Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

[PERSON] подала до Івано-Франківського міського суду позов до [PERSON] про поділ майна подружжя та виділення позивачу 50/100 ідеальної частки квартири. У позовній заяві із уточненнями зазначено, що з 1987 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано 12.12.2001 року. Під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру по [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності в рівних долях. З врахуванням конфліктних відносин, позивач просить здійснити поділ майна з визнанням ? ідеальної частки, з припиненням спільної сумісної власності. Представник позивача підтримала позовні вимоги з уточненими вимогами. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що двохкімнатна квартира за адресою [ADDRESS], загальною площею 71.6 м.кв., житловою площею 40.6 м.кв. належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, згідно Свідоцтва виданого Агенством по приватизації державного житлового фонду 12.08.1997 року (а.с.7). Шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був укладений 17.05.1987 року, розірвано 12.12.2001 року, про що зроблено відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції відповідний актовий запис в Книгу реєстрацій розірвання шлюбу та видане Свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.8). Після розірвання шлюбу сторони проживали в спірній квартирі, а в подальшому позивач переїхала на проживання до батьків. Однак щодо вільного використання, володіння і розпорядження майном між сторонами є неузгодженість. У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вказує ст.68 цього ж кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ця ж норма роз'яснюється і п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Установивши, що на об'єкт нерухомого майна - квартиру набуто право власності на отримання свідоцтва за рішенням відповідного органу, суд приходить до висновку, що є правом спільної сумісної власності подружжя, і тому слід визначити рівні частки на це майно. Відповідно до розрахунку ідеальних часток, право власності за [PERSON] на 1/2 частки квартири [ADDRESS], яка складається із житлової кімнати площею 20,7 кв.м., коридору площею 3,5 кв.м., ванної площею 1,9 кв.м., вбиральні площею 0,6 кв.м. комори площею 0,4 кв.м., кухні площею 8,4 кв.м. та комори в підвалі площею 12,6 кв.м., а за [PERSON] право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS], яка складається із житлової кімнати площею 19,9 кв.м., коридору площею 3,3 кв.м., ванної площею 1,9 кв.м., вбиральні площею 0,6 кв.м., комори площею 0,4 кв.м., кухні площею 8,0 кв.м., балкону площею 1 кв.м. та комори в підвалі площею 7,8 кв.м.(а.с.11). Як слідує зі ст..372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. (ст..370 цього ж кодексу). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі вищевикладеного, статтей 368, 369 370, 372 ЦК України,

Outcome: approved