Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

[PERSON] (по тексту - [PERSON] ) звернулася до суду з позовною заявою до Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позовних вимог вказує на наступні обставини. Так, зазначає, що працювала в Плужнянській загальноосвітній санаторній щколі-інтернат І-ІІ ступенів з 26 червня 2006 року, а з 21 травня 2009 року на посаді кастелянки. Зазначає і те, що 06 жовтня 2014 року особою, яка веде кадри школи-інтернат, було ознайомлено з наказом № 281 директора Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів від 04.10.2014 року «Про звільнення [PERSON]В.». Звертає увагу, що відповідно до наказу її було звільнено з посади кастелянки з 04.10.2014 року на підставі п. 1 ст. 40 Кодекс законів про працю України (по тексту КЗпП) у зв'язку з скороченням чисельності працівників. Вважаючи таке звільнення з роботи незаконним оскаржила його в судовому порядку. Відмічає, що в судовому засіданні по розгляду такої справи 07 листопада 2016 року представник Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів надав суду завірену копію наказу № 297 від 15.10.2014 року «Про звільнення [PERSON]В.». Вказує і те, що 08 листопада 2016 року її представником було надано для ознайомлення копію такого наказу. Ознайомившись з копію наказу про звільнення з роботи та проаналізувавши його зміст, вважає, що даний наказ видано з порушенням норм матеріального права, а тому звільнення є незаконним. Мотивує свої вимоги тим, що з наказом № 297 Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів від 15.10.2014 року «Про звільнення [PERSON]В.» про звільнення з посади кастелянки згідно ст. 40 п. 4 КЗпП України прогул без поважних причин з 15.10.2014 року, її ніхто не ознайомлював, про що свідчить відсутність підпису на наказі. Крім того зазначає, що відповідно до положень ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких видів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до положень ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення. Однак, на думку позивача всупереч вказаній нормі ніхто не вимагав надання письмового пояснення по факту, який є підставою її звільнення згідно наказу № 297 від 15.10.2014 року. В порушення вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України питання звільнення згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України не було предметом розгляду первинної профспілкової організації школи-інтернат, на розгляд даного питання ніхто не запрошував, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що в порушення вимог ч. 2 статті 49 КЗпП України директором Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів у день звільнення (15.10.2014 року) не було видано копію наказу про звільнення. Таким чином, вказує, що внаслідок протиправних дій директора Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів було незаконно звільнено з роботи згідно наказу № 297 від 15 жовтня 2014 року. Відповідач позов не визнав у повному обсязі про що останнім було долучено до матеріалів справи відповідне письмове заперечення. У своєму запереченні вказує, що згідно зі змістом наказу від 14.10.2014 року № 295 від 14.10.2014 року «Про поновлення на посаді кастелянки [PERSON]В.» позивача було поновлено на посаді кастелянки з 14.10.2014 року. Однак, згідно з актом від 14.10.2014 року [PERSON] відмовилась ознайомлення з наказом та його отриманням, на робоче місце не з'явилась. Наказ про поновлення на роботі після відмови позивачки його отримувати був вручений рекомендованим листом, вимога про поновлення роботі виконана відповідачем, а дана обставина не заперечується позивачкою та підтверджена показами представника позивача. Зазначає, що згідно акта від 14.10.2014 року та 15.10.2014 року [PERSON] була відсутня на робочому місці, і з 15.10.2014 року її було звільнено згідно п. 4 ст. 40 КЗпП прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. На думку відповідача, звільнення [PERSON] проведено з дотриманням норм діючого законодавства України, її права не порушувались. У судових засіданнях позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю на підставах, викладених у позовній заяві. Представник позивача наполягав на порушенні прав свого довірителя, акцентуючи увагу як на самому факті порушення відповідачем процедури проведення звільнення за прогул у порядку п. 4 ст. 40 КЗпП, так і відсутності підстав вважати, що такий прогул взагалі може бути. На думку представника позивача, докази, що могли б свідчити про вручення позивачу наказу про його поновлення від 14.10.2014 року в законодавчо встановлені терміни відсутні, відтак підстав для прийняття наказу від 15.10.2014 року про звільнення за прогул у відповідача не могло бути. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судових засіданнях надав пояснення, викладені в наданому суду письмовому запереченні. На думку представника відповідача позовні вимоги звернені не на поновлення на роботі, а виключно з метою принизити працівників та керівників школи. Вважає, що відшкодування і поновлення судом [PERSON] на роботі нанесе значний збиток для закладу, що призведе до обмеження коштів на закупівлю ліків хворим дітям, продуктів харчування тощо. Просив у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідка та дослідивши письмові докази суд прийшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Як встановлено судом, наказом Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів за №297 від 15.10.2014 року [PERSON] звільнено з посади кастелянки за п.4 ст. 40 КЗпП прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин з 15.10.2014 року. Згідно протоколу №1 від 23.01.2017 року профспілкового комітету первинної профспілкової організації Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів надано згоду дирекції Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів на розірвання трудового договору з [PERSON] згідно наказу №297-а від 15.10.2014 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Разом з тим, наказу відповідача за №297 від 15.10.2014 року передували наказ №281 від 04.10.2014 року щодо звільнення з 04.10.2014 року [PERSON] із займаної посади кастелянки, згідно п. 1 ст.40 КЗпП (скорочення чисельності працівників) та її поновлення з 14.10.2014 року наказом №295 від 14.10.2014 року. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд врахував наступне. Чинний КЗпП у статті 40 визначає прогул як підставу для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому, пункт 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 визначає\~прогул\~як відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.\~Таке визначення узгоджується і з пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП. Відсутність працівника на роботі без поважних причин (прогул) за своєю природою є грубим порушенням трудової дисципліни і, як наслідок, тягне накладення одного з видів дисциплінарного стягнення догану або звільнення, з дотриманням правил, встановлених статтями 148151 КЗпП. Судом встановлено, що відповідачем 14.10.2014 року, у складі комісії, яка складалася з 3 (трьох) членів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позивача - [PERSON] за місцем її проживання було запрошено для подальшого трудовлаштування у Плужнянську загальноосвітню санаторну школу-інтернат І-ІІ ступенів на посаду кастелянки, про що було складено відповідне повідомлення в 2-х примірниках за №483 від 14.10.2014 року. Від прийняття такого запрошення та його підпису позивач у справі відмовилася, що засвідчено підписами присутніх при врученні осіб. При цьому, як вбачається з тексту такого повідомлення, підстави такого трудовлаштування та момент поновлення трудових відносин між працівником та роботодавцем відсутні. Крім того, згідно [PERSON] комісії від 14.10.2014 року, [PERSON] по місцю її проживання було повідомлено, що її поновлено на попередній посаді кастелянки та запрошено для подальшого працевлаштування, однак остання відмовилася від ознайомлення із запрошенням та наказом про її поновлення, вказавши щоб до неї звернувся сам директор із вказаним проханням, повернеться на попереднє місце роботи лише через суд. Суд зазначає, що хоч представником позивача у судовому засіданні не заперечувалося, що таке запрошення мало місце і такий факт підтвердила свідок [PERSON], доказів, які свідчили б про оголошення самого змісту наказу про поновлення на роботі суду надано не було. Крім виходу за місцем проживання позивача для вручення запрошення на роботу, жодних дій зі сторони відповідача щодо вручення (надсилання) 14.10.2014 року [PERSON] наказу про її поновлення на роботі з 14.10.2014 року вчинено не було, що також було стверджено свідком [PERSON] Відсутність [PERSON] на робочому місці 15.10.2014 року стверджено [PERSON] комісії від 15.10.2014 року засвідчений підписами членів такої комісії. Цього ж дня (15.10.2014 року) було оформлено [PERSON] комісії в іншому складі, згідно якого підписами членів такої комісії також засвідчено відсутність на робочому місці [PERSON]. При цьому, відсутність працівника [PERSON] на робочому місці відображено і в табелі обліку робочого часу. Судом констатується і та обставина, що за період 14.10-15.10.2014 року заробітна плата позивачу, як працівнику не нараховувалася, що є підтвердженням відсутності працівника на робочому місці. Однак, на думку суду, важливим моментом є встановлення причин відсутності працівника на роботі. Зясування причин відсутності працівника на роботі повинно відбуватися шляхом витребування письмового пояснення від працівника відповідно до пункту 1 статті 149 КЗпП. У контексті застосування пункту 1 статті 149 КЗпП, суд бере до увагу правову позицію Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 19 жовтня 2016\~року у справі № 6-2801цс15. У зазначеній постанові, викладена наступна правова позиція: «Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі зясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обовязку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. » . У ході дослідження всієї сукупності обставин справи є підстави вважати про порушення трудових прав позивача. Так, в ході розгляду справи встановлено, що повідомлення позивача про її поновлення на попередній посаді кастелянки з 14.10.2014 року, згідно реєстру для запису поштових переказів та рекомендованих поштових відправлень Плужнянською загальноосвітньою санаторною школою І-ІІ ступенів на зареєстровану поштову адресу [PERSON] направлено листом з описом відправлення: 1) наказ №295 про поновлення на посаді кастелянки; 2) запрошення на роботу. Згідно поштового штампу таке відправлення здійснено 24.11.2014 року. Відомостей, що наказ №295 від 14.10.2014 року про поновлення позивача з 14.10.2014 року вручено у день такого поновлення суд не знайшов. Крім того, суд звертає увагу і на те, трудова книжка позивача не містить жодних записів ні про поновлення останньої з 14.10.2014 року, ні про її звільнення з 15.10.2014 року. Тим самим, не має підстав вважати, що відповідачем вживались всі заходи щодо належного повідомлення позивача про його поновлення на роботі з 14.10.2014 року та вручення наказу про таке поновлення. Зважаючи на ту обставину, що документальне підтвердження направлення наказу №295 про поновлення позивача на посаді кастелянки датовано 24.11.2014 року, не має достатніх підстав вважати, що позивач володів у повній мірі необхідною інформацією про його поновлення на посаді згідно наказу №295 від 14.10.2014 року. Законодавчо закріплений обовязок роботодавця щодо зясування причин відсутності працівника на роботі та поважності причин такої відсутності, в тому числі шляхом витребування письмового пояснення від працівника також не було виконано. Відтак, [PERSON] підлягає поновленню посаді кастелянки Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів з 15 жовтня\~ 2014 року. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року\~порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відтак, для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача слід застосувати норми\~Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто що передують дню звільнення працівника, яке згодом визнано незаконним. Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно п.8 обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством\~календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно довідки Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів №679 від 29.11.2016 року протягом двох місяців, які передували звільненню з роботи позивача (серпень, вересень 2014 року) її заробіток становив 3158, 54 грн., у звязку з чим середньомісячний заробіток 1579, 27 грн., середньоденний 61, 93 грн. Час вимушеного прогулу позивача становить з 15.10.2014 року по 20.02.2017 року включно. Однак, з врахуванням всіх обставин справи, суд вважає за можливе прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 (один) рік. Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь [PERSON] становить 15 606 грн. 36 коп. без урахування обов'язкових податків та платежів (61, 93 грн. * 252 робочих днів). Відповідно до ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір»\~(у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин)\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч. 3\~ст.88 ЦПК України\~якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі наведеного, беручи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог позивача, з відповідача в доход держави слід стягнути 551, 20 грн. судового збору. Крім того, у порядку ст.ст. 79, 84 ЦПК України слід стягнути з Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів на користь [PERSON] судові витрати в сумі 2500 грн. 00 коп., понесені на правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 11.11.2016 року (акт прийому передачі виконаних робіт від 18.02.2017 року, квитанції до прибуткового касового ордеру №26 від 11.11.2016 року та №02 від 18.02.2017 року). \~

Outcome: approved