Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

[PERSON] та [PERSON]. перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі до 16.10.2007 року, від якого мають спільного сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] виданим повторно 21.07.2005 року (а.с.7). 16.10.2007 року шлюб між сторонами розірвано, свідченням чому є свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER], актовий запис №48, складений Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововоронцовського районного управління юстиції Херсонської області (а.с.8). Як вказувала позивач, що не заперечував відповідач, після припинення шлюбно-сімейних стосунків син [PERSON] залишився проживати з матір'ю [PERSON] За виконавчим листом №2-2298/2005 від 28.04.2005 року, виданим Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, з [PERSON] на користь [PERSON] присуджено стягнення аліментів на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, щомісячно, починаючи з 23.03.2005 року та до повноліття дитини (а.с.15). Виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні в Саксаганському відділі ДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ в Дніпропетровській області. Як слідує з довідок державних виконавців, борг [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01.12.2016 року складав 95 259,95 грн., за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року [PERSON] жодного разу аліментів не сплатив (а.с.10, 11). Станом на 15.02.2018 року розмір заборгованості становить 124 203,32 грн. У зв'язку з несплатою аліментів постановою державного виконавця від 15.02.2018 року прийнято рішення про тимчасове обмеження [PERSON] у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості в повному обсязі (а.с.88-89). Станом на момент розгляду судом справи, неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON], її чоловіком [PERSON], молодшим братом [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актом з місця проживання від 21.11.2017 року (а.с.16). Як слідує з характеристики з місця навчання (а.с.13), [PERSON] навчається в КЗШ І-ІІІ ступенів №19 з першого класу, за весь період навчання проявив себе як учень з достатнім рівнем знань. Систематично виконує домашні завдання, на уроках уважний та зосереджений. Любить спорт, фізично розвинений. Товариський, має велике коло друзів, користується повагою з боку однокласників, не порушує правил поведінки, самостійний відповідно до свого віку. Охайний, виховується у повній родині матір'ю та вітчимом, які контролюють його навчальний процес, стан здоров'я, дозвілля дитини, систематично відвідують класні батьківські збори. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Нововоронцовської районної державної адміністрації від 18.04.2012 року (а.с.14), в період, коли [PERSON] проживала разом з сином [PERSON] в смт. Нововоронцовка Херсонської області, дитина навчалася в Нововоронцовській ЗОШ №1. Вихованням, матеріальним забезпеченням та навчанням дитини займалася самостійно мати. Батько участі в цьому не приймав, батьківські збори ніколи не відвідував. Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Мотиви та доводи відповідача щодо чинення позивачем перешкод в спілкуванні з дитиною, суд не приймає до уваги з огляду на відсутність в матеріалах справи жодних доказів, як б свідчили про спроби [PERSON] протягом всього періоду часу проживання дитини з матір'ю з 2005 року, вирішити виниклий між сторонами конфлікт, у випадку його наявності. Питання про визначення порядку участі батька у вихованні сина, спілкуванні з ним [PERSON] не ставилось, та в судовому порядку не вирішувалось. Безпідставними є також доводи відповідача з приводу налаштування дитини проти нього саме [PERSON], оскільки вони є нічим не підтвердженими з боку відповідача та спростовуються показами допитаних судом свідків. Крім того, [PERSON], будучи 14-річним підлітком, вже має свою точку зору, осмислене ставлення до вчинків та вправі самостійно визначати свою лінію поведінки по відношенню до батька і не піддаватися сторонньому впливу. Крім того, допитана судом в якості свідка [PERSON] показала, що [PERSON] не чинила перешкод [PERSON] у спілкуванні з сином, та надавала йому можливість бачитись з дитиною. До того ж, в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що перешкод у спілкуванні [PERSON] із сином [PERSON] вона не чинила, син сам не хоче спілкуватися з рідним батьком, оскільки з сім'ї [PERSON] пішов, коли син був ще маленьким, після цього інтересу до нього не проявляв, а тому дитина його практично не пам'ятає. Суд при ймає до уваги такі пояснення [PERSON], оскільки вони підтверджуються показами свідків [PERSON], [PERSON] та поясненнями неповнолітнього сина [PERSON], який, будучи присутнім в судовому засіданні, особисто підтвердив, що не бажає спілкуватися з рідним батьком [PERSON] та просив позбавити його батьківських прав. Поміж іншим, відомості з навчальних закладів, де початково навчався [PERSON] та потім був переведений у зв'язку зі зміною місця проживання, в черговий раз підтверджують, що інтересу до виховання, навчання сина батько [PERSON] не проявляв, жодного разу до навчального закладу не з'являвся, вихованням [PERSON] займалась лише мати [PERSON] Зазначені обставини в їх сукупності суд розцінює як свідчення відсутності прояву уваги до дитини з боку відповідача [PERSON], його незацікавленість життям, здоров'ям, благополуччям та майбутнім сина, адже відсутність спроб налагодити контакт з дитиною, визначити порядок участі у його вихованні, стабільному спілкуванні є наслідком самоусунення від виконання батьківських обов'язків та легковажного відношення до їх виконання, а відсутність прояву інтересу протягом тривалого часу до сина, що підтвердив також свідок [PERSON], - є свідченням того, що [PERSON] практично забув свого рідного батька, не бажає спілкуватися з ним, проводити час та фактично батьком вважає опікуна, який змалку його виховував, займався навчанням та проявляв інтерес до його життя. Судовим розглядом також встановлено, що з [PERSON] на користь [PERSON] присуджено стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] з 23.03.2005 року та до повноліття дитини. У зв'язку з несплатою аліментів протягом тривалого періоду часу, у [PERSON] обліковується заборгованість, яка станом на 23.08.2018 року складає 132 665,72 грн., що підтверджується повідомленням Саксаганського ВДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ в Дніпропетровській області за №13.13-32/28071 від 23.08.2018 року щодо можливості притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ухилення його як боржника від сплати аліментів. Із нарахованих за період з 15.02.2018 року по 23.08.2018 року аліментів в сумі 11 432,40 грн. [PERSON] фактично сплачено 2970 грн. (а.с.142). Присутня в судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечувала той факт, що погашати заборгованість по аліментам [PERSON] почав після пред'явлення нею позову до суду, на початку 2018 року. При цьому, погашення заборгованості фактично розпочалося після застосування державним виконавцем до [PERSON] як боржника заходів тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами згідно з постановою від 15.02.2018 року (а.с.88-89). Посилання представника відповідача на скасування державним виконавцем вказаних заходів суд не приймає до уваги, оскільки доказів в їх підтвердження та скасування винесеної державним виконавцем постанови відповідач та його представник не надали. Крім того, судове провадження з приводу оскарження дій та рішення державного виконавця щодо позбавлення [PERSON] права керування транспортним засобом залишено без розгляду ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.05.2018 року (а.с.144). Аналізуючи хронологічність встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що погашення заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] є свідченням не так його наміру належним чином виконувати батьківські обов'язки, а як бажання відновити право керування транспортними засобами, якого він був позбавлений саме у зв'язку з наявністю такої заборгованості до моменту її погашення в повному обсязі. Позаяк, саме по собі погашення заборгованості по аліментам в незначному розмірі в порівнянні із сумою заборгованості, яка обліковується, за відсутності жодних активних дій стосовно прийняття [PERSON] участі у вихованні сина, його навчанні, оздоровленні, не прояв наміру налагодити контакт із сином, його прихильність до батька, не може свідчити про належність виконання таких обов'язків. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що хоча [PERSON] і погашає заборгованість по аліментам, однак уваги до сина так і не проявляє, що також не заперечував сам [PERSON], не маючи жодного бажання спілкуватися з батьком. Крім того, в судове засідання [PERSON] неодноразово не з'являвся, будучи повідомленим належним чином, навіть коли його участь визнавалась судом обов'язковою для з'ясування особисто позиції по справі та відносин між ним та сином під час допиту дитини в судовому засіданні. Причини його неявки до суду представник не міг пояснити. Такі обставини суд розцінює як легковажне ставлення до вирішення судом справи, а також відсутність зацікавленості в ухваленні судом рішення на його користь та переконання в тому, що батьківські права він має намір виконувати. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року та рішенні у справі «Олссон проти Швеції» від 27.02.1992 року зазначив, що «…між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як визначено ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, моральний стан. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ст.ст.8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.164 СК України, у випадку ухилення матері, батька дитини від виконання своїх обов'язків по її вихованню, вони можуть бути позбавленні судом батьківських прав. В розумінні п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, який узгоджується з нормами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування обов'язками. Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей, про що зазначено в п.15 вказаної постанови. Таким чином, з аналізу зазначених вище положень закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України слідує, що позбавлення батьківських прав можливе лише у разі винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, при цьому докази, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання обов'язків щодо виховання дитини мають бути безспірними. При вирішенні справи суд також приймає до уваги положення принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні №39948/06 від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначив, що «… розірвання сімейних зв'язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв'язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання…». Відповідно до ч.5 ст.19 СК України, Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ №866 від 24.09.2008 року, при розгляді спорів, що виникають із сімейних відносин та стосуються, зокрема, позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування надає письмовий висновок. Так, висновком Служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №10/36-3433 від 20.08.2018 року, вирішено за доцільне не позбавляти [PERSON] батьківських прав, оскільки останній хоче спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні, утриманні та вважає, що саме колишня дружина [PERSON] налаштовує дитину проти нього (а.с.133). В контексті приписів ч.6 ст.19 СК України, рішення органу опіки та піклування не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами. Натомість суд не погоджується із зазначеними висновком про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON], оскільки в ході судового розгляду знайшов підтвердження факт неналежного виконання ним батьківських обов'язків, яке виражається у його пасивній поведінці по відношенню до сина, відсутності з його боку піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, не прийняття участі в лікуванні, оздоровленні сина, навчальному процесі. При цьому така поведінка [PERSON], на переконання суду, є винною та свідомою, а його посилання на чинення перешкод [PERSON] в участі у спілкуванні з дитиною, її вихованні, які, за наявності, він ніяким чином протягом понад 10 років після розлучення з [PERSON] не намагався усунути ні в досудовому, ні в судовому порядку. Так, Європейський суд з прав людини в п.49 рішення №39948/06 у справі «Савіни проти України» зазначив, що розірвання сімейних зв'язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв'язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved