Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків (надалі за текстом - відповідач), в якому просить суд визнати незаконним звільнення з роботи, скасувати наказ про звільнення та поновити її на роботі, мотивуючи вимоги відсутністю підстав для звільнення позивача з посади за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила, що, відповідно до наказу відповідача від 01.09.2014 р. № 150/к позивача було прийнято на посаду спеціаліста сектору забезпечення діяльності Державних кваліфікаційних комісій Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків. Наказом відповідача від 01.02.2016 року № 17/к була остання переведена з даної посади на посаду головного спеціаліста Ізмаїльської регіональної філії відповідача. Своїм Наказом начальник Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків В. Пікулик від 15.06.2016 р. № 91 найменування посади «Головний спеціаліст» змінено на «Головний фахівець». В подальшому, наказом начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків М. Пересада від 13.02.2018 р. № 53/к позивача звільнено з займаної посади згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, на підставі акту проведення перевірки від 09.02.2018 р., в якому зазначається про порушення трудової дисципліни. Позивач вважає, що жодних дисциплінарних проступків не вчиняла, не порушувала трудової дисципліни та належним чином виконувала посадові обов'язки, у зв'язку із чим, остання звернулася з позовом до суду. До початку судового засідання представник позивача, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, у разі виникнення обставин передбачених в ч. 1 ст. 280 ЦПК України проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, раніше подавав відзив на позовну заяву, згідно якого проти позову заперечує в повному обсязі та просить відмовити в його задоволенні. Вказав, що 10 та 11 січня 2018 р. позивач під час виконання функцій секретаря ДКК здійснювала численні порушення нормативно-правових актів, внутрішніх нормативних документів системи управління якістю Інспекції, які викладені в Акті проведення перевірки від 09.02.2018 р., а саме, порушення вимог пунктів 5.3, 5.5, 7.2 Процедури документального супроводження підтвердження кваліфікації моряків в державних кваліфікаційних комісіях та формування особової справи (№ В-3-1), затвердженої в.о. начальника Інспекції 27.10.2017 р., а саме, допуск кандидата на засідання ДКК з метою присвоєння звання на підставі копії втрачених диплома з підтвердженням не надавши при цьому оригінали диплома з підтвердженням, як це вимагається законодавством. Не зважаючи на відсутність оригіналів документів секретар ДКК на копіях цих документів поставила штамп «Згідно з оригіналом» та засвідчила це своїм підписом, а голова ДКК, не зважаючи на відповідь з Реєстру щодо легітимності цих документів «Заявлений як втрачений», допустив [PERSON] на засідання ДКК. Вказаними пунктами Процедури встановлено, що у разі подачі документів кандидатом з метою присвоєння звання, розгляду та аналізу підлягають оригінали документів кандидата. Секретар ДКК повинен в особистій зустрічі з кандидатом переконатися в тому, що всі оригінали документів, що вимагаються відповідним переліком з наведених у Додатках 1-3 до цієї Процедури, є в наявності. Секретар ДКК повинен візуально перевірити усі оригінали документів, що надаються моряками для присвоєння або підтвердження кваліфікації в ДКК. Після того, як секретар ДКК переконався в тому, що оригінали документів у наявності і відповідають вимогам, він повинен звірити копії з оригіналами та засвідчити їх достовірність своїм підписом та штампом «Згідно з оригіналом», з обов'язковим зазначенням посади, дати та прізвища. Крім того, позивачем порушено вимоги підпункту 1 пункту 2 розділу IV Положення про звання осіб командного складу морських суден та порядок їх присвоєння. Відповідач вказав, що якщо враховувати той факт, що за кожне окреме виявлено порушення позивач могла бути притягнута до дисциплінарної відповідальності, то відповідач , з огляду на кількість порушень, склад цих порушень, та неприпустимість такого ставлення з боку позивача до виконання своїх посадових обов'язків і застосував ст. 40 КЗпП України. Додав, що звільнення відбулося на законних підставах. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України - надалі за текстом ЦК України). У відповідності з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як встановлено судом, відповідач відповідно до Положення про Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 17.10.2001 р. № 693, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.2001 р. за № 928/6119 (зі змінами), є державною організацією, заснованою на державній власності і належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (а.с. 79-86). Відповідач зареєстрований у [ADDRESS], фактичним місцезнаходженням є [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно із Положенням про регіональну філію відповідача № В-5-1-1, затвердженим начальником Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків М. Пересадою 29.12.2017 р., філії розташовуються в містах Одесі, Маріуполі, Ізмаїлі, Херсоні. Відповідно до п. 1.6 згаданого Положення, управління поточною діяльністю Одеською та Ізмаїльською Філії здійснює регіональний директор філій, місце роботи якого знаходиться в місті Одесі. Відповідно до наказу відповідача від 01.09.2014 р. № 150/к позивача було прийнято на посаду спеціаліста сектору забезпечення діяльності Державних кваліфікаційних комісій Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків. Наказом відповідача від 01.02.2016 року № 17/к остання була переведена з даної посади на посаду головного спеціаліста відповідача. Своїм Наказом начальник Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків В. Пікулик від 15.06.2016 р. № 91 найменування посади «Головний спеціаліст» змінено на «Головний фахівець». В подальшому, наказом начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків М. Пересади від 13.02.2018 р. № 53/к позивача звільнено з займаної посади згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, на підставі акту проведення перевірки від 09.02.2018 р., в якому зазначається про порушення трудової дисципліни (а.с. 10-12, 33-34). Згідно свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] позивачем було змінено прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 9). Згідно пункту 3 частини 1 статті 40 Кодексу Законів про Працю України (надалі за текстом - КЗпП) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 149 КЗпП України, за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Матеріалами справи встановлено та поясненнями сторони позивача з'ясовано, що до позивача до моменту її звільнення жодного разу відповідачем заходів дисциплінарного чи громадського стягнення не застосовано, в трудовій книжці позивача (а.с. 13 - 15) відсутні відповідні зазначення щодо наявності систематичних дисциплінарних стягнень. Крім того, посилання представника відповідача на неналежне виконання позивачем своїх обов'язків належними доказами не підтверджено. Твердження відповідача про те, що позивач порушила посадову інструкцію фахівця регіональної філії № В-5-100-13, належними та допустимими доказами не підтверджується, крім того, вважати це як системний дисциплінарний проступок, суд вважає необґрунтованим, в силу норм КЗпП України. Суд, дослідивши обставини та докази, що стосуються наведених фактів, встановив, що відповідачем не доведено наявність в діях позивача систематичного невиконання трудових обов'язків, а відтак, таке порушення не може бути підставою для звільнення, враховуючи, що відповідно до вимог ст.149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Таким чином, враховуючи, що захід дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення до позивача було застосовано без застосування щодо неї раніше заходів дисциплінарного чи громадського стягнення, а відтак, і без належного дослідження та кваліфікації її дій, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із наведених вище підстав, у зв'язку з чим, підлягає скасуванню Наказ начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 13.02.2018 року за № 53/к та поновлення позивача на посаді головного фахівця Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків з 13 лютого 2018 року. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Забороняється застосування примусової праці, при цьому примусовою є будь-яка робота чи служба, виконання якої вимагають від працівника для якої працівник не надав своєї добровільної згоди. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги позивача, який звільнений від сплати судового збору при подачі позову та скарг, задоволені в повному об'ємі, судовий збір у розмірі 1 409 грн. підлягає стягненню на користь держави з відповідача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved