Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), в якому просила розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 08 квітня 2003 року між нею та [PERSON] , та повернути сторони у первісний стан. Позовні вимоги мотивовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] обов`язків за Договором довічного утримання (догляду), укладеного 08 квітня 2003 року, Позивач бажає розірвати вказаний договір довічного утримання, посилаючись на те, що Відповідач не провідує її за місцем проживання, не забезпечує матеріально, як це передбачено договором, не забезпечує продуктами харчування, лікарськими засобами, не оплачує комунальні послуги за квартиру. Станом на даний час, як випливає зі змісту позовної заяви, Відповідач проживає за кордоном, а тому об`єктивно позбавлена можливості виконувати свої обов`язки за договором довічного утримання. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином за адресою реєстрації місця проживання, а також шляхом розміщення відповідного оголошення про виклик на сайті суду, що відповідно до вимог процесуального закону вважається належним способом повідомлення сторони у справі. Відзиву на позов від Відповідача до суду не надходило. Оскільки Відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомила, відзиву не подала, а Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК Україниухвалив про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення Позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (статті 745 ЦК України). 08 квітня 2003 року між [PERSON] (Відчужувач) та [PERSON] (Набувач) було укладено Договір довічного утримання (надалі також «Договір») (а.с. 4), відповідно до якого [PERSON] передала, а Набувач [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . В обмін на отримане житло Набувач зобов`язувалася надавати Відчужувачу довічне утримання (пункт 1 Договору). Згідно з статтею 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем. Пунктом 4 Договору визначено обов`язки Набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, набувач зобов`язується забезпечити належні умови зберігання відчужуваного майна і нести відповідальність за його зберігання. Набувач зобов`язується надати Відчужувачу право довічного проживання в відчужуваній квартирі. Обов`язки Набувача по наданню довічного утримання становлять: - оплата комунальних послуг та інших платежів за квартиру; - забезпечення щоденним 3-разовим харчуванням; - забезпечення лікарськими засобами та медичною допомогою; - забезпечення придатним для носіння одягом та взуття. Згідно пункту 5 Договору вартість матеріального забезпечення визначено сторонами в розмірі 50 гривень на місяць. Відповідно до пункту 6 Договору обов`язок довічного утримання закінчується зі смертю Відчужувача. Підстави та порядок припинення договору довічного утримання (догляду) визначено статтею 755 ЦК України. Так, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Таким чином, Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство України підставою припинення договору довічного утримання (догляду) передбачає, зокрема, задоволення вимоги відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. У зв`язку з неналежним, як зазначає Позивач, виконанням [PERSON] обов`язків набувача за Договором, [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом про розірвання Договору довічного утримання від 08 квітня 2003 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Суд звертає увагу на наступне. Підставою заявлених позовних вимог Позивач в судовому засіданні зазначила факт невиконання Відповідачем обов`язків набувача за договором довічного утримання, оскільки вже протягом тривалого періоду часу Відповідач проживає за кордоном. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є сусідкою Позивача [PERSON] , а раніше працювала листоношею за адресою проживання [PERSON] , повідомила суду, що протягом останніх 4-х років Відповідач [PERSON] не здійсню утримання та догляд за Позивачем [PERSON] , оскільки вона проживає за кордоном. Отже, як вбачається із змісту позовної заяви, Відповідач не виконує обов`язки покладені на неї відповідно до Договору довічного утримання, укладеного 08 квітня 2003 року, у зв`язку з чим Позивач бажає розірвати вказаний договір довічного утримання, оскільки Відповідач не провідує її за місцем проживання, не забезпечує матеріально, як передбачено договором, не забезпечує продуктами харчування, лікарськими засобами, не оплачує комунальні послуги за квартиру, та не виконує ряд інших обов`язків вказаних в Договорі. Доказів, які б спростовували наведені Позивачем обставини невиконання Договору довічного утримання від 08 квітня 2003 року Відповідачем суду не надано, як і не надано доказів виконання обов`язків за вказаним договором належним чином та у встановлені строки. При цьому, Суд звертає увагу на те, що норма статті 755 ЦК України не пов`язує можливість припинення договору довічного утримання (догляду) на вимогу відчужувача наявністю вини набувача у невиконанні обов`язків за даним договором. Іншими словами, вина набувача у невиконанні обов`язків за договором довічного утримання (догляду) не є умовою припинення договору довічного утримання (догляду) на вимогу відчужувача. Крім того, чинним цивільним законодавством не передбачено конкретного періоду часу, невиконання протягом якого набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду) є підставою для розірвання цього договору на вимогу відчужувача. Судом встановлено, що протягом останніх чотирьох років Відповідач [PERSON] не виконує обов`язки за Договором довічного утримання, оскільки докази протилежного в матеріалах справи відсутні . Цивільний кодекс України не містить легального визначення понять «утримання» та «догляд». В той же час, за змістом положень Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» під утриманням можна розуміти повне забезпечення матеріальними та грошовими ресурсами особи для задоволення її життєво необхідних потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності. Головною ознакою утримання є забезпечення утриманця (відчужувача) грошовими коштами та (або) іншими матеріальними цінностями. Поняття «догляд» національним законодавством не визначено і означає, в широкому розумінні, нагляд за відчужувачем, станом його здоров`я, умовами побуту тощо. Догляд не обов`язково пов`язаний з наданням матеріальної допомоги і опосередковується своєрідною трудовою участю набувача в житті відчужувача, наданням відчужувачу послуг, обсяг яких передбачається договором. При цьому, межі поняття «догляд» охоплюють також морально-емоційні відносини між набувачем та відчужувачем. Таким чином, враховуючи вищевикладене, виходячи, в тому числі, з вимог принципів справедливості, добросовісності та розумності, як загальних засад цивільного законодавства, Суд приходить до висновку про те, що вимога [PERSON] про [PERSON] , підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 756 ЦК України уразі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що належним способом захисту прав Позивача у спірних правовідносинах буде застосування наслідків розірвання договору довічного утримання шляхом повернення [PERSON] квартиру [ADDRESS] , визнавши за нею право власності на вказану квартиру, а також скасування обтяження (заборону відчуження) на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] , накладене за договором довічного утримання, укладеним 08 квітня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федина А.М. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судові витрати слід розподілити відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 744-756 ЦК України

Outcome: approved