Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Підгородненської міської ради, Управління Держземагентства у Дніпропетровськомй районі Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що 02 червня 1990 року на підставі договору купівлі-продажу позивач [PERSON] та [PERSON], перебуваючи у шлюбі, придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 0,232 га. 08 червня 1999 року [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку, площею 0,232 га та отримав Державний акт на право приватної власності на землю. [INFO] року [PERSON], який є чоловіком позивача [PERSON] та батьком [PERSON], помер. Після його смерті [PERSON] та [PERSON] є фактичними власниками земельної ділянки. На підставі вищевикладеного позивачі просять визнати за ними право власності на вказану земельну ділянку. Позивачі в судове засідання не з'явилися, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник Підгородненської міської ради в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності. Представник Управління Держземагентства в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату та час його проведення, що підтверджується поштовим повідомленням в матеріалах справи (а.с. 40), про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2011 року (а.с. 28-29) встановлено, що 02 червня 1990 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] при сумісному житті придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 0,232 га. 08 червня 1999 року [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку, площею 0,232 га та отримав Державний акт на право приватної власності на землю, серія [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5106, на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області за № 88 від 21 квітня 1999 року. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вищезазначені обставини не підлягають доказуванню в даній цивільній справі. Згідно договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 11 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Челадзе Г.О. за № 2008, [PERSON] продав [PERSON] та [PERSON] частину земельної ділянки площею 0,0895 гектарів, розташовану на території [ADDRESS] Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 27). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 23 квітня 2008 року, виданим виконкомом Підгородненської міськради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. З матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] позивачі [PERSON] та [PERSON] є фактичними власниками земельної ділянки, площею 0,1425 га по [ADDRESS]. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2011 року визнано право власності за [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та на 1/2 частину приватизованої земельної ділянки, площею 0,1425 га, по [ADDRESS] як за дружиною забудовника [PERSON]. Крім того, вищезазначеним рішенням за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на 1/4 частину вищезазначеного житлового будинку та на 1/4 частину вказаної земельної ділянки, за кожним, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Згідно рішення № РВ-1200084642013 від 16 грудня 2013 року (а.с. 24, 25), позивачу було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру в зв'язку з тим, що від загальної площі земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, у [PERSON] залишилася частина земельної ділянки в розмірі - 0,0105 га, а для ведення особистого селянського господарства - площею 0,132 га. Згідно ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи вищезазначені норми права та враховуючи, що визнання права власності не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved