Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому просили розірвати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між ними та відповідачем [PERSON], посвідчений 17.05.2005 ПН ХМНО Попрас Ю.В. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилались на те, що вказана квартира перебувала у їх власності на підставі свідоцтва, виданого відділом приватизації житлового фонду від 28.03.2003, в даній квартирі були зареєстровані та мешкали позивачі [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] У вересні 2004 року [PERSON] зареєстрував шлюб із відповідачкою, яка також почала мешкати у спірній квартирі разом із батьками свого чоловіка. Згодом, [PERSON] та [PERSON] прийняли рішення щодо оформлення договору дарування належної їм квартири своїй невістці [PERSON] за умови, що вони і в подальшому будуть мешкати в цій квартирці, оскільки вона має для них окрему нематеріальну цінність. В подальшому, [PERSON] зникла, у зв'язку із чим шлюб між нею та [PERSON] у 2009 році було розірвано. Весь цей час позивачі мешкали в цій квартирі, сплачували комунальні послуги, підтримували житло в належному стані, робили поточні та капітальні ремонти. У липні 2017 року з'явилась відповідачка [PERSON] та повідомила їх проте, що вона має намір продати квартиру та зняла їх з реєстраційного обліку. Позивачі вважають за необхідне розірвати даний договір дарування в судовому порядку, оскільки обдарована [PERSON] проявила грубу невдячність, погрожувала їм, грубо ставилась, обмовляє їх, не дає спокійно мешкати, створює загрозу безповоротної втрати дарунку, що має для них велику немайнову цінність. В ході розгляду справи позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги та просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений із відповідачем [PERSON], посвідчений 17.05.2005 ПН ХМНО Попрас Ю.В., посилаючись на те, що фактично укладений нею та її чоловіком [PERSON] договір із невісткою [PERSON] не відповідав їх внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину. Вона як особа похилого віку і стану здоров'я, укладаючи договір, мала на меті відчуження на користь відповідачки квартири, яка була її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, якби не помилка у правовій природі правочину та його правових наслідках, цей договір дарування не був би укладений. Цей правочин був укладений лише під впливом помилки стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки позивач вважала цей правочин договором довічного утримання, відповідно до якого інша сторона договору зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до [PERSON] лише після її смерті та смерті її чоловіка. [PERSON], як третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору подала до суду позов про виселення [PERSON] та [PERSON] з належної їй квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилалась на те, що 02.08.2017 вона придбала квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО Гапон І.М., в той же день було проведено повний розрахунок між сторонами за вказаним договором. Наступного дня було проведено реєстрацію місця проживання [PERSON] за даною адресою, а також зареєстровано місце проживання її доньки [PERSON] та онука [PERSON], інформація щодо реєстрації інших осіб за даною адресою в неї відсутня. 04.08.2017 при відвідуванні даної квартири було виявлено сторонніх осіб, колишніх власників [PERSON] та [PERSON], які відмовились добровільно залишити приміщення квартири, мотивуючи тим, що вони звернулись до суду із позовами про розірвання договору дарування та поновлення реєстрації. Однак, [PERSON] вважає себе законним власником квартири, вона не погоджується, щоб [PERSON] та [PERSON] мешкали у належній їй квартирі, права користування в цій квартирі у цих осіб не має, а тому вона як власник вимагає усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з жилого приміщення. До суду надійшла заява представника позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] про слухання справи за її відсутності із зазначенням щодо підтримання доводів позовної заяви в повному обсязі та ухвалення у справі судового рішення. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, зазначав, що доводим позову підтримує, просить його задовольнити, заперечує проти задоволення позову третьої особи та просить відмовити у задоволенні її позову. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначала, що заперечує проти позовних вимог [PERSON] та [PERSON] з підстав, викладених у її письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи, не заперечувала проти задоволення позову третьої особи [PERSON] Так, представник відповідача [PERSON] вказувала, що її довіритель отримала у дар спірну квартиру на підставі нотаріально посвідченого правочину 17.05.2005, прийняття дарунку було підтверджено реєстрацією права власності на ім'я відповідача. Позивачами не було надано доказів на спростування наявності волевиявлення сторін при укладанні договору дарування, а також існування між ними будь-яких інших відносин, ніж ті, що передбачені договором дарування. Зі змісту оспорюваного правочину та позовних вимог вбачається, що при його укладенні було дотримано усіх вимог, передбачених ст. 203 ЦК України, будь-яких застережень у договорі, в тому числі і щодо права користування жилим приміщенням, не містилось. Окрім того, договір дарування був укладений трьома особами щодо майна, яке перебувала у їх спільній сумісній власності, а позовні вимоги заявлені в тому числі і щодо частки майна, яке позивачам не належить. Від представника третьої особи [PERSON] - адвоката [PERSON] до суду надійшло клопотання про проведення судового засідання за його відсутності із проханням задовольнити позов свого довірителя, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовити. Третя особа - ПН ХМНО Попрас Ю.В. направила суду заяву про слухання справи за її відсутності та ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 28.03.2003 за реєстровим № 3-03-234768, на праві спільної сумісної власності належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 17 вересня 2004 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON], актовий запис № 1631, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на «[PERSON]». 17 травня 2005 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, посвідчений ПН ХМНО Попрас Ю.В. за реєстровим № 876, за умовами якого передали безоплатно, а обдарована [PERSON] прийняла у власність як дарунок квартиру [ADDRESS]; рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 17.05.2005. 