Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

[PERSON] звернулася із позовною заявою до [PERSON] про стягнення компенсації вартості 1/2 транспортного засобу, що є об`єктом права спільної сумісної власності, в якій просила: стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки VOLKSWAGEN Polo д.н.з. [NUMBER] VIN: [NUMBER] , рік випуску 2016, що є об`єктом спільної сумісної власності у розмірі 180000 гривень, а також стягнути з відповідача на її користь суму витрат на надання правничої допомоги адвокатом у розмірі 8000 гривень. На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 22.07.2015 по 17.06.2017 вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі (29.07.2016) ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки VOLKSWAGEN Polo д.н.з. [NUMBER] VIN: [NUMBER] , рік випуску 2016 у ТОВ «Джерман - Центр» м.Вінниця, вартість якого складала 360000 гривень, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем під час шлюбу, а саме 25 квітня 2017 року без її письмової згоди здійснено відчуження спірного автомобіля на користь іншої особи, а саме свого батька [PERSON] . Про дії відповідача по відчуженню спільного нажитого транспортного засобу вона дізналася випадково, оскільки вони мали намір здійснити поділ даного майна в добровільному порядку у рівних частинах за взаємною згодою. В даному випадку вона має право вимагати від іншого подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, оскільки відповідач здійснив його відчуження проти її волі і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Вважає, що відповідач розпорядився транспортним засобом, що належав до майна спільної сумісної власності подружжя, без її згоди, що суперечить положенням сімейного законодавства. Тому, враховуючи вищевикладене, вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем, 29 липня 2016 року, вони купили спірний автомобіль. Приблизно через рік, у квітні 2017 року виникло питання розірвання шлюбу між ними, про це вони нікому не повідомляли. На Пасху вони приїжджали до батьків відповідача в гості. Після чого, через декілька днів вона забрала свої речі і переїхала проживати до своєї подруги. Через місяць вони разом подали заяву про розірвання шлюбу. Між ними було домовлено, що відповідач сплатить їй кошти за автомобіль, який залишиться у нього. Зазначила, що на даний час вона користується автомобілем свого другого чоловіка. Вказала, що їй нічого невідомо про те, як батько відповідача привозив кошти за автомобіль. Згоду на продаж автомобіля вона відповідачеві не надавала. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - адвокат Діденко Н.П., яка діє на підставі Ордеру серії АВ №1004928 від 15.06.2020 (а.с.38) у судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримала у повному обсязі. Суду пояснила, що відповідачем та його представником не заперечується той факт, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя позивачки та відповідача. Після розірвання шлюбу право позивачки на користування спірним автомобілем не припинялося. Відповідач мав би довести факт наявності письмової згоди позивачки на відчуження автомобіля третій особі. Також відповідачем не доведено той факт, що кошти за продаж автомобіля були використанні в інтересах сім`ї. Право позивачки було порушено з моменту продажу відповідачем автомобіля. Вказала, що сторони не проживали однією сім`єю на момент продажу автомобіля. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що у липні 2016 року вони, перебуваючи у шлюбі, придбали спірний автомобіль. У червні 2017 року вони розлучилися. Після Пасхи 2017 року вирішували питання продажу спірного автомобіля, так як хотіли придбати приміщення для надання позивачкою послуг перукаря. Повідомили батькам, що продають автомобіль. Через декілька днів батько приїхав до них у місто Вінницю і привіз кошти за купівлю їхнього автомобіля. Позивачка не заперечувала проти цього. Кошти були використані в інтересах сім`ї. Між ними була спільна згода на продаж автомобіля. Кошти за продаж автомобіля він витрачав на купівлю меблів в приміщення де позивачка надавала послуги перукаря. Після розлучення вони поділилися коштами за продаж автомобіля, які залишилися. Приблизно кожному дісталося по 80000 гривень. Позивачка була присутня під час того як батько привіз кошти за автомобіль. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Власюк І.Т., який діє на підставі Ордеру серії ВН №153901 від 29.07.2020 (а.с.46) у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що під час продажу автомобіля сторони проживали разом і позивачці було відомо про те, що автомобіль продається. Ініціатива продажу автомобіля була позивачки. Кошти були використані в інтересах сім`ї. Письмової згоди позивачки не було, оскільки існує прогалина в законодавстві. Кошти за продаж автомобіля були передані в присутності позивачки. Позивачкою вибрано не вірний спосіб захисту, мав би бути поданий позов про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, разом з тим нею пропущено строк звернення до суду. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити. 03.08.2020 за вхід.№4554 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне: Відповідач вважає позов безпідставним, а обставини викладені в ньому такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Між сторонами існувала домовленість стосовно подальшого розпорядження грошовими коштами, вирученими від продажу автомобіля, а тому жодних заперечень у позивача на той час не було. Тому твердження позивача про те, що нібито відповідач здійснив відчуження автомобіля проти її волі, не в інтересах сім`ї - насправді не відповідає дійсності. Позивач, навіть якщо вважає, що угодою купівлі-продажу автомобіля 25.04.2017 було порушено її право - про порушення такого права знала (повинна була знати) ще у квітні 2017 року. Абсолютно нелогічним виглядає її твердження про те, що їй не було відомо про відчуження відповідачем автомобіля, оскільки попередньо ця дія з нею узгоджувалась, отримана від неї усна згода стосовно продажу автомобіля та подальшого розпорядження коштами від продажу автомобіля. Відсутність автомобіля у відповідача обов`язково стало б причиною виникнення питання щодо місцезнаходження транспортного засобу та володіння ним іншими особами, тому приховати цю обставину при всьому бажанні відповідач не міг би. З огляду на вищезазначене, та враховуючи те, що чинним законодавством не встановлений інший строк позовної давності, ніж три роки, а позивач звернулася до суду з цим позовом після спливу трирічного строку позовної давності від дати коли взнала про порушення свого права - це є окремою підставою для відмови у позові. Просив у позові [PERSON] відмовити у повному обсязі. Заяви, клопотання: клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору (а.с.5); заява про вступ у справу як представника (а.с.36-37); відзив на позов (а.с.40-42); заява представника відповідача про виклик свідка (а.с.48-49); заява представника відповідача про застосування судом наслідків пропуску позовної давності (а.с.50-51); клопотання позивача про долучення доказів до матеріалів справи (а.с.53-54); заява представника відповідача про виклик свідка (а.с.80-81); заява представника відповідача про відкладення судового засідання (а.с.86); письмові пояснення позивача по справі від 29.10.2020; клопотання представника позивача про оголошення перерви у судовому засіданні від 29.10.2020; письмові міркування щодо процесуальних питань, заперечення проти клопотання від 29.10.2020. Інші процесуальні дії у справі: звільнення позивача від сплати судового збору, відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання на 05 серпня 2020 року на 09 годину 00 хвилин (а.с.31-34); виклик свідка, долучення до матеріалів справи письмових доказів, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (а.с.70-73); оголошення перерви протокольна (а.с.95-100), відмова у задоволенні клопотання, про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами, а також без виходу суду до нарадчої кімнати. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини: Із показань свідка [PERSON] судом встановлено, що відповідач є його сином. Вказав, що сторони гарно проживали у шлюбі. У 2017 році приїхали до них на Пасху і повідомили, що бажають продати автомобіль. Вказав, що вони порадилися із дружиною і вирішили придбати автомобіль у дітей. Він відвіз кошти дітям у сумі двісті тисяч гривень і передав їм. Коли передавав кошти були присутні позивач і відповідач. Потім вони поїхали у сервісний цент де й оформили договір купівлі-продажу автомобіля. Вказав, що у нього із дружиною були гарні стосунки із невісткою, тобто позивачкою. Зазначив, що автомобіль інколи дає синові для користування, а також дає кошти синові для технічного обслуговування автомобіля. Судом ставляться під сумнів показання свідка щодо дійсності купівлі-продажу автомобіля за кошти двісті тисяч гривень, а також те, що при передачі коштів була присутня позивач, так як у судовому засідання свідок сприйняв представника позивача адвоката Діденко Н.П. за свою невістку, і звертався до неї у судовому засіданні під час дачі показів « [PERSON] ». Судом звертається увага на те, що з моменту розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем минуло лише три роки, і не спізнати свою бувшу невістку, яка взагалі не схожа із адвокатом, суду здається вкрай дивним, і даний факт разом із іншими (кому був саме проданий автомобіль, та за яку суму, і хто був присутній при ймовірній передачі коштів), викликає у суду великий сумнів у дійсності намірі саме купівлі-продажу автомобіля, а не лише фактичного оформлення договору купівлі-продажу. Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.8-10) судом встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] у селі Сокиринці Вінницького району Вінницької області, де і зареєстрована. Із копії Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 17.06.2017 (а.с.11) судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 17 червня 2017 року. Із копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 14.08.2018 (а.с.12) судом встановлено, що позивачка, 14 серпня 2018 року, зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила своє прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Із копії адвокатського запиту до Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області від 07.03.2019 (а.с.13) та відповіді на нього від 25.03.2019 (а.с.14) судом встановлено, що автомобіль марки VOLKSWAGEN Polo д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , рік випуску 2016, вперше зареєстрований 29.07.2016 за громадянином [PERSON] , [INFO] . Станом на 22.03.2019 власником даного автомобіля є [PERSON] , [INFO] , тобто батько відповідача. Тобто, встановлено, що сторони придбали вказаний вище автомобіль в період перебування у шлюбі. Із копій актів виконаних робіт (а.с.56-60) судом встановлено, що спірний автомобіль знаходиться у технічно справному стані, і будь-які дії щодо оплати та проведення робіт щодо технічного обслуговування спірного автомобіля протягом періоду часу з 22.07.2016 по 30.04.2020 здійснювались відповідачем, не дивлячись на те, що автомобіль вийшов із його володіння згідно договору купівлі-продажу. І даний факт (дійсність наміру продажу автомобіля), з огляду на дані докази, ставиться судом під сумнів. Із копії Договору №216/07/29 купівлі-продажу автомобіля від 29.07.2016 (а.с.62) судом встановлено, що відповідач 29.07.2016 отримав у власність автомобіль марки VOLKSWAGEN Polo д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , рік випуску 2016. Вартість вказаного автомобіля становила 368000 гривень. Із копії Договору купівлі-продажу 0541/2017/431270 транспортного засобу від 25.04.2017 (а.с.76-77) судом встановлено, що відповідач продав (передав у власність) своєму батькові [PERSON] автомобіль марки VOLKSWAGEN Polo д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , рік випуску 2016, вартістю 200000 гривень. Продаж автомобіля менше ніж через рік (через девять місяців) і саме батьку відповідача і за таку суму, яка фактично вдвічі менша за дійсну, суд вважає способом ухилення відповідачем від зобов`язань подружжя щодо власності майна, і знову ставиться судом під сумнів, оскільки суд приходить до висновку, що у відповідача були відсутні дійсні наміри щодо продажу автомобіля, а натомість були наміри позбавити позивача власності на половину вартості спірного автомобіля, оскільки згоди на продаж автомобіля позивач не надавала, і даний факт не спростовано відповідачем. Із копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.78-79) судом встановлено, що власником автомобіля марки VOLKSWAGEN Polo д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , рік випуску 2016 є [PERSON] - батько відповідача. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідка, приходить до наступних висновків: Відповідно положень до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст.4 ЦПК України). Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Ідея справедливості є взірцем правотворчості у Державі. Окрім того, справедливість є складовою Європейської правової традиції. Тобто, приймаючи рішення, судом окрім законності, також має бути дотримано і принцип справедливості. Постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року справа №537/78/19 вказує на те, що однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У Рішення від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 Конституційним Судом України зазначено: «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі». «Справедливість - одна із основних засад права, є вирішальною у визначеності його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.» (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004). В Рішенні КСУ від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до Конституції України, засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. Відповідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однією з підстав набуття права спільної сумісної власності виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу. Разом з тим, стаття 60 СК України, що поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, є продовженням загальної норми ч.3 ст.368 ЦК України. Водночас слід звернути увагу на те, що за змістом останньої норми факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою лише встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Дана презумпція може бути спростована законом або договором. За змістом ст.ст.57, 58, 62 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є наступне майно, незважаючи на те, що воно набуте під час шлюбу: 1) майно, набуте кожним з подружжя на підставі договору дарування; 2) майно, набуте кожним з подружжя в порядку спадкування; 3) майно, набуте кожним з подружжя за кошти, які належали дружині, чоловіку особисто; 4) речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; 5) премії, нагороди, які дружина, чоловік одержали за особисті заслуги. Однак суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню; 6) кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала дружині, чоловіку, а також як відшкодування завданої дружині, чоловіку моральної шкоди; 7) страхові суми, одержані дружиною, чоловіком за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням; 8) за рішенням суду - майно, набуте дружиною, чоловіком за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин; 9) частка у майні, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, також кошти, що належали одному з подружжя; 10) плоди і доходи від речі, яка є об`єктом особистої приватної власності одного з подружжя; 11) за рішенням суду - дохід, одержаний за рахунок майна іншого з подружжя, якщо другий з подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні цього майна в управлінні цим майном чи догляді за ним. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Так, частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, набутий за час шлюбу, що не заперечується сторонами, є цінним майном та неподільною річчю. Проте відповідач здійснив його продаж іншій особі (своєму батькові за майже вдвічі меншу ціну від його дійсної вартості) без згоди позивачки, як другого з подружжя. На підтвердження цього факту у матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу спірного автомобіля, однак відсутня письмова згода позивача. Посилання представника відповідача та показання свідка в тій частині, що позивач не заперечувала проти продажу автомобіля і кошти отриманні за його продаж були використані на благо сім`ї не заслуговують на увагу, та як свідок є батьком відповідача і відповідно новим власником спірного автомобіля, і на думку суду він зацікавлений в результатах вирішення даної справи. Вищевказаний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, який було відчужено [PERSON] без згоди дружини, як встановлено у судовому засіданні, а доказів того, що можливо отримані відповідачем кошти було використано в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять. Разом з тим, відповідачем та його представником у судовому засіданні не підтверджено жодним доказом слова відповідача про те, що після розірвання шлюбу та продажу автомобіля сторони розділили кошти по 80000 кожному, які залишилися від продажу автомобіля. Тож, відповідач, підписавши зі своїм батьком договір купівлі-продажу автомобіля, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не отримавши згоди дружини на розпорядження цінним майном, діяв не в інтересах сім`ї та вчинив недобросовісно. Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номера, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Пунктом 8 Порядку №1388 передбачено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін`юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух», а також транспортні засоби, зібрані (складені) із складових частин серійних транспортних засобів без дотримання вимог зазначеного Закону. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження, передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах Державтоінспекції, не допускається. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Тому, із врахуванням вище викладеного, а також в силу наведених законодавчих норм, позивач має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного автомобіля. З врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін при розгляді справ, суд приходить до висновку про стягнення грошової компенсації вартості автомобіля з відповідача, який здійснив його відчуження на свій розсуд проти волі позивачки, і не в інтересах сім`ї, на користь позивача. При визначенні розміру грошової компенсації вартості 1/2 частки спільного сумісного майна, суд виходить із засад справедливості, добросовісності та розумності. Враховується те, що жодною з сторін не заявлено клопотання про призначення у справі судової автотоварознавої експертизи з метою визначення дійсної вартості спірного автомобіля, Також судом враховуються Постанови Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року (справа №537/78/19) та від 03 жовтня 2018 року (справа №127/7029/15-ц) в яких зазначено, що у випадку відлучення майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку із цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку із припиненням її права на спільне майно. Суд вважає, що вказана у договорі купівлі-продажу ціна у сумі 200000 (двісті тисяч) гривень станом на 25 квітня 2017 року автомобіля VOLKSWAGEN Polo д.н.з. [NUMBER] , 2016 року випуску, не була дійсною ринковою вартістю даного автомобілям на час укладення договору купівлі-продажу. А тому, із врахуванням положень, які містяться у абзаці першому пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, та висновків, які містяться у вищезазначених Постановах Верховного Суду, суд встановив, що відповідно до аналітичної інформації щодо ринкових цін середня вартість автомобіля марки VOLKSWAGEN Polo, 2016 року випуску, становить 274349 гривень 60 копійок. І відповідно, розмір компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача, має виходити з дійсної ринкової вартості транспортного засобу на час розгляду справи, а не на час придбання автомобіля сторонами під час перебування у шлюбі (триста шістдесят вісім тисяч гривень), або ціни, яка вказана у договорі купівлі-продажу від 25.04.2017 (двісті тисяч гривень). Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки VOLKSWAGEN Polo д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , рік випуску 2016, у сумі 137174 грн. 80 коп. Оцінюючи усі докази, що є у справі, в їх сукупності, суд вважає частково доведеними обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог і має підстави для стягнення із відповідача на користь позивача 137174,80 грн. В іншій частині заявлених позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити у зв`язку із недоведеністю. Щодо заяви представника відповідача про застосування судом наслідків пропуску позовної давності, та суд зазначає наступне: У судовому засіданні встановлено, що відповідач продав спірний автомобіль своєму батькові, і тим самим міг продовжувати користуватися вказаним автомобілем, що не заперечується ні відповідачем, а ні його батьком, який був допитаний судом як свідок. Окрім того, державний номерний знак після укладення договору купівлі-продажу в спірному автомобілі змінено не було. Тому суд вважає, що позивачка не знала, що їх спільний автомобіль перебуває у власності батька відповідача, дізналася лише з інформації начальника РСЦ МВС України у Вінницькій області, наданої на адвокатський запит листом №31/2-1122/аз від 25.03.2018. Тобто позивачка дізналася про порушення свого права на спільне сумісне майно 25.03.2018. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою не пропущено строк звернення з даним позовом до суду. Посилання відповідача на те, що він попередньо узгоджував та отримував усну згоду у позивачки стосовно продажу автомобіля та подальшого розпорядження коштами від його продажу не заслуговують на увагу, так як не підтвердженні жодним доказом. Посилання позивачки на те, що відповідач здійснив відчуження спірного автомобіля без її письмової та усної згоди у судовому засіданні відповідачем не спростовано. Тому, суд не має підстав для застосування наслідків пропуску строків позовної давності, так як позивачем даний строк не порушено. Окрім того, суд зазначає про те, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межу цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, відповідно до розрахунку витрат на правничу допомогу згідно умов договору про надання правничої допомоги №62 від 15.06.2020 з детальним описом наданих послуг і виконаної роботи адвокатом та їх вартості та квитанцією до прибуткового касового ордеру №62 від 15.06.2020 (а.с.16-20) [PERSON] сплатила адвокату Діденко Н.П. 8000 гривень в рахунок оплати вартості наданих юридичних послуг. За таких обставин суд вважає, що вказаний платіжний документ є належним доказом на підтвердження здійснення [PERSON] фактичних витрат на правничу допомогу в сумі 8000 грн., внаслідок чого дані витрати саме в такій сумі підлягають стягненню з відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач, відповідно до ухвали Ямпільського районного суду Вінницької області №153/825/20 від 17.07.2020 (а.с.31-34) звільнена від сплати судового збору, а тому у порядку ч.6 ст.141 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 1371 (одну тисячу триста сімдесят одну) гривню 75 копійок.

Outcome: partial