Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (відповідач), третя особа - приватний нотаріус\~Харківського міського\~нотаріального округу\~Бєсєда Тетяна\~Дмитрівна, в якому, з урахуванням уточнень, просила суд: - визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 13 серпня 2015 року і посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т. Д., р. № 1152, повернувши сторони у первісний стан шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бєсєди Т.Д. про державну реєстрацію права власності індексний номер 23653933 від 13.08.2015\~р.; - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 13 серпня 2015 року і посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., р. № 1155, повернувши сторони у первісний стан шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бєсєди Т.Д. про державну реєстрацію права власності індексний номер 23653933 від 13.08.2015\~р. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, на підтвердження чого наводить обставини, які вказують на її помилку: неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Позивач зазначає, що є пенсіонеркою, тривалий час з 2002 року має ІІ групу інвалідності загального захворювання (згідно довідки № 063017), за весь цей час перенесла низку тяжких операцій, систематично перебувала на стаціонарному лікуванні, має хронічні хвороби. Зазначені обставини підтверджуються, зокрема виписками із медичної карти хворого (виписка № 2.503, виписка від 06.10.2016р.). Влітку 2015 року позивачу було поставлено діагноз цукровий діабет, ІІ тип, середнього ступеню тяжкості, діабетична полінейропатія нижніх кінцівок, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна змішана енцефалопатія ІІ ступеня з лікворно-венозною дистензією, астенічним синдромом (відповідно до виписки з історії стаціонарної хвороби №533), що потребувало значних матеріальних витрат. Тому позивач самостійно вже не могла продовжувати себе забезпечувати, а тому відповідач запропонував надавати їй матеріальну допомогу, догляд, сплачувати за комунальні послуги та ліки взамін на те, що вона подарує йому дім та земельну ділянку. Однак, як зазначає позивач, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконував, допомоги не надає й досі, від спілкування ухиляється. Після укладення спірного договору дарування позивач продовжувала проживати у будинку, сплачувала за комунальні послуги та підтримувала його у належному санітарно-технічному стані. Відповідач переїзд до будинку не здійснював та не проживає у ньому. Фактична передача майна не відбувалася, адже позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, а не дарування. Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 червня 2017 року позов задоволено у повному обсязі. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2018 року заочне рішення від 22 червня 2017 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2018 року вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій щодо реєстрації, перереєстрації, відчуження чи укладення угод відносно будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року повернуто заявнику зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бєсєда Тетяна Дмитрівна та приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Губська Віта Анатоліївна. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Представником відповідача адвокатом Смілянським Я.Г. надано письмовий відзив на позов (т. 1, а.с. 227-233), в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Як зазначає представник відповідача, після смерті в 2000 році батька відповідача останній та його сестра [PERSON] відмовились від права на спадщину на користь матері позивача [PERSON] . Після смерті батька відповідач постійно мешкав у спірному будинку та був там зареєстрований. В період з 2000 по 2015 роки відповідач за власний кошт зробив капітальний ремонт у будинку, встановивши нову побутову техніку. У період 2015-2018 років відповідач 24 рази приїздив з Німеччини до України до матері - [PERSON] 03 січня 2014 року відповідач переїхав на постійне місце проживання до Німеччини. При оформленні виду на постійне місце проживання у Німеччині відповідачеві була необхідна згода матері та довідка про відсутність невиконаних обов`язків та майнових зобов`язань. 11.01.2017 позивач у приватного нотаріуса оформила заяву про відсутність відносно неї з боку відповідача невиконаних обов`язків та майнових зобов`язань. 13.06.2018 позивач склала у приватного нотаріуса заяву про отримання від свого сина [PERSON] , який постійно проживає у Німеччині, матеріальної допомоги у 2017 році у розмірі 4000 євро. Протягом 2015-2018 років відповідач постійно за допомогою засобів комунікації спілкувався з позивачем. Щодо безпідставного застосування статті 229 ЦК України представник відповідача посилається на письмові пояснення приватного нотаріуса Бєсєди Т.Д. про те, що при оформленні оспорюваних договорів дарування вона роз`яснила сторонам значення та правові наслідки дарування, сторони наполягали саме на укладенні договорів дарування, при цьому стверджували, що не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті даного договору. Представник відповідача зазначив, що позивачем не надано допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. При цьому помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Представником позивача адвокатом Латиш К.В. надано відповідь на відзив (т. 2, а.с. 34-45), в якому остання вважає позовні вимоги обгрунтованими і доведеними, а заперечення сторони відповідача безпідставними. Третьою особою приватним нотаріусом Бєсєдою Т.Д. надано письмові пояснення по справі (т. 1, а.с. 21, 22), в яких остання зазначає, що при посвідченні оспорюваних договорів нею було роз`яснено сторонам суть та правові наслідки договору дарування, а також таких договорів як спадковий договір, договір довічного утримання, заповіт. Сторони наполягали на укладенні саме договорів дарування. Як нотаріус на час укладання договорів вона діяла у межах чинного законодавства. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Тетяна Дмитрівна надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, надані сторонами, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. 13 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., р. №1152, а також договір дарування земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., р. №1155 (т. 1, а.с. 3-5, 116-120). Позивач з 2002 року є інвалідом 2 групи (згідно довідки №063017), на момент підписання оспорюваного правочину в силу похилого віку та стану здоров`я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги - їй виповнилося 67 років, вона страждала низкою хронічних захворювань, в той період (літо 2015 р.) захворіла на цукровий діабет, ІІ тип, середньої ступені тяжкості, діабетична полінейропатія нижніх кінцівок, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна змішана енцефалопатія ІІ ступеня з лікворно-венозною дистензією, астенічним синдромом (відповідно до виписки з історії стаціонарної хвороби №533), неодноразово перебувала на лікуванні (згідно з виписками із медичної карти хворого: виписка № 2.503 та виписка від 06.10.2016 р.) та потребувала медичної допомоги (т. 1, а.с. 6, 73-77). Відповідно до копії Свідоцтва про народження від 07.08.1981 (т. 1, а.с. 190) відповідач [PERSON] є сином позивача - [PERSON] . Нотаріально посвідченою заявою від 11.01.2017 позивач підтвердила, що не заперечує проти постійного проживання в ФРН свого сина [PERSON] , та що він не має до неї невиконаних обов`язків та майнових зобов`язань (т. 1, а.с. 190). Нотаріально посвідченою заявою від 13.06.2018 позивач підтвердила, що отримала від свого сина [PERSON] , який постійно мешкає у ФРН, матеріальну допомогу у 2017 році у сумі 4000 євро (т. 1, а.с. 191). Згідно з інформацією Державної прикордонної служби України від 03.09.2018, [PERSON] перетинав кордон України на в`їзд у період з 11.01.2015 по 22.08.2018 12 разів (т. 1, а.с. 192). Даними телефонного оператора Німеччини підтверджуються неодноразові телефонні дзвінки з номера 01636078143 на телефон українського мобільного оператора 0380972361336, який, як зазначає сторона відповідача, належить позивачеві (т. 1, а.с.194-201). Документами, виданими у Німеччині і перекладеними у встановленому порядку, підтверджується належність фрау [PERSON] номеру телефону [NUMBER] (т. 2, а.с. 162-167). З виданої у Німеччині і перекладеної у встановленому порядку довідки про місце проживання вбачається, що чоловіком [PERSON] є [PERSON] (т. 2, а.с.\~184-186). Факт укладення 22.06.2012 шлюбу між [PERSON] і [PERSON] також підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т.\~2, а.с. 193, 194). Листом лікаря [PERSON] від 12.04.2019, перекладеним у встановленому порядку, підтверджено факт придбання паном Пономаренком для своєї матері пані Пономаренко в період з січня 2014 року по квітень 2018 року згідно приватних рецептів необхідних ліків та сплата їх вартості в аптеках Німеччини (т. 3, а.с. 3, 4). З листів лікаря Майкла Патенджа від 24.03.2019, перекладених у встановленому порядку, вбачається, що видану лікарем квитанцію не можна вважати офіційним доказом факту придбання ліків, оскільки квитанції видає та установа, яка ліки продає, лікар зазвичай видає рецепт на ліки, а не квитанцію (т. 3, а.с. 24, 25). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що допомагав по будівництву та ремонту будинку сторонам у справі. Приблизно 3-4 роки тому у позивача робив утеплення літньої кухні, навіс, дрібний ремонт, його роботи оплачувала позивач. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є подругою позивача, на початку 2015 року у останньої були операції на кишківнику, вона важко з цього виходила, були ускладнення, зі сторони їй ніхто не допомагав. Про договір дарування свідок від позивача не чула, вона їй говорила про договір довічного утримання. Свідку невідомо, щоби син допомагав позивачці, операції вона оплачувала сама. Зі слів позивача їй відомо, що після дарування будинку [PERSON] з матюками викинув її речі на вулицю, вона ночувала в літній кухні. В 2015 році у позивачки діагностували сахарний діабет. Зі слів позивачки, син з невісткою просили переписати на нього будинок, а вони зі свого боку будуть їй допомагати. Свідок [PERSON] підтвердила показання свідка [PERSON] , додатково пояснила, що зі слів позивачки їй відомо, що [PERSON] один раз привозив ліки від діабету з Німеччини, але вони їй не підійшли. Свідок [PERSON] пояснив, що допомагав відповідачеві робити ремонт у спірному будинку після того, як на другому поверсі розмерзлися труби опалення зробили ремонт у літній кухні, поставили опалення, зробили водопровід, опалення в будинку, зрізали старе опалення. Після заміни труб стіни були зруйновані, тому робили і подальший ремонт - штукатурку, плитку, стелю, шпалери тощо. Це було приблизно протягом двох років до 2012 року. Усі закупки та оплату робіт і матеріалів робив [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив суду, що допомагав відповідачеві робити ремонт у спірному будинку, разом купували будівельні матеріали тощо. Наскільки йому відомо, ремонті роботи сплачував [PERSON] . Коли [PERSON] поїхав до Німеччини, то передавав для матері посилки, деякі з яких зустрічав свідок і передавав позивачеві, там були якісь ліки. Свідок [PERSON] пояснив суду, що допомагав відповідачеві по ремонту спірного будинку, вивозу будівельного сміття, придбання будматеріалів тощо, ремонті роботи і матеріали оплачував відповідач. Проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування, волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. В даному випадку позивачем та її представником в судовому засіданні доведено, що позивач з 2002 року є інвалідом 2 групи (згідно довідки № 063017), на момент підписання оспорюваного правочину в силу похилого віку та стану здоров`я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги - їй виповнилося 67 років, вона страждала низкою хронічних захворювань, в той період (літо 2015 р.) захворіла на цукровий діабет, ІІ тип, середньої ступені тяжкості, діабетична полінейропатія нижніх кінцівок, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна змішана енцефалопатія ІІ ступеня з лікворно-венозною дистензією, астенічним синдромом (відповідно до виписки з історії стаціонарної хвороби №533), неодноразово перебувала на лікуванні (згідно з виписками із медичної карти хворого: виписка № 2.503 та виписка від 06.10.2016 р.) та потребувала медичної допомоги. Суд також бере до уваги, що позивач є юридично необізнаною людиною похилого віку. Судом встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжувала проживати у спірному будинку, тобто передача будинку фактично не відбулася; у силу свого похилого віку та за станом здоров`я позивач потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги. Судом приймаються як достовірні докази по справі покази свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили тяжкий стан здоров`я позивачки, та те, що напередодні укладення договору дарування позивачці поставили діагноз цукровий діабет, вона перебувала у скрутному матеріальному становищі, а її син разом з невісткою просили позивача передати будинок взамін на догляд, матеріальну допомогу, але після укладення оспорюваних договорів допомоги не надають. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати\~\~відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Оспорювані договори дарування суперечать дійсній волі Позивачки, яка мала намір укласти договір довічного утримання, так як була людиною похилого віку, мала проблеми із здоров`ям, а тому потребувала постійного догляду та допомоги, а відтак має місце помилка щодо обставин, які мають істотне значення. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України (далі - ВСУ), висловленою у Постанові ВСУ від 18.06.2014 р. по справі №6-69цс14. Позивач укладала договір дарування під впливом помилки, адже вважала, що підписуючи оспорювані правочини, відповідач бере на себе зобов`язання здійснювати догляд позивачки, забезпечувати її побут, піклуватися її здоров`ям. Тобто позивач помилялася відносно правового характеру правочину, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Правомірність вимог Позивачки підтверджується й правовими позиціями, викладеними у Постановах Верховного Суду України (далі - ВСУ) від 03.03.2016 р. у справі № 6-1364цс15, Постанові ВСУ від 02.12.2015 р. по справі № 6-2087цс15, Постанові ВСУ від 18.06.2014р. по справі № 6-69цс14. Таким чином,\~наявність чи\~відсутність помилки\~-\~неправильного сприйняття\~позивачем фактичних\~обставин правочину,\~що вплинуло\~на волевиявлення\~особи під\~час укладення\~договору дарування\~замість договору\~довічного утримання,\~суд визначає\~не тільки\~за фактом\~прочитання сторонами\~тексту оспорюваного\~договору дарування\~та роз`яснення\~нотаріусом суті\~договору,\~а й\~за такими\~обставинами,\~як:\~вік позивача,\~його стан\~здоров`я\~та потреба\~у зв`язку\~із цим\~у догляді\~й сторонній\~допомозі;\~наявність у\~позивача спірного\~житла як\~єдиного;\~відсутність фактичної\~передачі спірного\~нерухомого майна\~за оспорюваним\~договором дарування\~дарувальником обдаровуваному\~та продовження\~позивачем проживати\~в спірній\~квартирі після\~укладення договору\~дарування. Лише\~в разі\~встановлення цих\~обставин норми\~частини першої\~статті 229\~та статей\~203\~і 717\~ЦК України\~у сукупності\~вважаються правильно\~застосованими. Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16\~березня 2016 року (справа № 6-93цс16). Відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, проаналізувавши та дослідивши надані суду сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання оспорюваних правочинів від 13.08.2015 р. недійсним підлягають задоволенню. Надаючи оцінку доводам сторони відповідача щодо необгрунтованості позовних вимог, суд виходить з наступного. Доводи щодо здійснення відповідачем за власні кошти ремонтних та будівельних робіт у спірному житловому будинку у період 2000-2015 років не відносяться до предмету доказування у даній справі, тому судом до уваги не беруться. Щодо посилання на відповідь Державної прикордонної служби, яка нібито підтверджує, що відповідач у період з 01.01.2015 по 31.08.2018 24 рази приїздив в Україну до матері [PERSON] суд зазначає наступне. З листа Державної прикордонної служби вбачається, що відповідач у вказаний період 24 рази перетнув кордон України як на в`їзд, так і на виїзд, тобто він 12 разів приїздив до України у цей період. Крім того, сам по собі факт в`їзду до України не є доказом приїзду відповідача саме з метою надання матеріальної та іншої допомоги своїй матері [PERSON] Крім того, доводи позивача щодо неодержання допомоги від свого сина [PERSON] стосуються періоду після укладення оспорюваних правочинів, тобто після 13.08.2015, у той час як відповідачем надано дані щодо свого приїзду до України у період до серпня 2015 року. Щодо нотаріального оформлення [PERSON] заяв про відсутність з боку її сина [PERSON] невиконаних майнових та інших зобов`язань, а також щодо одержання від нього допомоги у сумі 4000 євро у 2017 році суд зазначає наступне. Як пояснили обидві сторони, оформлення заяви [PERSON] про відсутність у її сина [PERSON] невиконаних майнових та інших зобов`язань була необхідна для оформлення останнім документів на виїзд на постійне місце проживання до ФРН. Як пояснила представник позивача, вказаний документ носив формальний характер та був необхідний саме для оформлення [PERSON] відповідних документів для виїзду до Німеччини. Як особисто пояснила позивач у судовому засіданні, її нотаріально посвідчена заява про отримання від сина [PERSON] матеріальної допомоги у сумі 4000 євро була оформлена на прохання сина для одержання ним податкових пільг у Німеччині. Крім того, суд бере до уваги, що нотаріус при посвідченні заяв громадянина посвідчує лише справжність підпису, а не відомості, викладені у заяви. Отже, до змісту вказаних заяв суд ставиться критично та вважає, що вони не є беззаперечним доказом одержання позивачем матеріальної допомоги від відповідача. Інших належних, допустимих та достатніх доказів надання своїй матері [PERSON] матеріальної допомоги після серпня 2015 року стороною відповідача суду не надано, пояснення відповідача з цього приводу спростовуються поясненнями сторони позивача. Спілкування з матір`ю за допомогою мобільного зв`язку також не підтверджує факт надання відповідачем матеріальної та іншої допомоги матері, яка у зв`язку з хворобами перебувала у скрутному матеріальному становищі та потребувала допомоги. Щодо посилання сторони відповідача на письмові пояснення приватного нотаріуса Бєсєди Т.Д. про те, що нею було роз`яснено сторонам перед посвідченням оспорюваних договорів їх суть, правові наслідки, а також відмінності від договору довічного утримання та спадкового договору, суд зазначає, що саме по собі ознайомлення особою зі змістом правочину не є беззаперечним підтвердженням того, що особа не помилялась щодо обставин, які мали істотне значення при його укладенні. До змісту наданих стороною відповідача листів доктора [PERSON] на підтвердження факту придбання відповідачем у Німеччині ліків для своєї матері [PERSON] суд ставиться критично, оскільки можливість видачі лікарем квитанцій на придбання ліків заперечується листами лікаря [PERSON] , наданими стороною позивача. Інші доводи сторони відповідача не мають суттєвого значення для вирішення справи і не спростовують висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved