Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

[PERSON] та\~ [PERSON] звернулись\~до Першотравенського\~міського суду\~з позовом до [PERSON] про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову зазначають, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] ,\~по 1/3\~частині кожному.\~Право власності\~набуте на\~підставі рішення\~Першотравенського міського\~суду Дніпропетровської\~області від\~12\~листопада 2008\~року.\~Третім співвласником\~вищезазначеної квартири\~був померлий\~ [PERSON] .\~Після смерті\~ [PERSON] ,\~вони звернулись\~до нотаріальної\~контори з\~метою прийняття\~спадщини.\~Однак,\~вони зіткнулись\~з неможливістю\~успадкувати майно,\~у зв`язку\~з тим,\~що на\~спірну квартиру\~накладено арешт.\~На підтвердження\~даного факту,\~нею було\~отримано Інформаційну\~довідку з\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів\~нерухомого майна.\~Відповідно даної\~інформаційної довідки\~-\~арешт накладено\~на підставі\~ухвали Першотравенського міського суду б/н, від 30 серпня 1998 року, ДНК. Інформаційна довідка також містить інформацію про власників квартири станом на 1998 рік. Власником вказаної квартири у 1998 році був відповідач [PERSON] . Крім того, відповідно до довідки наданої Першотравенським міським відділом ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, у відділі відкритих проваджень по виконавчим документам про стягнення з них будь-якої заборгованості на виконанні не перебуває. У архіві суду вказана ухвала б/н від 30 серпня 1998 року про накладання арешту відсутня. Таким чином, на даний час на належне їм майно, безпідставно накладено заборону відчуження, чим порушено їх майнові права щодо розпорядження власністю. Просять суд зняти арешт з нерухомого майна, квартири [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної часткової власності. У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, не заперечували проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ст.280 ЦПК у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі надані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено судом, рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області 12 листопада 2008 року було задоволено позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , які виступають у власних інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] , [PERSON] про визнання угоди дійсною, визнання права власності на нерухоме майно та зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , які виступають у власних інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] , [PERSON] про визнання угоди дійсною, визнання права власності на нерухоме майно, та визнано договір міни квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дійсним, визнано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на 1/3 частину за кожним квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності №9925 від 26 листопада 2007 року, виданого Першотравенським міським житлокомунальним підприємством та зареєстрованого в БТІ 07.02.2008 року, визнано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на 1/4 частину за кожним квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № 10084 від 09 червня 2008 року, виданого Першотравенським міським житловокомунальним підприємством та зареєстрованим в БТІ 03 липня 2008 року. [INFO] помер [PERSON] , який був стороною у вищезазначеному договорі міни нерухомого майна від 05 липня 2008 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №174725828 від 23 липня 2019 року, сформованої державним нотаріусом Шкицькою Ю.А., [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2008 року №2-1298/2008. Крім того, у вищезазначеній інформації, міститься запис від 23 квітня 2007 року за №4848606 про державну реєстрацію обтяжень, згідно якого на підставі ухвали б/н, виданої 30 серпня 1998 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області накладено заборону на нерухоме майно [PERSON] , реєстраційний номер обтяження 4848606 від 23 квітня 2007 року, запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Мініною С.Я. Згідно довідки №1323/5885 від 02 серпня 2019 року, виданої в.о. начальника Першотравенського міського ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Кайдаш Ю.Ю., на виконанні у Першотравенському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, станом на 02 серпня 2019 року не мається відкритих виконавчих проваджень відносно [PERSON] . Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(даліКонвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Тобто, право приватної власності позивачів є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах Immobiliare Saffi v. Italy, заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Також, суд наголошує на тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі James and Others v. the United Kingdom, п. 50, Series A № 98). Відповідно до положення ст.47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 30 ЦПК України передбачено, що позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Статтями 316-320, 321, 328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, позовні вимоги позивачів про зняття арешту з належної їм на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved