Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

[PERSON] (надалі позивачка) звернулася до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») про встановлення правочину нікчемним,і свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 серпня 2008 року між позивачкою та відповідачем було укладено кредитний договір № ZREWGK0000000001, відповідно до якого банк зобов'язався надати [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 151717,00 грн. строком до 18.08.2028 року, а [PERSON], зобов»язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Як зазначає позивачка з тексту кредитного договору вбачається, що від імені юридичної особи ЗАТ КБ « Приватбанк» правонаступником, якого є ПАБ КБ « Приватбанк» договір підписала [PERSON] - старший спеціаліст роздрібного обслуговування фізичних осіб - заступник начальника Радомишльського відділення ЗАТ КБ « Приватбанк» на підставі довіреності № 1174 від 2008 року. В той же час начальником Радомишльського відділення ЗАТ КБ « Приватбанк» був [PERSON], який і мав би укладати кредитні договори від імені юридичної особи. За таких обставин, на думку позивачки, правочин , вчинений [PERSON], є нікчемним,а тому і просила суд визнати правочин - кредитний договір № ZREWGK0000000001 від 18.08.2008 року нікчемним. У судовому засіданні представник позивачка позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач-представник ПАТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з»явився,надіслав до суду заяву,в якій просить слухати справу без участі їх представника. Заслухавши пояснення представника позивача,дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висноку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18 серпня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ « Приватбанк» , правонаступником якого є ПАТ КБ « Приватбанк» було укладено кредитний договір № ZREWGK0000000001. Віповідно до умов кредитного договору Банк зобов»язався надати [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 151717,00 грн. строком до 18.08.2028 року, а [PERSON] зобов»язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Згідно ч.1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Згідно ч.2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Позивачем ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторони кредитного договору, а саме представника ЗAT « Приватбанк» [PERSON] при укладенні кредитного договору. Однак, ставлячи дане повноваження банку під сумнів, позивач не доводить належними доказами відсутність такого повноваження, натомість банком було виконано зобовязання за договором, позивачка отримала кошти передбачені кредитним договором. Крім того, немаючи належних повноважень по вчиненню правочинів зі сторонни банку його представником, банк не вчиняв би подальші дії щодо виконання умов укладеного договору. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є безпідставними, та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed