Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

[PERSON] звертаючись до суду з урахуванням уточнених позовних вимог просила розірвати шлюб укладений з відповідачем [PERSON], спільну дитину [PERSON], [INFO] залишити на проживання з нею, після розірвання шлюбу змінити її прізвище на дівоче Форманюк, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати, мотивуючи позовні вимоги тим, що з 05.09.2015 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітню дочку \~ [PERSON], [INFO], між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, оскільки у сторін склалися різні погляди\~ щодо сімї та подружніх обовязків, почуття любові та поваги до відповідача втрачено, спільного господарства не ведуть, примирення та подальше збереження сімї\~ вважає не можливе оскільки шлюб носить формальний характер, та окрім того вважає, що дитина не повинна бути розлученою з матірю, тому просить залишити дитину на подальше проживання з нею. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, однак надала суду заяву, де позов підтримала в повному обсязі, просила розглядати справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак надав суду заяву, де не заперечував проти задоволення позову про розірвання шлюбу, просив розглядати справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України \~позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, позивачка та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі з 05.09.2015 року, від шлюбу мають малолітню дочку \~ [PERSON], [INFO], сімейно-шлюбні відносини не підтримують, не мають наміру поновлювати сімейно-шлюбні відносини, мають обопільне бажання розірвати шлюб, за обставин що склалися поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони бажання не мають. Згідно з ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно положень частини третьої та четвертої\~ст. 56 Сімейного кодексу України\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. \~ При цьому, суд враховує позицію відповідача, який визнав позов про розірвання шлюбу, не заперечував факт припинення сімейно-шлюбних відносин між подружжям, а відповідно до положень ч. 1\~ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України\~обставини, визнанні сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сімї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, тому позовна вимога [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, тому суд задовольняє вимогу позивача про зміну прізвища позивача на дівоче, а саме Форманюк. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Що стосується позовної вимоги про залишення на проживання дитини з матірю, суд зазначає наступне. Згідно\~ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно з вимогами\~ст.157 Сімейного кодексу України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до\~ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як передбачено ч.4\~ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини та відібрання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який надає письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, а також на підставі інших документі, які стосуються справи. Враховуючи те, що позивачем при подачі уточненої позовної заяви не залучено до участі у справі орган опіки та піклування, не надано письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв'язання спору, не вказано позивачем за якою адресою та місцем вона має намір проживати з дитиною, а також те, що питання щодо визначення місця проживання дитини не було предметом судового розгляду, судом не встановлено, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які не дають можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання дитини, що зумовлювало б вирішення даного питання в судовому порядку, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з матірю. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову до суду в розмірі 640,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial