Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 30 березня 2018 року звернулося до суду з позовом, вимоги по якому зменшило 18 липня 2018 року, про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді від 16 квітня 2018 року відкрито провадження в справі і справу як малозначну призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. Вуточненому позові позивач зазначає, що відповідно до договору кредиту без номеру від 22.12.2006 року відповідач отримала кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну картку на загальну суму 3000 грн. Відповідно до п. 6.5 «Умов та правил надання банківських послуг», які є невідємною частиною договору між сторонами, позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Оскільки відповідач виконувала свої зобовязання неналежним чином, станом на 28 лютого 2018 року у неї виникла заборгованість за договором в сумі 13808 грн. 37 коп., яка складається заборгованості за кредитом у розмірі 2744 грн. 02 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 8100 грн. 62 коп., заборгованості по пені та комісії за користування кредитом в сумі 1830 грн., фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн., процентної складової штрафу в розмірі 633 грн. 75 коп. Строк дії договору простирається до грудня 2009 року. У звязку з порушенням позичальником прийнятих на себе зобовязань, враховуючи давність звернення до суду за захистом права, просить стягнути з відповідача вартість процентів за користування чужими коштами, користування якими відповідач продовжує, в сумі 3010 грн. 19 коп. Розрахунок цієї суми охоплює період за три роки, що передували зверненню до суду з цим позовом, і являє собою операцію по відніманню від суми заборгованості за процентами, наявною на день звернення до суду, яке співпало з 27 березня 2018 року, заборгованості по процентам, яка існувала станом на 27 березня 2015 року, результатом якої є сума в 3010 грн. 19 коп. Окрім стягнення вказаної суми, позивач просить покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору. Відзив відповідача містить заперечення проти позову з посиланням на те, що строк дії карти, яку отримала відповідач, уклавши договір без номеру з публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, простирається до грудня 2009 року, це означає, що у фінансової установи виникло право заявити вимогу про одночасне стягнення заборгованості з урахуванням давності предявлення вимоги за кожним з прострочених платежів 1 січня 2010 року. Строк звернення до суду з відповідною вимогою в силу правил цивільного законодавства обчислюється трьома роками і спливає 1 січня 2013 року. Між тим цей позов було подано 30 березня 2018 року, тобто після спливу давності звернення до суду. А так як сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, про визнання поважною причини пропуску давності позивач не клопочеться, просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в порядку спрощеного позовного провадження, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 22 грудня 2006 року сторони уклали договір кредиту без номеру, відповідач отримала кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну картку на загальну суму 3000 грн. Відповідно до п. 6.5 «Умов та правил надання банківських послуг», які є невідємною частиною договору між сторонами, позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Заборгованість відповідача станом на 28 лютого 2018 року у неї виникла заборгованість за договором в сумі 13808 грн. 37 коп., яка складається заборгованості за кредитом у розмірі 2744 грн. 02 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 8100 грн. 62 коп., заборгованості по пені та комісії за користування кредитом в сумі 1830 грн., фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн., процентної складової штрафу в розмірі 633 грн. 75 коп. (а. с. 5-8). Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір, розрахунок заборгованості, копія кредитного договору вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість позову. Між тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, відповідно до умов кредитного договору сторони домовилися про прийняття кредитодавцем від позичальника щомісячних чергових платежів, які утворюють загальне зобовязання. Відповідно до пункту 6.5 «Умов та правил надання банківських послуг», які є невідємною частиною договору між сторонами, позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Строк дії договору спливає з закінченням строку дії платіжної картки, який відповідно до наявної на лицевій стороні карти інформації співпадає з 31 грудня 2009 року (а. с. 39). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності відповідно до частини п'ятої\~ ст. 261 ЦК України \~за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналіз наведених положень закону у співставленні з правилами цивільного законодавства про позовну давність дозволяють дійти висновку про право кредитора по закінченню строку виконання останнього зобовязання, який за договором між сторонами співпадає з останнім днем місяця, до якого діє банківська карта, а саме: з 31 грудня 2009 року, заявити вимогу про одночасне стягнення заборгованості з урахуванням давності предявлення вимоги за кожним з платежів. Якщо виходити з дати звернення позивача до суду з цим позовом, вимоги за ним (позовом) не можуть простиратися на період раніше ніж 30 березня 2015 року (дата звернення до суду 30 березня 2018 року 3 роки давності). \~ \~ \~ \~Стягнення суми заборгованості за останні три роки, що передували зверненню до суду, як на тому наполягає представник позивача в уточненій позовній заяві, на думку суду, було б можливим, якби до 30 березня 2015 року не сплив строк предявлення вимоги на захист права. Проте давність звернення позивача до суду спливла за спливом трьох років після закінчення строку дії карткового рахунку, а саме: 31 грудня 2012 року. Цей же позов поданий суду 30 березня 2018 року, тобто за спливом позовної давності. В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції) і чиї рішення в силу ч. 10 ЦПК України є джерелом права, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). У звязку з викладеним, виходячи з принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що позивач не довів ґрунтовності стягнення належних за договором коштів в сумі, що утворює ціну позову, про причини пропуску давності звернення до суду, яка не переривалася і не зупинялася, суду не повідомив, вважаючи, що вона не пропущена, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача. Відповідно до правил цивільного процесуального законодавства (ст. 141 ЦПК України) судові витрати, повязані з отримання відповідачем професійної правничої допомоги, у випадку відмови в задоволенні позову належить покласти на позивача. При цьому суд не вбачає підстав для стягнення з позивача вартості участі представника відповідача в судових засіданнях, оскільки судовий розгляд відбувався у спрощеному провадженні без виклику сторін. У звязку з викладеним, через відсутність клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача вартість підготовки відзиву та додатків до нього, сплату яких підтвердила відповідач (а. с. 45). \~

Outcome: approved