Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 2»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 3») про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , що укладений 12.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] ; скасування запису №16402110 від 12.09.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] за [PERSON] ; скасування запису №16402078 від 12.09.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Позовні вимоги мотивовано тим, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] від 12.09.2016 року - підлягає визнанню недійсним, оскільки вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (оскільки її придбано на час перебування сторін у шлюбі), а тому для її дарування необхідним було отримання згоди Позивача, як другого з подружжя, якої він не надавав. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просив відмовити в їх задоволенні. Зокрема, заперечуючи проти позову, представник відповідачів покликався на те, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки придбавалася нею за її власні кошти, а тому при укладенні спірного договору дарування згода Позивача не вимагалася. Представником відповідачів подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив відмовити в задоволенні позову. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 12 вересня 2016 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] , [PERSON] (Обдаровувані) було укладено Договір дарування квартири (а.с.77) (надалі - «Договір дарування», «оскаржуваний договір»), відповідно до умов якого Дарувальник безоплатно передала у власність Обдаровуваних, а Обдаровувані прийняли у власність належну Дарувальнику трьохкімнатну квартиру під номером [ADDRESS] . Згідно пункту 1.3 Договору дарування предмет Договору дарування належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 18.03.2010 року на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 18.02.2010 року. Посилаючись на ті обставини, що квартира [ADDRESS] належить Позивачу та Відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя, а при її даруванні Відповідачем 1 не отримано його згоди, як співвласника, на таке відчуження, [PERSON] звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним Договору дарування від 12 вересня 2016 року. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина 1 статті 717 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (надалі - «СК України») майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Так, Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.04.1991 року. (а.с.135). 24.06.2014 року було складено актовий запис про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (Свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 24.06.2014 року (а.с.99). 12 січня 2006 року між підприємцем [PERSON] та громадянкою [PERSON] укладено Договір на дольову участь у будівництві житлового будинку з групи житлових будинків з вбудованими приміщеннями адміністративно-громадського призначення по [ADDRESS] (а.с.104). На підставі Акту приймання-передачі приміщення згідно договору від 19 січня 2009 року (а.с.105) [PERSON] було передано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 79,6 кв.м. 18.03.2010 року [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (квартиру [ADDRESS] ) (підстава - Рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №55 від 18.2.2010 року (а.с.79). 23.03.2010 року [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.80). В позовній заяві Позивач [PERSON] покликався на те, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки її було придбано за час перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти. Представник Відповідача 1 в судовому засіданні вказану обставину заперечував, посилаючись на те, що вказану квартиру було придбано [PERSON] за її особисті кошти. На підтвердження даної обставини представник відповідачів надав суду копії квитанцій до прибуткового касового ордера за періоди з 2007 по 2009 роки (а.с.147-154), зі змісту яких вбачається, що ПП [PERSON] було прийнято від [PERSON] на підставі Договору дольової участі кошти у відповідних сумах. Однак, у вказаних квитанціях адресу квартири зазначено по [ADDRESS] . За оскаржуваним же договором предметом дарування була квартира [ADDRESS] . Відмінність у адресі будинку ( [ADDRESS] ) представник відповідачів в судовому засіданні пояснював тим, що після завершення будівництва будинку було присвоєно адресу №14а. В той же час, щодо зазначення у наданих суду квитанція (а.с.147-154) іншого номеру квартири ( [ADDRESS] , а не [ADDRESS]) пояснень суду не надано. За таких обставин Суд не вбачає підстав вважати зазначені квитанції належним доказом на підтвердження того, що спірна квартира придбавалася Відповідачем 1 за її особисті кошти, оскільки всі дані квитанції стосуються оплати за квартиру [ADDRESS] , тоді коли за оскаржуваним договором предметом дарування є квартира [ADDRESS] за даною адресою . Крім того, саме по собі зазначення у квитанції про оплату прізвища [PERSON] не означає автоматично, що оплачені за даною квитанцією кошти є її особистою приватною власністю, оскільки за загальним правилом у аналогічних квитанція зазначається прізвище особи, яка є стороною договору. Дійсно, стороною Договору на дольову участь у будівництві житлового будинку з групи житлових будинків з вбудованими приміщеннями адміністративно-громадського призначення по [ADDRESS] є [PERSON] ; в подальшому право власності на придбану за даним договором квартиру оформлено на [PERSON] . Однак, сам по собі факт зазначенні Відповідача 1 покупцем, як і оформлення на неї права власності на квартиру, не спростовує презумпції спільності сумісної власності подружжя на дану квартиру, за відсутності належних доказів протилежного. Судом встановлено, що Договір на дольову участь у будівництві житлового будинку з групи житлових будинків з вбудованими приміщеннями адміністративно-громадського призначення по [ADDRESS] від 12 січня 2006 року укладався у період шлюбу Позивача та Відповідача 1 (період шлюбу - 1991-2014 роки). Право власності на вказану квартиру також було оформлено у період шлюбу. Належних доказів на підтвердження того, що квартира придбавалася [PERSON] за її особисті кошти (кошти, які є її особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя) Суду не надано. Крім того, Суду не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] у встановленому законом порядку зверталася до суду із позовом про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю. За таких обставин, Суд приходить до висновку про те, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. З урахуванням викладеного, відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження майном є підставою визнання цього правочину недійсним (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Враховуючи те, що при укладенні [PERSON] Договору дарування квартири від 12 вересня 2016 року, не було отримано у письмовій формі згоди [PERSON] , як співвласника цієї квартири, Суд приходить до висновку що при укладенні оскаржуваного договору було порушено вимоги ст. 65 СК України, що відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України є підставою недійсності даного правочину. Оскільки на підставі оскаржуваного правочину до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено записи про реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] (запис №16402110 від 12.09.2016 року, запис №16402078 від 12.09.2016 року), для забезпечення відновлення порушених прав Позивача у спірних правовідносинах Суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про скасування запису №16402110 від 12.09.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] за [PERSON] , та скасування запису №16402078 від 12.09.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст.15, 16, 203, 204, 215, 638 ЦК України,

Outcome: approved