Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] а [PERSON] про визнання за нею права власності за набувальною давністю на гаражі та садовий будинок, що належать [PERSON], та на домоволодіння (житловий будинок та земельну ділянку), що належить [PERSON]. В обгрунтування позовних вимог зазначала, що між нею та [PERSON] ще 02.03.2007 року було укладено договір позики за яким вона надала [PERSON] у борг 25000 гривень строком на 10 років. На той час згідно курсу НБУ 1 долар США коштував 5,50 гривень, тому зазначена сума була еквівалента приблизно 5000 доларів США. На забезпечення зазначеного договору позики [PERSON] надав позивачу ключі від належних родичам [PERSON] гаражів: [NUMBER] загальною площею 36,9 кв.м. у автогаражному кооперативі [ADDRESS]; [NUMBER] загальною площею 51,8 кв.м. у автогаражному кооперативі [ADDRESS]; садового будинку [ADDRESS] загальною площею 34,3 кв.м., розташованого за адресою: платформа [ADDRESS],загальною площею 240,2 кв.м.; земельну ділянку по [ADDRESS],загальною площею 0,0943 га (кадастровий номер [NUMBER]). Також [PERSON] надав позивачу проект будівництва ним майнового комплексу загальною площею 1775,0 кв.м., за отримані від позивача в борг гроші, розташованого (з врахуванням зміни найменувань вулиць та населених пунктів) за адресою: [ADDRESS]. Також позивач зазначав, що він фактично з березня 2007 року й до цього часу постійно відкрито та добросовісно користується зазначеним майном. Грошові кошти [PERSON] позивачу до цього часу так і не повернув. Більш, того, коли позивач вирішив звертатися до суду за повернення грошових коштів зі [PERSON], виявилося, що усе вищезазначене майно, яке ще у березні 2007 року [PERSON] передав йому у користування належало зовсім іншим зниклим особам, яким [PERSON] у 2007 році допоміг працевлаштуватися на постійну роботу в Італію та пообіцяв, що буде опікатися їх майном. Тому позивач усі ці роки володів зазначеним майном без жодного титулу (правових підстав), хоча й щиро вважав, що володіє зазначеним майном на законних підставах. Враховуючи вищезазначене позивач вважає, що є усі підстави для визнання за ним права власності на вищезазначене майно за набувальною давністю. Позивач у судове засідання не з'явилася та надала до суду заяву щодо розгляду справи без її участі, в якій свої позовні вимоги підтримувала у повному обсязі та просила їх задовольнити, а також надала письмові пояснення. Відповідач, [PERSON], надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі, а також надав до суду письмові пояснення в яких повнстю підтвердив усі обставини, на які посилається позивач. Відповідачі: [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, хоча повідомлялися належним чином за місцем їх реєстрації. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Відповідно до роз'яснень п. 11 ППВССУ № 5 від 07.02.2014 року «положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.» Верховний Суд України в «Узагальненні та аналізі розгляду деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ за 2013 рік «Набувальна давність (ст. 344 ЦК зазначив наступне: «Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Таким чином, оскільки розходження в розумінні поняття «добросовісність» при застосуванні ст. 344 ЦК спричиняє певні труднощі, це питання потребує роз'яснення. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: - майно може бути об'єктом набувальної давності; - добросовісність володіння; - відкритість володіння; - давність володіння та його безперервність; - відсутність інших осіб, які претендують на це майно; - відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. З наданого позивачем договору позики від 02.03.2007 року вбачається, що між ним та [PERSON] було укладено договір позики за яким він надав [PERSON] у борг 25000 гривень строком на 10 років. Також з тексту боргової розписки вбачається, що на забезпечення зазначеного договору позики [PERSON] надав позивачу право користуватися та здавати у найм разом з ключами належними родичам [PERSON] гаражами: [NUMBER] загальною площею 36,9 кв.м. у автогаражному кооперативі «Мрія» по вул. Автобуду у м. Дніпро; [NUMBER] загальною площею 51,8 кв.м. у автогаражному кооперативі «Яструб» по вул. Войцехвича у м. Дніпро; садовим будинком [ADDRESS] загальною площею 34,3 кв.м., розташованого за адресою: платформа 194 км., м. Дніпро; житловим будинком [ADDRESS], загальною площею 240,2 кв.м.; земельною ділянкою по [ADDRESS], загальною площею 0,0943 га, кадастровий номер [NUMBER]. Також [PERSON] надав позивачу проект будівництва ним за отримані від позивача в борг гроші майнового комплексу загальною площею 1775,0 кв.м., розташованого по [ADDRESS] З пояснень позивача, які повністю підтверджуються письмовими поясненнями [PERSON] та підтверджуються умовами договору позики від 02.03.2007 року вбачається, що позивач з березня 2007 року й до цього часу постійно відкрито та добросовісно користується зазначеним майном. Грошові кошти [PERSON] позивачу до цього часу так і не повернув. Також з наданих позивачем правовстановлюючих документів вбачається, що спірні: гараж [NUMBER] загальною площею 36,9 кв.м. у автогаражному кооперативі «Мрія» по вул. Автобуду у м. Дніпро; гараж [NUMBER] загальною площею 51,8 кв.м. у автогаражному кооперативі «Яструб» по вул. Войцехвича у м. Дніпро; садовий будинок [ADDRESS] загальною площею 34,3 кв.м., розташованого за адресою: платформа 194 км., м. Дніпро, - усі на праві власності належать [PERSON]; спірні: житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 240,2 кв.м. та земельна ділянка по [ADDRESS], загальною площею 0,0943 га (кадастровий номер [NUMBER]) належать [PERSON]. З якими позивач знайомий не був та в жодні правовідносини не вступав. Тому у позивача відсутній будь який титул на зазначене нерухоме майно. Що з врахуванням постійного, відкритого та добросовісного користування позивачем більше 10 років спірним майном може бути підставою для визнання за ним права власності за набувальною давністю, адже Верховний Суд України займає правову позицію, що факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Тому враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині. Щодо вимоги позивача визнати за ним право власності на майновий комплекс загальною площею 1775,0 кв.м., розташований по [ADDRESS], то суд вважає за необхідне відмовити позивачу у цій частині його позову, адже окрім проекту, виконаного на ім'я [PERSON] на майновий комплекс загальною площею 1775,0 кв.м., жодного іншого доказу належності на праві власності [PERSON] зазначеного комплексу позивач так і не надав суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial