Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

[PERSON] у поданій ним до суду до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» Виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» позовній заяві просить стягнути з відповідача на його користь: -заборгованість по заробітній платі за липень-жовтень 2020 року включно у сумі 25000,00 грн, -моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн пославшись на те, що він працює в Обласному комунальному підприємстві «Донецьктеплокомуненерго». У період за вересень та жовтень 2020 р. включно відповідач у порушення ст.115 КЗпП України заборгував йому заробітну плату у розмірі 25000 грн, невиплатою якої йому спричинена моральна шкода, оскільки він був вимушений позичати гроші у знайомих, що викликало у нього моральні страждання. Моральну втрату оцінює у 8000,00 грн. Судовою ухвалою від 08.12.2020 позовна заява як така, що не дотримує вимог ЦПК України, була залишена без руху за тих підстав, що у порушення ч.4 ст.177 ЦПК України до позовної\~заяви не\~доданий документ,\~що підтверджує\~сплату судового\~збору в\~частині вимоги відшкодування моральної шкоди через порушення роботодавцем вимог трудового законодавства, та зазначено про необхідність сплати позивачем судового збору з урахуванням підпункту першого пункту першого частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у сумі 840,80 грн. Також у порушення вимог ч.5ст.177\~ЦПК України позивачем на підтвердження перебування у трудових правовідносинах з відповідачем не додано до позовної заяви копії трудової книжки або наказу про прийняття на роботу. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.185 ЦПК України, заяву було залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків (а.с.13-14). Судовою ухвалою від 06.01.2021 у задоволенні клопотання [PERSON] про відстрочення сплати судового збору відмовлено; позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий додатковий строк для виправлення недоліків (а.с.29-31). Судовою ухвалою від 19.01.2021 відкрите провадження у цивільній справі № 233/5446/20 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.35). Судовою ухвалою від 04.02.2021 заяву (клопотання) представника відповідача [PERSON] про долучення до матеріалів справи доказів повернуто відповідачу без розгляду за підстав недотримання вимог ч.4 ст.183 ЦПК України (а.с.140). Відповідач позов не визнав за підстав відсутності заборгованості по заробітній платі перед позивачем станом на 01.02.2021, про що зазначив у відзиві на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.39-44). З`ясувавши усі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків. Статтею 43\~Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до\~статті 110 КЗпП України\~при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із частиною 1\~статті 30 Закону України «Про оплату праці», другою частиною якої встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст.1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Звертаючись до суду з позовом про стягнення заробітної плати за період липень жовтень 2020 р., [PERSON] послався на те, що у період вересень \~жовтень 2020 р. Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» Виробнича одиниця «Костянтинівкатепломережа», з яким він у цей період часу перебував у трудових правовідносинах, заборгувало йому заробітну плату у сумі 25000,00 грн. Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставина перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем у спірний період часу останнім визнана, що вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву, тож не потребує доказування. Щодо заборгованості у період липень серпень 2020 р.: Доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі у період липень серпень 2020 р. позивачем не надано: розрахункові листки на а.с.24 надані у примірнику, з якого не убачається період, за який ці листки надані, і, крім того, з одного з листків не убачається прізвище, ім`я та по-батькові особи, розрахунку з якою вони стосуються. Щодо заборгованості у період вересень жовтень 2020 р.: На підтвердження обставини наявності заборгованості по заробітній платі позивачем надані копії розрахункових листків слюсаря з ремонту ТМ цеха 230 [PERSON] (таб. № [NUMBER] ) за вересень, жовтень 2020 р. (а.с.23), з яких убачається що заборгованість по з/платі на кінець періоду складає 25418,85 грн. Ця обставина відповідачем не спростована, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження ствердження протилежного, яким могли бути відповідні платіжні відомості, розрахункові документи (їх копії) тощо, відповідачем не надані та про наявність таких не зазначено. Виходячи з даних про нарахування та виплату позивачу заробітної плати, слід дійти висновку, що відповідачем заробітна плата позивачу у період часу вересень жовтень 2020 р. виплачена не у повному обсязі, що відповідачем не спростовано. Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету, а саме: податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (168.1.1). Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (168.1.2.). Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Дістаючи висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Відповідачем не спростована та обставина, що у спірний період часу позивач перебував з ним у трудових правовідносинах, за що йому мала бути нарахована та сплачена заробітна плата. Проте, свого обов`язку з оплати праці позивача відповідач не виконав, факт нарахування позивачу заробітної плати у період часу 09.-10.2020 та невиплати нарахованої заробітної плати у повному обсязі відповідачем не спростований. Доказів про те, що у цей період позивач не виконував свої трудові функції, відповідачем не надано. На підтвердження факту нарахування заробітної плати позивачем надані суду розрахункові листи, які містять відомості щодо нарахованої і виплаченої зарплати, як це передбачено\~ст.110 КЗпП\~і\~ст.30 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.95 р. № 108/95-ВР: «При кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган\~повинен повідомити\~працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати». У наведеній нормі йдеться про обов`язок роботодавця повідомляти працівнику про суми нарахованої зарплати, утримання з неї та суму виплаченої зарплати, тобто - про безумовний\~обов`язок\~роботодавця надати працівнику розрахунковий лист із відомостями про зарплату. На нормативному рівні не затверджена форма «зарплатного» розрахункового листа. Тож цей лист надається\~у довільній формі. Зазначені у розрахункових листах за вересень, жовтень 2020 р. відомості щодо заробітної плати позивача відповідачем не спростовані. З огляду\~на наведене,\~окремо на\~не доведення\~відповідачем виконання\~свого обов`язку\~з оплати\~праці позивача\~у період\~часу вересень, жовтень 2020 р., конституційне право позивача на одержання винагороди за працю має бути захищено. Позивачем за вимогами, за якими відкрите провадження, заявлена до стягнення сума заробітної плати у загальному розмірі 25000,00 грн за липень - жовтень 2020 року. Судом же встановлена обставина невиплати позивачу відповідачем заробітної плати за вересень - жовтень у сумі 25418,85 грн. Тож, суд уважає, що позов в частині вимог стягнення заробітної плати підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо вимоги відшкодування моральної шкоди: Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з абз.1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що у зв`язку із порушенням конституційного права позивача на працю, яке виразилося у невиплаті нарахованої заробітної плати, позивач вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, звертатися за захистом своїх порушених прав до суду, що завдавало йому моральних страждань. В пункті 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань позивача, їх тривалість, виходячи з вимог розумності та справедливості, моральні страждання позивача суд оцінює в 5000 грн. Тож позов у цій частині підлягає частковому задоволенню. За наведених обставин і відповідних ним підстав позов підлягає частковому задоволенню. У зв`язку\~з тим,\~що відповідно\~до п.1\~ч.1\~ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» позивач\~звільнений від\~сплати судового\~збору у справах про стягнення заробітної плати, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 840,80 грн, виходячи з такого: Відповідно до пп.1\~\~п.1 ч.2\~ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»\~в розрахунку на місяць у розмірі 2102,00 грн. Отже, при поданні позову судовий збір в частині вимог стягнення заборгованості по заробітній платі складав 840,80 грн (2102,00 грн * 0,4), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 840,80 грн. Також,\~у зв`язку\~із частковим\~задоволенням позову\~в частині\~вимог відшкодування\~моральної шкоди\~суд присуджує\~з відповідача\~позивачеві понесені\~ним судові\~витрати по\~сплаті судового\~збору пропорційно\~до розміру\~задоволених позовних\~вимог,\~що дорівнює\~840,80\~грн (а.с.33),\~виходячи з\~передбаченої за\~пп.1\~п.1\~ч.2\~ст.4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» ставки\~судового збору\~за подання\~позовної заяви\~майнового характеру\~фізичною особою,\~розмір якої\~не може\~бути меншим\~за 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Outcome: partial