Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому після уточнення і часткового залишення без розгляду позовних вимог просили: - визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]; - усунути перешкоди в користуванні належною ним на праві власності квартирою [ADDRESS], шляхом зняття [PERSON], [PERSON], [PERSON] з реєстраційного обліку у квартирі та шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали позов та пояснили, що у належній [PERSON] квартирі зареєстровані, але не проживають їх онуки [PERSON] і [PERSON], що призводить до надмірних нарахувань вартості комунальних послуг. Крім того, в їх квартирі зареєстрований і проживає їх колишній зять [PERSON], який порушує їх права власності та створює неможливі умови проживання. Так з 1992 року відповідачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON], разом з донькою позивачів [PERSON] почали проживати у [ADDRESS], та були зареєстровані позивачами за цією адресою. При цьому, онук позивачів - [PERSON] вже близько 5-6 років не проживає у зазначеній квартирі, але продовжує бути зареєстрованим за вказаною адресою. Другий онук позивачів - [PERSON] не проживає у квартирі з серпня 2013 року. Будь-які перешкоди у користуванні квартирою своїм онукам позивачі не чинили. Крім того, колишній чоловік доньки позивачів - [PERSON] продовжує проживати разом з ними у квартирі [ADDRESS], навіть після розірвання шлюбу зі [PERSON] Позивачі вказують, що у них погіршилися відносини з відповідачем, але останній відмовляється звільнити належну їм квартиру. Також пояснили, що з відповідачем виникають конфлікти, у зв'язку з чим вони звертались до органів міліції. Щодо порушення їх прав позивачі пояснили, що [PERSON] не бере участь у сплаті комунальних послуг, закриває на замок свою кімнату, тим самим перешкоджаючи позивачам у доступі до кімнати, зберігає у приміщенні квартири багато своїх речей, та крім того - без дозволу власників обшив стелю на кухні пластиком, що є небезпечним і шкідливим. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти повного задоволення позову та пояснили, що [PERSON], його вже колишня дружина [PERSON], сини [PERSON] і [PERSON], з 1992 року дійсно проживають разом з позивачами [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. [PERSON] переїхав проживати до іншої адреси 6-7 років тому. [PERSON] перестав проживати у вказаній квартирі з серпня 2013 року. Відповідач [PERSON] продовжує проживати у квартирі позивачів і по цей час. При цьому вважають, що [PERSON] має право на проживання у квартирі позивачів, оскільки він заселився до квартири за згодою власників квартири, як член їх родини, був прописаний власниками квартири за цією адресою, вів з ними спільне господарство, дбає за майном у квартирі, проводив дрібний побутовий ремонт. [PERSON] підтвердив, що останній час у нього погіршились відносини з позивачами, але він не порушує їх права, поважно до них ставиться, та не зловживає алкогольними напоями. Відповідачі [PERSON] і [PERSON], згідно ч.8 ст. 76 ЦПК України повідомлені належним чином, в судове засідання повторно не з'явились. Поважних причин неявки суду не повідомили. Заперечення проти позовної заяви суду не надали. Суд розцінює їх неявку - без поважної причини. Представник третьої особи Хортицького РВ в м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.31). Заслухавши пояснення позивачів, відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.6, 7, 8, 9-10, 12). Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.14-15, 16, 17, 23, 25, 25а, 78). При цьому, відповідно до акту обстеження квартири (а.с.14-15) [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою не проживають. З пояснень позивачів і відповідача в судовому засіданні встановлено, що за вказаною адресою [PERSON] не проживає близько 5-7 років, [PERSON] - з серпня 2013 року. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом не встановлено поважних причин відсутності відповідачів [PERSON] в квартирі понад 1 рік, а також фактів чинення йому перешкод зі сторони позивачів чи інших осіб щодо користування квартирою, тому суд вважає за необхідне позов задовольнити в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. При цьому, з пояснень в судовому засіданні як відповідача [PERSON], так і позивачів [PERSON] та [PERSON] встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] лише з серпня 2013 року. Таким чином, оскільки на цей час не сплив строк, передбачений ч.2 ст. 405 ЦПК України, суд приходить до висновку, що за [PERSON] зберігається право на користування житлом, і в задоволенні цієї частини позову необхідно відмовити - як передчасно заявленої. Крім того, на думку суду не підлягає задоволенню вимога позивачів щодо усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом зняття [PERSON], [PERSON], [PERSON] з реєстраційного обліку у квартирі, оскільки вчинення вказаних дії віднесено до компетенції Управління державної міграційної служби України, а не суду. Також слід зазначити, що у відповідності до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є самостійною правовою підставою для здійснення зняття з реєстрації відповідача. Таким чином, вимоги позивачів щодо зняття [PERSON], [PERSON], [PERSON] з реєстраційного обліку у квартирі можуть бути заявлені тільки після відмови компетентного органу у виконанні зазначених дій, у зв'язку з чим, в задоволенні вказаної частини позову також необхідно відмовити. Крім зазначеного, в позовній заяві ставиться питання про виселення колишнього зятя позивачів (а.с.13) - [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т.ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Крім того, згідно із п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 29 ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Таким чином та обставина, що до відповідача [PERSON] були вжиті передбачені законом заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, по справі не встановлена, належних доказів на підтвердження систематичних порушень правил співжиття з боку відповідача, щодо чого були вжиті відповідні заходи попередження чи громадського впливу та які не дали позитивних результатів у розумінні вимог ч.1 ст. 116 ЖК УРСР, суду не надано. Копія заяви позивачів про звернення до міліції (а.с.80) лист начальника Хортицького РВ (а.с.79), лист начальника УДМС (а.с.83) та висновки ДІМ Хортицького РВ, якими припинені перевірки за заявами позивачів (а.с.81, 82) - не містять відомостей про неправомірну поведінку відповідача, про вжиття до [PERSON] офіційних попереджень про недопущення у подальшому неправомірної поведінки, та про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності. Положення ст. 818 ЦК України не можуть бути застосовані у цьому випадку, оскільки не відповідають характеру відносин, що склались між сторонами, і тому, зважаючи на викладене в задоволенні цієї частини позову також необхідно відмовити.

Outcome: partial