Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] . В будинку також зареєстрований [PERSON] , який в ньому з 01.01.2020 не проживає без поважних причин, за комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. Позивачі не можуть розпоряджатися належним їм майном у повному обсязі, через що змушені звернутися до суду за захистом своїх прав. Виходячи з вищевикладеного, просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23 липня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивачі на розгляд справи в судове засідання не прибули, через канцелярію суду надали письмові клопотання про розгляд справи без їх участі, підтримують позовні вимоги у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач на розгляд справи в судове засідання не з`явився, про час, дату і місце розгляду справи повідомлений належним чином, заперечень проти позову не надала, клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності не надходило. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст.280 ЦПК України ухвалює заочне рішення. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачам на праві спільної часткової власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивачу [PERSON] належить 47/100 частини будинку, 53/100 частини вказаного будинку належать [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 04.04.2000 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. [PERSON] померла [INFO] . Спадкоємцем, що прийняв спадщину в порядку ст.1268 ЦК України є позивач по справі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.10.2012 та копією паспорту громадянина України [PERSON] [NUMBER] від 10.04.2002. Відповідно до довідки про склад сім`ї від 26.06.2020 №85, за адресою: [ADDRESS] ,зареєстрований відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , який з 01.01.2020 за даною адресою не проживає. Факт реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ,також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 20.07.2020. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ст.6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК УРСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї. У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд встановив, що позивачі правомірно володіють будинком за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положення статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дана позиція також висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99. Відповідач [PERSON] не відносяться до членів сім`ї власників будинку. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За змістом ст.ст.71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Суд вважає, що є підстави визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved