Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

[PERSON] міська рада звернулась до суду з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації, [PERSON], [PERSON], за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Держземагентства у [PERSON] районі Вінницької області, приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу Вінницької області [PERSON], про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі розпорядження [PERSON] РДА від 05.07.2012 року №789 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту» [PERSON] 13.07.2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №723295, цільове призначення для індивідуального садівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 0520688900:01:004:0171. 28.10.2013 року [PERSON] відчужив земельну ділянку [PERSON] про що укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Вінницької області [PERSON] [PERSON] Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.12.2014 року, визнано протиправним та скасовано розпорядження [PERSON] РДА від 05.07.2012 року № 789. Окрім того, позивач зазначає, що територія, якою розпорядилась [PERSON] РДА згідно Генерального плану розвитку м.Вінниці, затвердженого [PERSON] Міністрів УРСР від 25.07.1987 року №259 та Генерального плану 2007 року, затвердженого рішенням [PERSON] міської ради від 23.11.2007 року №1498, зі змінами від 01.02.2013 року №1140, та Плану зонування міста Вінниці, затвердженого рішенням [PERSON] міської ради від 04.07.2008 року № 2012, запроектована під розширення міських територій, а саме для розміщення багатоквартирної та громадської забудови Х мікрорайону м. Вінниці. Відповідно до постанови Верховної ради України від 13.05.2015 року №401-VIII щодо змін і встановлення меж м. Вінниці і Вінницького району Вінницької області земельна ділянка за кадастровим номером 0520688900:01:004:0171 ввійшла в межі м. Вінниці. За викладених обставин позивач просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON] та визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації [PERSON] заперечував щодо задоволення позову, мотивуючи, що чинним законодавством визначено вичерпний перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку, однак ним не передбачено такої підстави як скасування розпорядження, на підставі якого фізичною особою отримано державний акт на право власності на земельну ділянку. Крім того, вказував, що обраний позивачем спосіб захисту про визнання недійсим договору купівлі-продажу земельної ділянки порушує права [PERSON] як добросовісного набувача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в порядку визначеному чинним законодавством. Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, просили розгляд справи провести у їх відсутність. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позову. Судом встановлено, що розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації від 05.07.2012 року №789 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту», зокрема п. 2, передано громадянам у власність земельні ділянки загальною площею 2,0000 га, з них, 2,0000 га - рілля, для ведення садівництва, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які не надані у власність та користування (землі запасу), на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту (а.с. 7). На підставі даного розпорядження 13.07.2012 року Управлінням Держкомзему у [PERSON] районі Вінницької області [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №723295, цільове призначення для індивідуального садівництва, площею 0,1000га, кадастровий номер 0520688900:01:004:0171 (а.с. 8, 109, 213). 28.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1100. Згідно інформаціної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна від 16.02.2015 року, право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.10.2013 року (а.с. 106-107, 9). [PERSON] Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2014 року в справі №127/27702/13-а, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.12.2014 року, визнано протиправним та скасовано розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Вінницької області від 05.07.2012 року №789 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту» (а.с. 11-17). Суд, ухвалючи цю постанову, встановив, що згідно Генерального плану 1983 року, затвердженого [PERSON] Міністрів УРСР від 25.07.1987 року № 259 та генерального плану міста Вінниці, затвердженого рішенням [PERSON] міської ради від 23.11.2007 року № 1498, зі змінами від 01.02.2013 року №1140 (розробник Український державним науково-дослідний інститут проектування міст ім. Ю.