Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

[PERSON]М звернувся в суд з позовом до [PERSON]Л про визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації \~ \~ \~ \~Позов обґрунтовують\~тим,\~що [PERSON]\~на підставі\~свідоцтва про\~право власності,\~спільно з\~його сином\~[PERSON],\~належить квартира\~19\~по вул.\~Різдвяна м.Черкаси,\~що підтверджується\~свідоцтвом про\~право власності\~на житло.\~Відповідно до\~довідки,\~у квартирі\~зареєстровані крім\~позивача відповідач\~[PERSON], яка за зареєстрованою адресою не проживає з липня 2009 року. Звернувся в суд з позовом, та просить визнати [PERSON]Л такою, що втратила право користування жилим приміщенням. \~ \~ \~ \~Позивач в судове засідання не зявився. До початку розгляду справи надав заяву про розгляду справи без його участі. Позовні вимоги підтримав. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON]Л в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У відповідності до ст. 280 ЦПК суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 травня 1994 року позивач [PERSON] разом з сином [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї та прописки КП «Придніпровська СУБ» від 15 червня 2018 року № 3810 в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] Відповідно до акту опитування сусідів від 07.04.2017 [PERSON], [INFO] з червня 2009 року і по теперішній час в квартирі [ADDRESS] не проживає. Рішенням Придніпрповського районного суду м. Черкаси від 201 липня 2017 року, яке набрало законної сили 1 серпня 2017 року встановлено, що перебуваючи у шлюбі [PERSON] та [PERSON] спільно з малолітньою дитиною проживали у житлі відповідача за адресою: [ADDRESS]. З липня 2009 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені та з цього ж часу вона разом з малолітнім сином проживають окремо. Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-СР №044764 від 5 травня 2009 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 5 травня 2009 року. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст.316 ч.1 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 317ЦК). Як зазначено у ч.1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.156 ЖК члени сім'ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином відповідачка набула право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: квартира [ADDRESS], як член сім'ї власника квартири. Частиною 2 статті 405 ЦК передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка не проживає за зареєстрованим місцем проживання з 2009 року, не користується цим житлом і не виконує обовязків, передбачених ч.3 ст.156 ЖК. Натомість в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку за цією адресою він не бажає, чим порушує право позивача, як власника майна, на користування цим майном у спосіб, передбачений законом. Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї , а також членами сімї попереднього власника житла. У пункті 39 Постанови пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. За таких обставин суд вважає, що відповідач [PERSON]Л втратила право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Що стосується вимоги позивача про зняття з реєстраційного обліку відповідача [PERSON] то вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. В постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс 11, Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сімї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання предявивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою Тобто, позовна вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб'єкта владних повноважень органу, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб'єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством. Така позиція суду щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24 жовтня 2008 року, згідно якої, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Outcome: partial