11 квітня 2006 року [PERSON] змінила ім'я на [PERSON]. 26 серпня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис № 353. 02 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, посвідчений ПН ХМНО Гапон І.М. за реєстровим № 2758, за умовами якого [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS], рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 02.08.2017. Згідно довідки дільниці № 21 КП «Жилкомсервіс» від 01.08.2017 за № 6280, в квартирі [ADDRESS] зареєстрована одна особа - власник [PERSON], [INFO], з 06.04.2005. Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громаді міста Харкова, виданої Відділом реєстрації місця проживання у Слобідському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 04.08.2017, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з 02.08.2017, а також [PERSON], [INFO], з 03.08.2017. Відповідно до положень ст.ст. 717, 718 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, нерухомі речі, а також майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. При цьому, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунку є прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) (ст. 722 ЦК України). Статтею 727 ЦК України передбачені підстави розірвання договору дарування: - дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування; - дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність; - дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена; - дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред'явлення вимоги дарунок є збереженим. Частиною 5 ст. 727 ЦК України встановлено, що у разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов'язаний повернути дарунок у натурі. Позивач [PERSON], посилаючись на підставу - загроза безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність, просить розірвати договір дарування. Однак, з наданих суду доказів та встановлених у ході судового розгляду обставин справи не вбачається підстав, за яких спірна квартира, яка є предметом договору дарування, поряд із матеріальною, має для дарувальника [PERSON] немайнову цінність, тобто є сімейною реліквією, річчю, з якою пов'язані важливі обставини в житті дарувальника, є предметом, що підтверджує участь дарувальника або близьких йому людей у певних історичних подіях тощо. Суду не надано жодних належних та допустимих доказів того, що обдаровуваний створює загрозу невідвертої втрати цієї квартири, в тому числі і її знищення. В свою чергу позивач [PERSON], посилаючись на свою помилку у правовій природі правочину, просить визнати недійсним договір дарування. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. З наданих у судовому засіданні представником відповідача пояснень, які не оспорювались представником позивачів, було встановлено, що з метою погашення заборгованості [PERSON] по аліментах, а також задоволення інших сімейних потреб, його дружиною - відповідачкою у справі 04.05.2005 була реалізована належна їй квартира [ADDRESS], а вже 17.05.2005 вчинено правочин щодо дарування спірної квартири, того ж дня відповідач [PERSON] прийняла дарунок та зареєструвала на своє ім'я право власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку. Враховуючи наявність доброзичливих відносин між [PERSON] та батьками її чоловіка [PERSON], відповідач не заперечувала проти їх проживання у спірній квартирі. Згодом [PERSON] організувала поховання її свекра [PERSON] та у зв'язку із цим понесла усі витрати. В період її виїзду за межі України вона передавала грошові кошти на оплату комунальних послуг та підтримання квартири у належному стані. І лише дізнавшись напочатку 2017 року, що скориставшись її відсутністю, чоловік [PERSON] розірвав із нею шлюб, вона прийняла рішення щодо відчуження належної їй квартири, оскільки з цього часу вважала, що отримала моральне право розпоряджатися своєї власністю на власний розсуд. Хоча на момент укладення договору дарування, позивачка [PERSON] і була пенсійного віку, однак відомості про її стан здоров'я та необхідність у сторонньому догляді та матеріальній допомозі за наявності в неї чоловіка [PERSON] та працездатного сина [PERSON], а також відсутності іншого житла для проживання, суду не надано та в ході розгляду не встановлено. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] також підтвердили встановлені судом обставини справи, спростовуючи твердження позивача [PERSON] про той факт, що вона та її чоловік мали намір укласти саме договір довічного утримання, а не передати безоплатно належне їм майно. Водночас, позивачі [PERSON] та [PERSON] просять розірвати договір дарування та визнати його недійсним в цілому, однак оспорюваний правочин був вчинений трьома особами позивачами [PERSON], [PERSON], а також [PERSON], який помер ще до подання даного позову до суду, а позивачами не надано доказів на підтвердження їх права вимоги за захистом порушених прав померлої особи. В ході розгляду справи не встановлено, що [PERSON] мав інше волевиявлення, окрім того, що було вказано в оспорюваному правочині. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду (ст.. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). За таких обставин суд вважає, що відсутні підстави як для розірвання договору дарування, так і для визнання його недійсним. Що стосується вимог третьої особи [PERSON] суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Враховуючи, що позивачі [PERSON] та [PERSON] в ході судового розгляду підтверджували факт проживання у квартирі, яка їм не належить, та були обізнані про відсутність у них права користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку власником майна, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про виселення сторонніх їй осіб заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги клопотання представника третьої особи [PERSON] про застосування строку позовної давності до вимог [PERSON] про розірвання договору дарування та [PERSON] про визнання його недійсним, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права. Оскільки сторони справі не заперечували той факт, що саме напочатку 2017 року відповідач [PERSON] повідомила про намір реалізувати спірну квартиру та зняла з реєстраційного обліку позивачів [PERSON] та [PERSON], саме з цього часу починається перебіг позовної давності щодо оспорювання правочину - договору дарування. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому задоволенню не підлягають. Позовні вимоги третьої особи [PERSON] заявлені обґрунтовано, а тому задоволенню підлягають. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved