження. Дорослі, поринаючи у свої власні проблеми, скуті взаємними образами, почуття дітей і їх переживання за інерцією відкладають на другий план. Тоді ж як в більшості випадків кардинально змінюється саме життя дитини: це і нове оточення, часто нове місце проживання, неможливість спілкування з обома батьками одночасно тощо. Тоді ж кожній дитині необхідне емоційно комфортне середовище для нормального фізичного, духовного та морального розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до «Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок», схваленою Постановою Верховної Ради України від 05.03.1999р. № 475-ХІУ, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Матеріали справи містять дані про те, що діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживали зі своєю матір'ю, [PERSON], за адресою [ADDRESS] яка повністю займалася вихованням та утримання дітей, а їх батько, [PERSON] з сім'єю майже шість років не проживав. Так, згідно з довідкою сімейного лікаря [PERSON] як мати зазначених вище дітей, добросовісно виконує свої обов'язки, своєчасно приходить на медичні огляди, виконує вказівки медиків. Зауважень з боку медичних працівників до неї немає. Згідно з актом обстеження умов проживання [PERSON], яке проводили 09.07.2018 року спеціалісти служби у справах дітей Рахівської РДА Боднар В.В та Брана Г.М., за зверненням [PERSON], щодо перевірки фактів застосування фізичного насильства до дітей, матір дітей [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] веде належний догляд за дітьми, забезпечує їх всім необхідним, фактів насильства щодо дітей не виявлено, сім'я матеріально забезпечена. Факти наведені у зверненні не відповідають дійсності. Аналогічні відомості містить відповідь служби у справах дітей Рахівської РДА на звернення [PERSON] від 19.07.2018 року №01-111/472, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно до характеристик від 16.07.2018 року, складених учителем [PERSON] на ученицю 1-А класу [PERSON] та учня З-Б класу [PERSON] вбачаться, що мати зазначених дітей, [PERSON], доглядає за дітьми, надає допомогу їм у навчанні, цікавиться їхнім життям у школі. Діти охайно одягнені, нагодовані. Мати протягом навчального року співпрацює з учителями, реалізовує поради вчителя у відносинах з дитиною, була присутня на всіх святах і заходах, які проводилися в класі. Регулярно відвідує батьківські збори, бере активну участь у громадському житті класу та школи. Також у матеріалах справи містяться інші характеристики вчителів [PERSON] та [PERSON] на дітей [PERSON] та [PERSON], відповідно до яких зазначені діти комунікабельні, із задоволенням відвідують школу, легко вступають в контакт, правильно сприймають ситуацію, навчаються непогано, але не в повну міру своїх можливостей, оскільки на них відбивається те, що вони виховуються в проблемній родині. Велику роль і авторитет має на дітей мама. Вона активно цікавиться і займається їх вихованням, стежить за побутовими умовами дітей, харчуванням, одягом. Мати регулярно відвідує батьківські збори, бере участь в житті класу й школи. Характеристика на [PERSON], яка надана 10.05.2018 року сільським головою с.Середнє Водяне Н.І.Шіманом, є також підтвердженням того, що [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно, правопорушень не допускала, до адміністративної відповідальності не притягувалася, з односельчанами та сусідами перебуває в нормальних відносинах. Звернувшись до суду з даним позовом, [PERSON] просила захистити порушене право з підстав, передбачених статтею 162 СК України. Зокрема, [PERSON] без її згоди, забрав дітей до себе та не бажає повернути їх матері. Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини й повернення її за попереднім місцем проживання. Місце проживання малолітньої дитини визначається обома батьками за погодженням. Тобто має місце укладення договору в усній чи письмовій формі. За загальним правилом одностороння зміна чи розірвання договору забороняється. Це стосується і домовленостей в сімейно-правовій сфері. Одностороння, самочинна зміна місця проживання малолітньої дитини не допускається. До правових наслідків самочинної зміни місця поживання дитини є рішення про відібрання дитини й повернення її тому, з ким вона проживала, а також відшкодування матеріальної й моральної шкоди, завданої тому, з ким проживала дитина. Хоч зі змісту статті 162 Сімейного кодексу України слідує, що для повернення дитини не потрібно доводити факт наявності нормальних умов для її виховання та розвитку, тобто встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина, однак суд констатує, що мати дитини має постійне місце проживання та належним чином здійснювала догляд за обома дітьми, приділяючи їм цілодобово свою увагу та турботу, у сім'ї [PERSON] створені всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, тобто проживання зазначених дітей з матір'ю повністю відповідає їхнім інтересам. При цьому судом у даній справі не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей [PERSON] та [PERSON], разом з матір'ю. Натомість судом встановлено, що Відповідач [PERSON], батько дітей, забравши до себе дітей, без згоди їхньої матері, з якою вони проживали на підставі закону, а також Відповідач 1 та Відповідач 2, в будинку яких проживають діти та які не надають доступу [PERSON] до дітей, у незаконний спосіб змінили місце проживання малолітніх дітей з жовтня 2018 року і по теперішній час, в результаті чого діти не відвідують школу, не спілкуються з рідною матір'ю, з якою вони весь час з народження проживали, що свідчить про те, що Відповідачі, можливо, в першу чергу думають про свої інтереси та бажання, а не про інтереси малолітніх дітей. За фактом незаконного утримання дітей за заявою [PERSON] Рахівським відділенням поліції Тячівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області внесено дані до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12018070140000987 від 08.11.2018 року. Також, згідно з інформацією Середньоводянської ЗОШ І-ІІІ ступенів від 19.11.2018 року [PERSON] батько дітей, класним керівникам надавав довідку про те, що діти перебувають на лікуванні, однак йому зауважили, що він повинен надавати довідки, де лікуються діти, з яких буде випливати чи була необхідність не приводити дітей до школи. За фактом підроблення довідок про необхідність проходження лікування дітьми [PERSON] та [PERSON] Рахівський районний суд Закарпатської області своєю ухвалою від 04.12.2018 року зобов'язав Рахівське ВП Тячівського відділу ГУНП в Закарпатській області, як орган досудового розслідування, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості за заявою [PERSON] від 26.11.2018 року та розпочати за цією заявою досудове розслідування за вчинення громадянкою [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 КК України. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини самочинна зміна місця проживання дитини може розглядатись як спосіб самозахисту дитини. В ході розгляду справи таких обставин судом не встановлено та доказів такого суду не надано. За таких обставин суд встановивши, що Відповідачі без згоди [PERSON] змінили місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], та утримують їх не надаючи змоги матері навіть побачити їх та поспілкуватися з ними, судом не встановлено обставин, що повернення дітей буде суперечити їх інтересам, тобто підстав, які б перешкоджали поверненню дітей до матері судом не встановлено, за таких обставин є підстави для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.

Outcome: approved