М. Білоконя «Діпромісто»), та Плану зонування міста Вінниці, затвердженого рішенням [PERSON] міської ради від 04.07.2008 року №2012, територія, на якій знаходиться спірна земельна ділянка, запроектована під розширення міської території, а саме для розміщення багатоквартирної та громадської забудови Х мікрорайону м. Вінниці. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно [PERSON] Верховної [PERSON] України від 13.05.2015 року № 401 VІІІ «Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області» вирішено змінити межі міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області, збільшивши територію міста на 4448,97 гектара земель. Як вбачається з довідки Департаменту архітектури, містобудування та кадастру [PERSON] міської ради від 08.06.2015 року № 05-1-23822, відповідно до наведеної вище [PERSON] Верховної [PERSON] України від 13.05.2015 року, з поміж інших до території міста Вінниці також відноситься земельна ділянка з кадастровим номером: 0520688900:01:004:0171, на яку [PERSON] було видано оспорюваний державний акт та яка відчужена останнім у власність [PERSON] (а.с. 18). Згідно роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей\~8,\~124 Конституції України, статей\~26,\~30,\~87-90,\~97,\~100,\~102,\~118,\~123,\~128,\~143-146, 149,\~ 151, 153-158, 161,\~210,\~212 ЗК України, глав 27, 33, 34\~ЦК України,\~статті 15 ЦПК України,\~статті 12 Господарського процесуального кодексу України\~судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 4 червня 2014 року (справа № 6-46\~цс14). Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14 та від 23 жовтня 2013 року у справі № 6-93цс13. Відтак, оскільки розпорядження [PERSON] РДА Вінницької області від 05.07.2012 року №789 скасоване, а державний акт на право власності на земельну ділянку є похідним від нього, то суд приходить до висновку про наявність законних, обгрунтованих підстав для визнання недійсним виданого [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку. З цих же підстав, суд відхиляє заперечення відповідача про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.10.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дослідившти матеріали справи у їх відповідності зазначеним нормам законодавства, судом встановлено, що укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] дотримано усіх вимог законодавства, необхідних для чинності правочину. Спірна земельна ділянка на момент укладення договору належала [PERSON] на підставі державного акту, отриманого у законний спосіб, який ніким на той час не оспорювався, право власності зареєстроване у відповідному порядку. Скасування в подальшому розпорядження [PERSON] РДА від 05.07.2012 року № 579, за яким відповідач [PERSON] отримав державний акт не може слугувати підставою для визнання недійсним укладеного правочину про відчуження нерухомого майна, оскільки в силу закону обєктивно були відсутні умови для визнання його недійсним на момент вчинення. Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач, якщо вважає свої права порушені, не позбавлений права витребування майна із чужого незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту (зокрема й такий спосіб захисту як визнання недійсним договору купівлі продажу). У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно (у випадку якщо таке майно фактично не вибуло з володіння). Правовий механізм захисту права власності шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним не може бути застосовано до спірних правовідносин, оскільки при цьому повністю нівелюється інститут захисту субєктивного цивільного права добросовісного набувача (майно у якого можливо витребувати тільки у передбачених законом випадках ст. 388 ЦК України), так як наслідком визнання правочину недійним є застосування судом двосторонньої реституції, в тому числі і за власною ініціативою (повернення сторін в початкове положення) незалежності від того добросовісним набувачем, в даному випадку була [PERSON] чи ні. Суд не встановлює та не перевіряє вказані обставини, оскільки такі позовні вимоги перед судом не заявлялись (ст.11 ЦПК України). При цьому, суд звертає увагу, що спірна земельна ділянка ввійшла в межі м.Вінниці відповідно до постанови Верховної [PERSON] України від 13.05.2015 року № 401 VІІІ. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту свого права. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи частковість задоволення позову та сплати позивачем не в повній мірі судового збору ( сплачено лише 243,60 грн, в той час, коли заявлені дві вимоги немайнового характеру), судовий збір слід стягнути з відповідачів [PERSON] районної державної адміністрації Вінницької області та [PERSON] на користь держави по 121,80 грн. (враховуючи задоволення вимог щодо визнання недійсним державного акту). Стягуючи судовий збір в такому порядку, суд враховує відсутність солідарного обовязку його сплати. На підставі викладеного,

Outcome: partial